Stavba.

Vývoj nové třídy minolovek byl zahájen roku 1931. Celkem bylo v letech 1933-1939 postaveno 21 jednotek této třídy. Podle typu pohonu se dělily do tří skupiny. Čtyři plavidla byla objednána a postavena v upravené podobě jako výzkumné lodě (u dvou byl rozsah změn menší, aby mohly být rychle upraveny na minolovky). Minolovka "Seagull" byla první válečnou lodí královského námořnictva kompletně postavenou pomocí svařování.

Konstrukce.

Během služby se výzbroj plavidel měnila. Po dokončení nesla dva 102mm kanóny, jeden protiletadlový pom-pom a osm 7,62mm kulometů. Na zádi bylo minolovné vybavení. Během války byla zesilována protiletadlová výzbroj. Část kulometů nahradily dva 20mm kanóny Oerlikon, někdy dvojice 20mm kanónů nahradila i zadní 102mm kanón. Při nasazení do doprovodu konvojů plavidla nesla hlubinné pumy, k jejichž odpalování sloužily čtyři vrhače a dvě skluzavky.  Třída se dělila na tři skupiny lišící se typem pohonu. První skupina (5 ks) měla dvojčinné parní stroje, druhá (2 ks) trojčinné parní stroje a poslední (14 ks) poháněly parní turbíny. Ve všech případech měl pohonný systém výkon 2000 hp, páru mu dodávaly dva tříbubnové kotle Admiralty a lodní šrouby byly dva. Nejvyšší rychlost dosahovala 17 uzlů. Dosah byl 7000 námořních mil při rychlosti 10 uzlů (u turbínových lodí jen 6000 námořních mil).

Výzkumné lodě.

Čtyři jednotky třídy "Halcyon" byly postaveny jako hydrografické výzkumné lodě. Zatímco "Franklin" a "Scott" byly čistě výzkumné lodě, v případě lodí "Gleaner" a "Jason" byl rozsah změn menší a plavidla šlo zpět upravit na minolovky. Za války byly skutečně jako minolovky nasazeny a po válce byly místo nich na výzkumné lodě upraveny jejich sesterské lodě "Seagull" a "Sharpshooter" (později přejmenována na "Shackleton"). Plavidla nenesla výzbroj (za války "Franklin" a "Scott" nesly jeden 76mm kanón a několik lehkých zbraní), měla rozšířený můstek a rozměrnou nástavbu pro vědce na zádi.

Služba.

Všech 21 jednotek třídy "Halcyon" bylo britským královským námořnictvem nasazeno ve druhé světové válce. Plavidla sloužila především k ničení min, doprovodu konvojů, nebo jako výzkumné lodě. Nasazeny byly v domácích vodách, Severním moři, Atlantiku, Středomoří, nebo v Arktidě. V roce 1940 evakuovaly 14 000 vojáků z obleženého přístavu Dunkirk. Doprovázely arktické konvoje do SSSR, podílely se na doprovodu středomořských konvojů, na vyloděních v Itálii i v Normandii. V akci bylo potopeno devět lodí, přičemž zemřelo 578 členů jejich posádek.  Ztracená plavidla:

Třída Halcyon byla lodní třída britských minolovek z období druhé světové války. Celkem bylo postaveno 21 jednotek této třídy. Za druhé světové války jich bylo devět zničeno a jedna neopravitelně poškozena.

The "Halcyon" class was a class of 21 oil-fired minesweepers (officially, "fleet minesweeping sloops") built for the British Royal Navy between 1933 and 1939. They were given traditional small ship names used historically by the Royal Navy and served during World War II.


Historie.

Akademie zahájila svou činnost pod názvem "Kongregace svaté Cecilie". Jejím prvním sídlem byl v letech 1585–1622 kostel "Santa Maria ad Martires" známější jako "Pantheon". Dalšími sídelními místy byly kostely "San Paolino alla Colonna" (1622–52), "Santa Cecilia in Trastevere" (1652–61), "San Nicola dei Cesarini" (1661–1663), "Chiesa della Maddalena" (1663–85) a konečně "San Carlo ai Catinari" od roku 1685. V průběhu prvního století existence byla Kongregace dílnou velkého počtu předních hudebníků a skladatelů té doby. Členem byl např. i Giovanni Pierluigi da Palestrina. Kongregace v tomto období často soutěžila s další významnou hudební organizací papežského Říma, sborem Sixtinské kaple. Rivalita se soustředila na práva na kontrolu přístupu k hudební profesi, na výuku hudebníků i na zveřejňování hudby. Soupeření trvalo přes celou existenci papežských států, tedy až do roku 1870, kdy byla moc církve ukončena vojenskou akcí nového národního státu Itálie.  Počátek 18. století byl pro Kongregaci obzvláště slavnou dobou. Mezi osobami spojenými s touto organizací byli např. Arcangelo Corelli, Alessandro Scarlatti, Domenico Scarlatti a Niccolò Jommelli. V roce 1716 papež Klement XI. rozhodl, že všichni hudebníci, kteří vykonávají svou profesi v Římě, musí být členy Kongregace. Organizace pozastavila svou činnost během revolučního období napoleonských válek. Její činnost byla obnovena až v roce 1822, sedm let po Restauraci, která byla výsledkem Vídeňského kongresu.  V letech 1822–1870 prošla tato instituce velkými změnami. Rozšířila své působení na umělecké profese, které stály dosud mimo Kongregaci. Členy se mohli stát i tanečníci, básníci, hudební historici, stavitelé hudebních nástrojů a vydavatelé hudby. V roce 1838 byla Kongregace sv. Cecilie oficiálně přejmenována na Akademii a později na Papežskou akademii. Seznam aktivních a čestných členů Akademie v tomto období je rozsáhlý a zahrnuje např. takové skladatele jako byli Luigi Cherubini, Saverio Mercadante, Gaetano Donizetti, Gioacchino Rossini, Niccolò Paganini, Daniel Auber, Ferenc Liszt, Felix Mendelssohn-Bartholdy, Hector Berlioz, Charles Gounod a Giacomo Meyerbeer. Mezi čestnými členy byla i královna Viktorie.Po sjednocení Itálie Akademie svou činnost dále rozšířila. V roce 1895 tak vznikl stálý symfonický orchestr a sbor. Byla založena vlastní konservatoř Liceo musicale. Později se připojilo i dramatické studio "Eleonora Duse" a dokonce i centrum pro experimentální film.  V poslední době se ujala také úkolu digitalizace a katalogizace hudebních dokumentů nashromážděných po celá staletí, včetně jejich uchování a zveřejnění. Rovněž provozuje "Muzeum hudebních nástrojů" (MUSA)

Accademia Nazionale di Santa Cecilia (Národní akademie sv. Cecilie) je jednou z nejstarších hudebních institucí světa. Byla založena v roce 1585 papežem Sixtem V. papežskou bulou "Ratione congruit". Od roku 2005 sídlí v Římě v nové budově Parco della Musica navržené architektem Renzem Pianem.

The Accademia Nazionale di Santa Cecilia () is one of the oldest musical institutions in the world, founded by the papal bull "Ratione congruit", issued by Sixtus V in 1585, which invoked two saints prominent in Western musical history: Gregory the Great, for whom the Gregorian chant is named, and Saint Cecilia, the patron saint of music. Since 2005 it has been headquartered at the Renzo Piano designed Parco della Musica in Rome.  It was founded as a "congregation", or "confraternity", and over the centuries has grown from a forum for local musicians and composers to an internationally acclaimed academy active in music scholarship (with 100 prominent music scholars forming the body of the Accademia), music education (in its role as a conservatory) and performance (with an active choir and a symphony orchestra, the Orchestra dell'Accademia Nazionale di Santa Cecilia). The of the associated conservatory (which in 1919 succeeded a "liceo") includes many noted composers and performers.


Život.

Mark Granovetter se narodil v roce 1943 ve městě Jersey City v New Jersey do rodiny Sidneyho a Violet Granovetterových. V tomto městě následně strávil své dětství a v pozdějších letech zde též navštěvoval střední školu Henry Snyder High School. Svá vysokoškolská studia započal na Princetonské univerzitě, kde se zaměřil na studium historie a odkud si v roce 1965 odnesl titul A.B. (bakalář umění). Granovetter ve svých studiích pokračoval na Harvardově univerzitě, kde mu byl v roce 1970 udělen titul Ph.D. v oblasti sociálních věd.  Ihned po ukončení svých studií Granovetter nastoupil jako odborný asistent na Univerzitě Johnse Hopkinse. Zde vydržel až do roku 1973, načež dostal příležitost na obdobné pozici působit na Harvardově univerzitě. Svoji akademickou profesi dále rozvíjel na Newyorské státní univerzitě ve Stony Brooku, kde jako docent pracoval od roku 1977 do roku 1992, a následně na Severozápadní univerzitě, kde vyučoval až do roku 1995. V tomto roce pak přijal nabídku na místo profesora sociologie na Stanfordově univerzitě, kde od té doby působí. Kromě stálých pozic na území Spojených států amerických Mark Granovetter v průběhu svého života vyučoval také jako hostující profesor v Evropě, a to konkrétně v Berlíně v roce 1989 a v Paříži v roce 2006.  Důvodem, proč je Mark Granovetter znám napříč celým světem, je jeho autorská činnost, do níž se pustil už v době, kdy studoval na Harvardově univerzitě. Jeho začátky v této oblasti však v žádném případě nebyly snadné. Například článek ""The Strength of Weak Ties"" (1973), který je dle systému Google Scholar nejcitovanějším z Granovetterových textů, byl při autorově původní snaze o jeho vydání v časopisu "American Sociological Review" v prosinci roku 1969 odmítnut. Granovetter naštěstí vytrval, text upravil na základě odezvy, které se mu dostalo, a o tři a půl roku později jej úspěšně publikoval prostřednictvím časopisu "American Journal of Sociology". Už o rok později se Granovetterovi podařilo vydat svoji první knihu s názvem ""Getting a Job: A Study of Contacts and Careers"" (1974), v níž sledoval, jakým způsobem se lidé na trhu práce dostávají k informacím o volných pozicích, k čemuž využil svých znalostí o sociálních sítích a sociálních vazbách. V průběhu dalších let jeho články vycházely v řadě publikacích zabývajících se sociologickou teorií, přičemž přelomovým se stal článek ""Economic Action and Social Structure: The Problem of Embeddedness"" (1985), jenž vyšel opět v časopise "American Journal of Sociology." Po přelomu 20. a 21. století se Granovetter začal soustředit především na sociální základy ekonomie, o nichž začal psát dvojdílnou knihu ""Society and Economy"", jejíž první díl vyšel v lednu roku 2017.

Hlavní myšlenky.

Síla slabých vazeb.

Granovetter se ve svém článku ""The Strength of Weak Ties"" (1973) zabývá vztahem mezi silou vzájemných lidských vazeb a pohybem informací ve společnosti. Autor v díle prezentuje svůj názor, že sociální síť člověka má vliv na kvalitu života dané osoby, a vysvětluje, jak spolu sociální síť a jiné sociální síly souvisí. Tato souvislost je v první řadě podkládána analýzou sociálních sítí, při níž je brán důraz na sílu vazeb mezi jednotlivými prvky sítě. Granovettera zajímá, jak síla jedincových vazeb, která je popisována například na čase stráveném spolu, na intimitě či na emocionální intenzitě, ovlivňuje jeho život ve společnosti.  Je však důležité si nejprve přiblížit hypotézu slabých vazeb. Ta říká, že pokud má osoba A nějakou vazbu na osoby B a C, existuje větší pravděpodobnost, že bude existovat i vazba mezi osobami B a C, než kdyby tyto dvě osoby žádnou společnou vazbu s jinou osobou neměly. V sociálních sítích existují skupiny osob, které mezi sebou mají silné vazby. Každá z těchto osob má ale současně vazby i na jiné osoby nacházející se mimo danou skupinu. Tyto osoby (nacházející se mimo danou skupinu) mají poté vlastní skupiny, v nichž jsou mezi jednotlivými členy silné vazby. Díky vazbám jednotlivých členů různých skupin se pak slabými vazbami propojují jednotlivé skupiny a vytvářejí společně sociální síť.  Podle Granovettera rychlost a míra rozšíření informace v síti záleží na tom, kolik je mezi prvky v síti propojení. Protože slabé vazby dle autora mnohonásobně zvyšují počet propojení (díky propojení různých skupin lidí), zvyšuje se s jejich počtem také rychlost šíření informací. To znamená, že pokud skupina jedinců nemá dostatek slabých vazeb, přes něž by byla spojena s jinými skupinami, nebudou se k ní dostávat informace ze vzdálenějších částí sociální sítě a osoby, jež se v ní nacházejí, budou mít přístup téměř výhradně k názorům a novinkám z jejich skupiny.  V závěru článku Granovetter apeluje na zlepšování sociální teorie zkoumáním vztahů na mikro a makro úrovni.

Zakotvení ekonomických vztahů a ekonomické aktivity.

V ekonomické sociologii se Granovetter stal vůdčí osobností po publikaci článku ""Economic Action and Social Structure: The Problem of Embeddedness"" (1985). Díky tomu je spojován také s konceptem zakotvení, který poprvé popsal Karl Polanyi ve svém díle ""Velká transformace"" (1944). Na toto téma Granovetter dále navazuje v díle ""Society and Economy: Framework and Principles"" (2017). Myšlenkou je, že ekonomické vztahy mezi jednotlivci a firmami a jejich ekonomická aktivita vycházejí z jejich sociálních sítí. Lidé jsou navíc ovlivňováni emocemi, náboženstvím a dalšími sociálními fenomény a nechovají se tak ve většině případů racionálně. Někdy aktéři postupují podle sociálních norem, jindy se k nim otočí zády. K těmto závěrům autor dospívá za pomoci psychologických argumentů, studií sociálních sítí a analýzy dlouhodobého historického a politického vývoje.

Bod zvratu.

Granovetter se věnoval také studiím o tom, jakým způsobem vznikají vzpoury a nepokoje. Je nutné si představit bouřící se masu lidí a předpokládat, že každý jedinec se k této mase připojuje pouze kvůli tomu, že tak činí ostatní. Moment, kdy se člověk podvolí a k mase se přidá, je nazýván bodem zvratu. Tento bod se u všech lidí nenachází na stejném místě, naopak. Pro provokatéry je například charakterické, že se začnou bouřit i v případě, že se nikdo jiný nebouří, zatímco někteří jedinci potřebují, aby se začalo bouřit extrémně vysoké procento obyvatelstva, než se k nepokojům rozhodnou přidat. Granovetter při své práci zkoumal, zda se tento bod v rámci společnosti nenachází v určité hladině vždy pro odpovídající procento obyvatelstva.

Mark Granovetter (* 20. října 1943 Jersey City) je americký sociolog a profesor na Stanfordově univerzitě. Granovetter se proslavil především svým výzkumem v oblasti sociálních sítí. Vzájemnými vlivy a interakcemi lidí s ohledem na jejich sociální postavení se zabýval už od počátku 70. let, kdy vyšel jeho článek ""The Strength of Weak Ties"" (1973) v časopisu "American Journal of Sociology". Známou se stala též Granovetterova snaha o formulaci, jak by měl vypadat obor "nové ekonomické sociologie", na kterou autor nahlédl v článku ""Economic Action and Social Structure: The Problem of Embeddedness"" (1985). V pozdějších letech se pak Granovetter zaměřil především na zkoumání sociálních základů ekonomie, jež rozvinul především v knize ""Society and Economy: Framework and Principles"" (2017). Za své dílo Granovetter sklidil řadu ocenění, mezi něž patří kupříkladu cena Theory Section Prize udělovaná každoročně spolkem American Sociological Association.

Mark Sanford Granovetter (; born October 20, 1943) is an American sociologist and professor at Stanford University. Granovetter was recently recognized as a Citation Laureate by Thomson Reuters and added to that organization’s list of predicted Nobel Prize winners in economics for the year 2014. Data from the Web of Science show that Granovetter has written both the first and third most cited sociology articles. He is best known for his work in social network theory and in economic sociology, particularly his theory on the spread of information in social networks known as "The Strength of Weak Ties" (1973).


Varianty.

První stupeň Zenitu byl použit jako urychlovací bloky (boostery) pro raketu Eněrgija. Čtyři tyto bloky byly připojeny k centrálnímu stupni rakety pro využití maximálního tahu při startu. Stejným způsobem byly použity pomocné raketové stupně SRB na americkém raketoplánu Space Shuttle. Eněrgija učinila dva lety před tím, než byl program ukončen.  Zenit-3SL je třístupňová nosná raketa vyvinutá pro konsorcium Sea Launch. Jedná se o kombinaci dvoustupňové rakety Zenit-2S postavené ukrajinským Južnoje / Južmaš s horním stupněm Blok DM-SL, který poskytuje ruská RKK Eněrgija. Ochranný kuželový kryt nákladu poskytuje společnost Boeing. Rakety používané v Sea Launch jsou shromážděny v Long Beach v Kalifornii a startují z mořské plošiny Ocean Odyssey, která se nachází na rovníku. Ocean Odyssey se také používá k přepravě raket na místo startu. V Rusku byl vyroben také motor prvního stupně RD-171 společnosti NPO Energomaš a většina řídících systémů raket typu -3SL.  Zenit-2M je nová verze Zenitu 2 s modernizovaným řídícím systémem a modernizovanými motory. První start Zenit-2M byl zahájen 29. června 2007, nesoucí ruskou vojenskou družici Celina-2. Označení Zenit-2SLB se vztahuje na komerční starty zajišťované Land Launch, dceřiné společnosti Sea Launch, která začala vypouštět družice z kosmodromu Bajkonur v roce 2008.  Zenit-3M je vlastně Zenit-2M s přidaným horním stupněm Blok DM, který je použit také na Zenitu-3SL. První start proběhl z Bajkonuru 28. dubna 2008. Komerční Land Launch verze je pod označením Zenit-3SLB.  Zenit-3F, známý také jako Zenit-2SB/Fregat, je třístupňový derivát Zenitu-2M, s použitím horního stupně Fregat, který používají i rakety Sojuz. Při jeho prvním startu byl 20. ledna 2011 vynesen satelit Elektro-L 1 pro ruskou vládu.

Zenit (, ) je rodina nosných raket navržených společnosti Južnoje a vyráběných kanceláři Južmaš na Ukrajině, která byla tehdy součástí Sovětského svazu. Zenit byl původně postaven v roce 1980 pro dva účely: jako raketový urychlovací blok pro raketu Eněrgija a jako střední nosič vybavený druhým stupněm s nosností větší než u Sojuzu, ale menší než u Protonu. Zenit patří mezi poslední rodinu raket vyvinutých v SSSR, ty měli postupně nahrazovat rakety z padesátých let. Hlavním důvodem byly bezpečnější pohonné látky, méně toxické než u Protonu. Zenit měl také v plánu vynášet pilotované kosmické lodě Sojuz, ale tyto plány byly zrušeny po rozpadu Sovětského svazu v roce 1991.  Zenit-2 byl prvním členem rodiny raket, který se skládá ze dvou stupňů. První používá motor RD-171 a druhý stupeň pohání motor RD-120. Raketa poprvé vzlétla 13. dubna 1985. Zkušební let však nebyl úspěšný. První úspěšný let nastal dne 22. října 1985.

Peter Fendi (4 September 1796 – 28 August 1842) was an Austrian court painter, portrait and genre painter, engraver, and lithographer. He was one of the leading artists of the Biedermeier period.


Život.

Peter Fendi pochází z rodiny ředitele školy Josepha Fendi a jeho ženy Elisabeth. Byl mimořádně nadaný už jako dítě a ve 13 letech začal studovat na Císařsko-královské akademii u sv. Anny u profesorů Johanna Martina Fischera a Huberta Maurera. Jeho učitelem byl i vynikající portrétista Johann Baptist von Lampi starší. Po smrti Fendiho otce rodina zchudla a Peter nemohl pokračovat ve studiu. Živil se jaku nižší úředník v advokátní kanceláři, když ho objevil sběratel a znalec umění a osobní oční lékař císaře Josefa II. Joseph Barth. Nabídl Fendimu místo kreslíře a kopisty nejprve pro své sbírky a později ho seznámil s ředitelem Akademie, hrabětem Lamberg-Sprinzenstein, který ho pověřil kopírováním sbírky starých váz. Od roku 1816 pak pracoval ve Dvorním kabinetu antik a mincí jako kreslíř. Navštěvoval salon spisovatelky Caroline Pichler, kde se kolem něj vytvořil okruh malířů.  Roku 1821 obdržel zlatou medaili za svůj obraz Vilenice. Roku 1836 byl zvolen jako člen vídeňské Akademie umění.  Fendi v rámci svých pracovních povinností navštívil Slezsko (1818), Benátky (1821), Moravu a Slovensko (1824-1825). Pracoval jako malíř pro šlechtický rod Dietrichsteinů, kteří mu zprostředkovali portrétování dětí z císařské rodiny. Jako učitele kreslení ho zaměstnali Liechtensteinové a Püttlingenové. Stal se vyhledávaným portrétistou. Ke konci života vedl prestižní malířskou školu a věnoval se výuce svých oblíbených žáků.

Dílo.

Peter Fendi byl mimořádně produktivním kreslířem a zanechal soubor více než 2000 kopií nejrůznějších antických památek z veřejných i soukromých sbírek. Jeho kresby slovenských hradů převedl rytec Josef Axmann.  Peter Fendi byl spolu Ferdinandem Georgem Waldmüllerem a Josefem Danhauserem významným zakladatelem žánrové malby Biedermeieru. Jeho práce jsou nesmírně lyrické a okouzlující a odrážejí životní styl Biedermeieru. Zanechal kolem 400 akvarelů, které se staly velmi populární a patří k nejlepším a nejdůležitějším z jejich žánru v rakouském devatenáctém století. Náměty jeho obrazů byly sociálně kritické scény z městského i venkovského života a poněkud sentimentální malby dětí. Později se stal velmi žádaným portrétistou dětí ve šlechtických rodinách. Proslul jako průkopník a experimentátor v technice vícebarevné litografie.  Na objednávku arcikněžny Sophie v letech 1831-1835 vytvořil akvarelové ilustrace k básním Friedricha Schillera. Navrhl a vyryl také bankovky v hodnotě 5, 10 a 100 zlatých, které roku 1841 vydal Rakouský stát.  Kolem roku 1910 vznikl ve Vídni soubor erotických litografií, jejichž autor zůstal anonymní, ale byly mylně připsány Peteru Fendi.

Peter Fendi (4. září 1796, Vídeň – 28. srpna 1842, Vídeň) byl rakouský portrétní a žánrový malíř, grafik a ilustrátor.

The 2018–19 Champions Hockey League was the fifth season of the Champions Hockey League, a European ice hockey tournament. The tournament was competed by 32 teams, and qualification was on sporting merits only. The six founding leagues were represented by between three and five teams (based on a four-year league ranking), while seven "challenge leagues" were represented by one team each. One place was awarded to the Continental Cup champion. Unlike in the first three editions, founding teams did not automatically qualify. The group stages began on 30 August 2018, and ended on 17 October 2018. The season had an average attendance of 3,401 per game, one percent increase from the previous season.  Swedish team Frölunda HC won their third Champions Hockey League title, defeating Red Bull München, the first German team to reach the final, 3–1 at the Scandinavium in Gothenburg.


Cíl.

Za hlavní cíl si dává Mills vysvětlit příčiny všeobecného názoru, že "„zásada, která řídí nynější společenské poměry mezi oběma pohlavími – právní podřízenost jednoho pohlaví druhému – jest sama sebou bezprávím a nyní jednou z hlavních překážek pokroku lidského a že měla býti nahrazena zásadou úplné rovnosti, nepřipouštějící ani moc nebo výsad se strany jedné, ani nepředpokládající neschopnost ze strany druhé“"

Argumenty.

Mill touto prací útočí na argument, že ženy jsou od své podstaty horší v jistých věcech než muži. Proto by měly být od takových věcí odrazovány nebo by jim měli být přímo zakázány. Snaží se ukázat na mnoha příkladech institucí, států, otroků, nevolníků, starých Řeků a jiných, jak absurdní je společenské postavení žen v jeho době.  Uvádí, že nemůžeme vědět čeho jsou ženy schopny, protože jim nikdy nebyla dána možnost využít své schopnosti. Proto navrhuje, že by se měl udělat test čeho jsou a nejsou ženy schopny – experiment. Společnost by měla založit volný trh, pro služby které ženy vykonávají a měl by jim být za ně zaručen odpovídající zisk. Pouze potom by jejich rozhodnutí mohly odrážet jejich skutečné zájmy a schopnosti.  Pokud by nastala rovnováha mezi muži a ženami přineslo by to veliké výhody nejen pro ženy. Osvobozením nápadů a potenciálu poloviny populace by mělo velký pozitivní dopad na vývoj celého lidstva.

Postavení ženy na konci 19. století.

Společenská role ženy, jako poddané může a role muže jako vládce vychází podle Milla z přehnané důvěry lidí ve zvyky.  Společenský status žen na konci 19. století přirovnává k primitivnímu stavu otroctví. Je sice zjemněný společenskými mravy a lidskostí, ale přesto jsou v něm viditelné známky surovosti. Takové nestejné postavení žen a můžu pramení z práva silnějšího. Sociální normy říkají, že žena je pohlaví slabší jak mentálně, tak fyzicky.  Ženy byly již od útlého věku vychovávány tak, aby neměly vlastní vůli ani cíle a že jejich povinností je žít pro druhé. Ideální představa ženy v 19. století ji stavěla na pozici ženy, matky a hospodyně.

Emancipace žen.

Ne všechny ženy dobrovolně vstupují do područí mužského. Na konci 19. století poprvé větší počet žen vydává spisy a vyslovují svoji nespokojenost se svým společenským postavením. Žádají být připuštěny k volbám. Chtějí mít možnost dosáhnout stejného vzdělání jako muži a ucházejí se o do té doby ženám nepřístupná zaměstnaní. Takové myšlení bylo umožněno, když se spolu s modernizací zemí uvolnily zákony a nastala svoboda výběru povolání pro muže.  Mill tvrdí, že emancipace a vzdělání žen by přineslo benefity i pro muže. Pokud by se ženám dostalo stejného vzdělání, představovaly by novou konkurenci. To by vyústilo ve vyšší intelektuální vývoj všech. Tím by se podle Milla zlepšily i vztahy v manželství. Je přesvědčen že se manželství uzavírá čistě na základě zvyku. Kdyby mohly ženy dosahovat vyššího vzdělání, mohly by s muži komunikovat na vyšší intelektuální úrovni a tím vylepšit kvalitu vztahu.  Navrhuje, aby se změnily zákony upravující majetková vlastnictví, možnost pracovat mimo dům a možnost získat finanční stabilitu pro ženy.

Esej Poddanství žen (1869, anglicky "The Subjection of Women)" patří mezi díla britského filosofa a politického ekonoma Johna Stuarta Milla.  Jedná se o esej ze série zaměřené na feministickou filosofii. Publikuje zde názory, které rozvíjel společně se svou ženou Harriet Taylor Mill. Práce popisuje postavení žen na konci 19. století a podporuje myšlenku jejich emancipace.  Mill zastával názor, že intelekt (rozum) přináší větší štěstí než smysly (pud). Věřil také, že každý má mít právo volit, s jedinou výjimkou barbarů a nevzdělaných lidí.  Při psaní eseje si byl vědom svou nekonvenčností a věděl, že úkol, který si vybral nebude snadný. Argumentuje mimo jiné tvrzením, že poddanost žen je přežitek z minulosti a nemá žádné místo v moderní společnosti.

The Subjection of Women is an essay by English philosopher, political economist and civil servant John Stuart Mill published in 1869, with ideas he developed jointly with his wife Harriet Taylor Mill. Mill submitted the finished manuscript of their collaborative work "On Liberty" (1859) soon after her untimely death in late 1858, and then continued work on "The Subjection of Women" until its completion in 1861. At the time of its publication, the essay's argument for equality between the sexes was an affront to European conventional norms regarding the status of men and women.  In his Autobiography, Mill describes his indebtedness to his wife, and his daughter Helen Taylor for the creation of "The Subjection of Women":  Mill was convinced that the moral and intellectual advancement of humankind would result in greater happiness for everybody. He asserted that the higher pleasures of the intellect yielded far greater happiness than the lower pleasure of the senses. He conceived of human beings as morally and intellectually capable of being educated and civilised. Mill believed everyone should have the right to vote, with the only exceptions being barbarians and uneducated people.  Mill argues that people should be able to vote to defend their own rights and to learn to stand on their two feet, morally and intellectually. This argument is applied to both men and women. Mill often used his position as a member of Parliament to demand the vote for women, a controversial position for the time.  In Mill's time a woman was generally subject to the whims of her husband or father due to social norms which said women were both physically and mentally less able than men and therefore needed to be "taken care of." Contributing to this view were both hierarchical religious views of men and women within the family and social theories based on biological determinism. The archetype of the ideal woman as mother, wife and homemaker was a powerful idea in 19th century society.


Historie.

Název města je galského původu: z výrazu "condate" (soutok; nedaleko Cognacu se do Charente vlévá říčka Antenne) nebo z osobního jména "Connus" (pravděpodobně místní náčelník). První písemná zmínka pochází z roku 1016, kdy zde byl založen benediktinský klášter. V té době vznikl i hrad, který později patřil rodu Valois; okolní osada získala roku 1215 městská práva a díky výhodné poloze i daňovým úlevám bohatla z obchodu se solí a vínem, z něhož se později začal vyrábět také aperitiv Pineau des Charentes a proslulá vinná pálenka. Od roku 1909 platí ochrana označení původu a název koňak smějí používat pouze místní produkty, vše ostatní se označuje jako brandy. Ve městě se nachází také muzeum koňaku. Významný je i sklářský průmysl, o jehož rozvoj se zasloužil Claude Boucher, vynálezce prvního stroje na foukání skla.  Mezi roky 1917 a 1918 bylo město centrem československých legií na půdě Francie. Koncem roku 1917 a na začátku roku 1918 zde došlo k soustředění legionářů dopravených z Ruska, dobrovolníků z USA a bývalých válečných zajatců z Rumunska a Srbska. Z nich byly zformovány 21. a 22. čs. střelecký pluk, které byly v létě a na podzim 1918 nasazeny do bojů na západní frontě první světové války. Těsně před koncem války zde vznikl také 23. čs. střelecký pluk (s výrazným zastoupením Slováků z USA) a již po skončení války 24. čs. střelecký pluk. Všechny československé útvary byly mezi prosincem 1918 a lednem 1919 dopraveny do Československa.

Turistika.

Díky zachovanému historickému centru byl Cognac zařazen v roce 2012 na seznam Villes et Pays d'art et d'histoire. Významnými památkami jsou kromě hradu a Svatojakubské brány také radnice, hrázděný dům Maison de la Lieutenance (senešalské sídlo z 15. století), chrámy Église Saint-Léger a Église Saint-Martin, budova bývalého konventu slouží jako kulturní centrum. Město má anglický park o rozloze sedm hektarů, k rekreaci slouží rovněž ostrovy Île David a Île de la Reine. Každoročně se zde koná literární festival a přehlídka pouličního umění Coup de chauffe. K turistickým atrakcím patří naučná trasa Étapes du cognac a plavba po řece v tradičním člunu gabarre. V Cognacu se rovněž nachází obrazárna, knihovna, krytá tržnice, nemocnice a několik středních škol. Nedaleko byla roku 1938 zřízena základna francouzského letectva Base aérienne 709 Cognac-Châteaubernard.

Cognac je město na jihozápadě Francie. Nachází se 120 km severně od Bordeaux na řece Charente. Žije zde obyvatel. Je sídlem stejnojmenného arrondisementu a po Angoulême druhým největším městem departementu Charente.

Cognac (, Occitan:Conhac) is a commune in the Charente department in southwestern France. It is a sub-prefecture of the department.


Život.

Deffreger byl synem úspěšného tyrolského farmáře. V mládí projevoval hudební talent a věnoval se kreslení a řezbářství. Jeho matka a dvě sestry zemřely při epidemii tyfu roku 1841. Po smrti otce roku 1858 prodal zděděnou farmu, vyplatil své sestry a všichni odcestovali do Ameriky. Sám brzy změnil rozhodnutí, vrátil se do Evropy a začal studovat řezbářství na odborné škole Michaela Stolze v Innsbrucku.  Stolz roku 1860 představil Defreggera Karlu Theodoru von Piloty v Mnichově. Defregger absolvoval přípravnou třídu v Královské škole umění a řemesel u Hermanna Dycka a 19. července 1861 složil přijímací zkoušky na Královskou akademii do ateliéru malby Hermanna Anschütze. V letech 1863-1865 pobýval v Paříži a studoval na École des beaux-arts, navštěvoval muzea a galerie a pilně kreslil. Seznámil se zde s tvorbou barbizonské školy a roku 1864 vystavoval na Salon des Refusés. Po návratu do Tyrol se věnoval zejména portrétování příbuzných a známých. V letech 1867–1870 studoval malbu v ateliéru Karla Theodora von Piloty v Mnichově.  Jako malíř se stal velmi populární díky hojným reprodukcím svých děl v časopisech. Roku 1878 ho král Ludvík II jmenoval profesorem historické malby na mnichovské Akademii. Defreggerova mnichovská vila, kterou dal postavit roku 1882, se stala střediskem společenského života. Střídavě pobýval také ve své vile v italském Bolzanu. Roku 1883 obdržel Korunní řád spojený se šlechtickým titulem. Obdržel také pruský řád Pour le Mérite, roku 1885 mu udělil medaili arcivévoda Karel Ludvík a od roku 1905 byl jmenován čestným občanem Mnichova.  K Defreggerovým žákům patřili Josef Moroder-Lusenberg a Hans Perathoner, Lovis Corinth, Walter Thor, Hugo Engl, Fritz Prölß a mnoho dalších. Defregger vnímal prudký vývoj moderního umění a proto se roku 1910 vzdal místa na Akademii a věnoval se malbě krajin a portrétů. Zemřel v Mnichově 2. ledna 1921 ve věku 85 let.  Po Defreggerovi jsou pojmenovány ulice v Mnichově, Bolzanu a Berlíně, horská chata ve východním Tyrolsku (2963 m n. m.), jeho vila v Bolzanu je chráněnou památkou.

Dílo.

Poprvé na sebe upozornil dílem "Almlandschaft" (1860), ve kterém kombinuje přirozenou a bezprostřední svěžest alpské krajiny s velkolepým ztvárněním prostoru a atmosféry. Po návratu do Tyrolska vytvořil v letech 1865-1867 realistické obrazy považované za trvalé hodnoty v dějinách německého umění. Zachytil interiéry tyrolských usedlostí se zvláštní citlivostí k jemným účinkům světla a také několik věrných portrétů (malíř Nikolaos Gyzis). Jeho kompozice jsou laděny v příjemné harmonii teplých tónů a připomínají staré vlámské mistry. Ušlechtilé typy tyrolských venkovanů byly zajímavým tématem pro návštěvníky výstav.  Defregger později tento způsob malby postupně opustil a nadále se věnoval žánrové a historické malbě v dekorativních kulisách. Nikdy se nezpronevěřil dobrému vkusu, ale jeho malba ve druhé polovině života příliš vycházela vstříc poptávce.  Defregger se stal nejpopulárnějším žánrovým malířem mnichovské školy a proslavil se zejména svými portréty a výjevy ze života v Tyrolsku. Námětem jeho obrazů byli také hrdinové z dob selských povstání nebo bojů za samostatnost Tyrolska v době napoleonských válek. Jeho obraz "Andreas Hofer na dvoře v Insbrucku" roku 1879 zakoupil arcivévoda Karel Ludvík jako dar ke stříbrné svatbě císaře Františka Josefa.

Franz Defregger, po roce 1883 Franz von Defregger (30. dubna 1835, Ederhof, Stronach – 2. ledna 1921, Mnichov), byl rakouský malíř, který se věnoval převážně portrétní, žánrové a historické malbě.

Franz Defregger (after 1883 Franz von Defregger) (30 April 1835 – 2 January 1921) was an Austrian artist known for producing genre art and history paintings set in his native county of Tyrol.


Charakteristika.

Rostlina svými listy poněkud připomíná banánovník. Na rozdíl od něj se však jedná o dřevinu, nikoliv bylinu, a listy jsou všechny uspořádány v jedné rovině. V některých zdrojích je mylně označována za obří bylinu, kmen je však dřevnatý.

Popis.

Ravenala je rozměrná, vytrvalá, stálezelená rostlina s nevětveným dřevnatým kmenem. Dorůstá výšky až 20, výjimečně až 30 metrů a šířky listového vějíře až 8 metrů. Kmen má průměr až 60 cm. U mladých rostlin je kmen podzemní a není ještě patrný. Koruna je složena z velmi rozměrných, dlouze řapíkatých listů, uspořádaných vějířovitě v jedné rovině. Čepele listů jsou často roztřepené větrem na úzké segmenty podobně jako u banánovníku. Květenství má podobné uspořádání jako květenství strelície. Tvoří je dvouřadě uspořádané člunkovité listeny o délce 20 až 25 cm, v jejichž paždí vyrůstají květy. Květy jsou nápadné, oboupohlavné, až 26 cm dlouhé, se 6 smetanovými, volnými okvětními lístky ve dvou kruzích. Tyčinek je 6 a dosahují délky až 16 cm. Semeník je spodní, obsahuje 3 komůrky a nese dlouhou čnělku. Plodem je mnohasemenná tobolka pukající 3 chlopněmi. Obsahuje ledvinovitá, 10 až 12 mm dlouhá semena obklopená modrým míškem.

Název.

Rostlina je tradičně nazývána „palma poutníků“, neboť ve vyhloubených bázích řapíků se zachycuje dešťová voda, která může poskytnout záchranu žíznivým cestovatelům. Vzhledem k tomu, že se v těchto kapsách hromadí také humus a navíc bývají plné komářích larev, jedná se spíše o nouzový zdroj vody.

Rozšíření.

Ravenala pochází z Madagaskaru, kde se přirozeně vyskytuje v tropických vlhkých lesích východních oblastí ostrova. Roste zdomácněle také na Maskarénských ostrovech. Lze se s ní jako s pěstovanou rostlinou setkat v tropech celého světa. Ekologické optimum ravenaly je v teplých a vlhkých oblastech při východním pobřeží Madagaskaru v nadmořských výškách do 450 metrů. Příležitostně vystupuje do výšek až 1000 metrů. Preferuje chránění stanoviště a živinami bohaté, hlinité půdy.

Ekologické interakce.

Květy ravenaly tvoří množství nektaru, který na Madagaskaru vyhledávají některé druhy lemurů, jako je lemur vari ("Varecia variegata") nebo lemur tmavý ("Eulemur macaco"). Tito primáti slouží jako opylovači a v některých částech roku jsou na nektaru z ravenaly existenčně závislí. V jiných tropických oblastech navštěvují květy kaloni, v Austrálii i medosavky. Rostlina je schopna i samoopylení, tvorba semen je však v takovém případě nízká. Semena rozšiřují ptáci kteří konzumují míšek.

Význam.

Ravenala je v tropech celého světa pěstována jako okrasná rostlina. Je vysazována zejména v parcích a hotelových zahradách. V soukromých zahradách se vzhledem ke svým rozměrům většinou nepěstuje. Daří se jí v hlubokých, humózních, středně vlhkých a dobře propustných půdách na plném slunci. Je to tropická rostlina, prospívající v zóně odolnosti 10 až 11. Je možno ji pěstovat např. na nejjižnější Floridě, jižním Texasu a jižní Kalifornii. Množí se výsevem semen nebo odnožemi.  Ravenala má v oblasti svého původu ekonomický význam a poměrně mnohostranné využití. Listy poskytují krytinu na střechy, z řapíků se zhotovují stěny, z kůry podlahy. V Indii se listy používají také jako balicí materiál. Ze šťávy získané z naříznutého kmene lze získat cukr. Mladé listy místně slouží jako zelenina. Semena jsou jedlá a mají moučnatou konzistenci. Jedlý je i míšek obklopující semena, je však bez chuti. Ze semen se vyrábí jedlý olej. Dřeň kmene se používá jako krmivo pro dobytek.  Nálev z listů slouží v Indii při léčení cukrovky a ledvinových kamenů.

Ravenala madagaskarská ("Ravenala madagascariensis") je druh rostliny z čeledi strelíciovité a jediný druh rodu ravenala. Je také známá pod triviálním názvem „palma poutníků“. Je to nápadná, rozměrná dřevina nezaměnitelného vzhledu, jejíž korunu tvoří vějíř dlouze řapíkatých listů, které připomínají listy banánovníku. Pochází z tropických pralesů východního Madagaskaru. V domovině její květy opylují lemuři. Ravenala je v tropických oblastech celého světa vysazována jako okrasná rostlina. Je také místně využívána např. při stavbě střech či stěn obydlí a má význam i v medicíně.

Ravenala is a genus of flowering plants with a single species, Ravenala madagascariensis, commonly known as the traveller's tree, traveller's palm or East-West palm, from Madagascar. It is not a true palm (family Arecaceae) but a member of a monocotyledonous flowering plant family, Strelitziaceae. The genus is closely related to the southern African genus "Strelitzia" and the South American genus "Phenakospermum". Some older classifications include these genera in the banana family (Musaceae). Although it is usually considered to be a single species, four different forms have been distinguished.


Historie.

Rozhodnutí o výstavbě budovy senátu je spojeno s administrativními reformami Kateřiny II. v 60. letech 18. století. Senát byl tehdy rozdělen na odbory a dva z nich (pro práva šlechty a soudní) byly přeneseny z Petrohradu do Moskvy. Roku 1776 proběhl odkup kremelských paláců od knížecích rodů Trubeckých a Barjatinských, aby na jejich místě mohla vzniknout nová budova. Trojúhelníkový pozemek vzniknul mezi kremelskou hradbou, Arzenálem a Čudovským klášterem. Z dvou předložených projektů (Karl Blank a Matvěj Kazakov) byl vybrán ten Kazakovův, Blank byl jmenován konzultantem při výstavbě. Stavba byla dokončena roku 1787, interiéry o tři roky později  Na kupoli byla původně umístěna pozlacená socha svatého Jiří na koni (moskevský městský znak). Roku 1812 však byla tato socha na Napoleonův příkaz sňata a odvezena do Francie.  Roku 1856 došlo k velké opravě, po které sem byly umístěny soudní úřady. Tehdy byl také odvezený svatý Jiří na kupoli nahrazen velkou carskou korunou s nápisem "Zákon" (symbol carské zákonnosti) a budově se začalo říkat Budova soudních nařízení. Až do roku 1865 zde zároveň sídlilo Moskevské palácové architektonické učiliště.  V porevolučním období byla carská koruna sňata a nahrazena žerdí s vlajkou SSSR. Protože bylo hlavní město přeneseno z Petrohradu do Moskvy, Senátní palác byl určen jako sídlo Rady lidových komisařů RSFSR, později Vlády SSSR. Mezi lety 1918-1922 zde žil i pracoval V. I. Lenin. Až do roku 1994 byla uvnitř uchovávána jeho pracovna v původním stavu, poté byla přesunuta do Leninova muzea v obci Gorki Leninskije. V sovětském období byly v Kateřinském sále (tehdy nazývaném Sverdlovský) udělovány státní řády a medaile. Zasedalo zde i politbyro KSSS.  Byl to právě Senátní palác, nad kterým byla 25. prosince 1991 v 19 hodin a 38 minut poprvé vztyčena vlajka Ruské federace (kupole je dobře vidět z Rudého náměstí). Od roku 1994 zde ovšem vlaje prezidentská standarta, neboť budova začala být využívána jako rezidence ruských prezidentů.

Architektura.

Senátní palác je největším realizovaným projektem architekta Kazakova. Ten chtěl, aby budova symbolizovala občanské ideály, zákonnost a spravedlnost. Zvolil proto klasické antické formy, čímž objekt získal ráz strohosti, zdrženlivosti a lakoničnosti. Jejím nejvýraznějším prvkem je kupole, kterou chtěl Kazakov posílit architektonický výraz Rudého náměstí jakožto hlavního náměstí Moskvy.  Půdorys Senátního paláce je trojúhelníkový (odpovídá tvaru vyčleněného pozemku), uvnitř trojúhelníku se nachází ještě dvě symetrická křídla. Vnější fasáda má tři rizality, tvořené pilastry dórského řádu. Přízemí je tvořeno rustikou, což budově dodává monumentální ráz a sjednocuje objem. Rohy jsou seříznuty a dekorovány opět rizality, stylizovanými do vítězných oblouků, kterýžto motiv se opakuje uprostřed všech třech fasád. Do vnitřního dvora vede ze Senátního náměstí okázalá brána s iónskými čtyřsloupovými portiky a frontonem, nad kterým se tyčí kupole oválného sálu.  V nejzazším konci vnitřního dvora je situován kompoziční střed budovy, Kateřinský sál zastřešený velikou kupolí. Původně byl zamýšlen jako místo stavovských shromáždění, dnes zde probíhají nejrůznější oficiální akce s účastí prezidenta. Výška sálu až ke kupoli činí 29 m. Stěny mezi okny jsou vyplněny basreliéfy zobrazujícími ruská knížata a cary. Mezi sloupy byly umístěny vysoké reliéfy na alegorické náměty z díla Gavrily Děržavina a Nikolaje Lvova, oslavující státnickou činnost Kateřiny II. (vyzdvihují klasicistní ideály zákonnosti, spravedlnosti a vzdělání).

Senátní palác () je jeden z paláců Moskevského kremlu. Vystavěn byl v letech 1776-1787 ve stylu klasicismu na popud carevny Kateřiny II. Veliké. Autorem projektu byl architekt Matvěj Fjodorovič Kazakov.  Palác byl zamýšlen jako pobočka ruského senátu, již od roku 1856 však sloužil pro potřeby ministerstva spravedlnosti, po revoluci zde sídlila vláda Sovětského svazu. Právě nad touto budovou zavlála roku 1991 poprvé vlajka Ruské federace.  V současnosti slouží jako pracovní rezidence prezidenta Ruské federace.

The Kremlin Senate () is a building within the grounds of the Moscow Kremlin in Russia. Initially constructed from 1776 to 1787, it originally housed the Moscow branch of the Governing Senate, the highest judiciary and legislative office of Imperial Russia. Currently, it houses the Russian presidential administration and is a highly secured and restricted area closed to the public. At present, only the southern corner façade, opposite the Tsar Cannon can be viewed.


Historie vzniku.

Surrealista Lubo Kristek se narodil v Brně a v dětství žil na Tišnovské ulici. V roce 1968 emigroval do tehdejšího Západního Německa, odkud podnikal studijní cesty do mnoha dalších zemí. V roce 2015, po celoživotní pouti, se na tuto ulici vrátil a prostřednictvím Kristkova domu přinesl výtvarný cyklus nazvaný "Sisyfiade aneb Balvan v čase". Osudový návrat v jeho mysli zrodil představu filmového zpracování Sisyfova příběhu. V duchu příběhu Kristek proměnil i svůj dům, který se stal filmovou scénu a monumentální asambláží.

Popis.

Původní myšlenka vychází z mýtu o Sisyfovi, obzvláště z nového pohledu, který uvádí francouzský spisovatel a dramatik Albert Camus a dále rozvíjí český dramatik a herec Jiří Voskovec, s nímž se Kristek setkal v 70. letech během své šňůry výstav v USA. Voskovcovy úvahy zaznamenané na gramofonové desce "Relativně vzato" se soustředí na osvobození Sisyfa, uvězněného v neodvratném osudu, ve chvílích, kdy sestupuje z vrcholku kopce k jeho úpatí pro balvan. V těchto chvílích je naprosto svobodný - nemá "balvan". Lubo Kristek toto pojetí dále rozvíjí a transformuje do časových souvislostí – Sisyfa nechá obíhat na minutové ručičce ciferníku. Hodinový stroj speciálně pro Sisyfův stroj času navrhla a realizovala firma Elekon (Vyškov), odborník na věžní a fasádní hodiny (bylo třeba vyřešit zejména zátěž a vyvážení). Systém zajišťuje přesný čas i jeho automatickou změnu. Obzvláště zajímavý je přechod z času letního na zimní.  Další zákoutí domu je spojeno s Kristkovou úvahou, že lokálka Tišnovka nikdy nezanikla, dodnes existuje a je třeba ji umělecky zviditelnit. Proto je zasazena do autorova tvůrčího symbolu – nebeské dálnice. Nad tím vším se ve volném prostoru vznášejí dva ptáci, kteří se osvobodili ze svých skořápek (připomínka ab ovo, tedy z vejce či od počátku). Autor vnímá dům jako živou, stále se měnící bytost. Dominantu monumentální asambláže tvoří zlaté ruce vztahující se k nebi a chránící živý strom.

Kontext.

Kristkovy asambláže jsou svědectvím o proměnách doby. V 60. letech (například asambláž "Nosící", 1969) přinášejí existenciální tematiku, později ("Odhlučněná esetika luxusna", 1976) kritiku konzumu. V 80. letech zanechal Kristek své stopy v krajině, kde tvořil z materiálů a předmětů, které vyvrhlo moře či přinesla náhoda ("Kristus z ostnatého drátu", 1983, "Mořský kůň", 1986). V roce Sametové revoluce vytvořil z otevřeného okna asambláž s okřídlenou maskou ("Gloria, zrození Homo divinensus intelektes", 1989), v následující dekádě se v jeho díle pod povrchem nachází smetiště ("Na smetišti časů", 1994). S přelomem milénia akcentuje nesoulad mezi možnostmi vědy a úrovní etiky ("V předčasně klonovaném věku jedné planety", 2003). Kristkův dům do sledu autorových asambláží přináší motiv domova, soukromí a vztahu člověka k přírodě v éře zacykleného lidského pachtění.  Kristkův dům se stal dějištěm filmů "Ab ovo" a "Sisyfiade". Zařadil se k významných počinům Lubo Kristka, kterými jsou např. jeho příspěvek k sakrálním stavbám názedním oltářem "Transcendentální kompozice mezi utrpením a nadějí" (1977) ve vysvěcené kapli v německém Penzingu či realizace "Pomníku pro pět smyslů" (1991) pro Neues Stadtmuseum v Landsbergu, velkoformátové plastiky v architektuře "Strom vědění" (1981) v landsberském Gymnáziu Ignaze Köglera a bronzové kašny "Pijící" (1988) v lázních Greifenberg. Mezinárodní pozornosti dosáhl také desítkami happeningů a performancí (které od 70. let uspořádal v Německu, USA, Kanadě, Itálii, Španělsku, České republice, Rakousku, Turecku, Belgii, Polsku či na Slovensku), v nichž lze vysledovat návaznost na freudovskou psychoanalýzu a které se nesou v duchu paranoicko-kritické metody Salvadora Dalího. Česká republika je součástí jeho trojstátní sochařské pouti nazvané Kristkova podyjská glyptotéka.

Kristkův dům je budova, která byla sochařem Lubo Kristkem upravena do podoby asambláže a přináší výtvarné zpracování mýtu o Sisyfovi. Nachází se v Brně-Černých Polích na rohu ulic Tišnovská a Trávníky.

Kristek House () is a building on the corner of Tišnovská and Trávníky Streets in Brno, Czech Republic that was transformed into a monumental assemblage by the Czech sculptor, painter and action artist Lubo Kristek. The house-assemblage is dedicated to the myth of Sisyphus.


Život.

Christian Felix Weiße se narodil 28. ledna 1726 v Annabergu na úpatí Krušných hor, cca 10 km od českých Vejprt. Jeho otec, Christian Heinrich Weiße byl rektorem na latinské škole a učitelem orientálních i moderních evropských jazyků. Když byl Christianovi jeden rok, rodina se přestěhovala do Altenburgu, kde navštěvoval gymnázium a činil své první pokusy o psaní poesie.  V letech 1745–1750 studoval filologii a teologii na univerzitě v Lipsku. V této době se seznámil s předními německými literáty, jako byli Christian Fürchtegott Gellert, Gotthold Ephraim Lessing, Friederike Caroline Neuberová, Gottlieb Rabener a Ewald Christian von Kleist.  Po dokončení studia se stal soukromým učitelem hraběte z Geyersbergu, který rovněž v Lipsku studoval. V roce 1759 navštívil Paříž a po návratu přestal být učitelem hraběte z Geyersbergu, ale stal se jeho společníkem na zámku v Burgscheidungen. V témže roce jej požádal Friedrich Nicolai, aby se stal editorem časopisu "Bibliothek der schönen Wissenschaften". Weiße pak tento časopis vydával až do roku 1788.  V roce 1762 se Weiße stal v daňovým úředníkem v Lipsku a o rok později se oženil s Christiane Platnerovou, sestrou lékaře a antropologa Ernsta Platnera. V roce 1790, díky hraběti Schulenburgovi, získal zámek ve Stötteritz (dnes předměstí Lipska). Úplně jej rekonstruoval a založil tam anglickou zahradu.  Vedle vlastní poesie a divadelních her měl Weiße velký úspěch se svým časopisem pro děti "Der Kinderfreund". V letech 1775–1882 vyšlo 24 svazků a časopis se tak stal prvním pravidelným německým dětským časopisem. Čtyři z jeho básní zhudebnil Wolfgang Amadeus Mozart. Velký úspěch měla rovněž libreta k singspielům Johanna Adama Hillera.  Zemřel 16. prosince 1804 na svém zámku v Stötteritz. Pohřben je na hřbitově Alter Johannisfriedhof v Lipsku. Jeho syn, Christian Ernst Weiße, se stal právníkem a historikem.

Christian Felix Weiße (28. ledna 1726 Annaberg – 16. prosince 1804 Stötteritz, Lipsko) byl německý spisovatel, operní libretista a pedagog. Je pokládán za otce německé dětské literatury.

Christian Felix Weiße (1726–1804) was a German writer and pedagogue. Weiße was among the leading representatives of the Enlightenment in Germany and is regarded as the founder of German children's literature.


Život.

Narodil se v malém městečku Taverna v Kalábrii. Byl nazýván "Il Cavalier Calabrese" (Kalábrijský rytíř) poté, co byl přijat do Řádu sv. Jana, řádu rytířů na Maltě v roce 1660. Byl obdivovatelem Caravaggistů, obdivoval také Giovanni Battistu Caracciolu, tím se vysvětluje jeho celoživotní zájem o styl Caravaggia. V roce 1630 odešel Pretti za svým bratrem do Říma. Seznámil se tam s malířskou technikou Caravaggia a jeho školy, stejně jako s dílem Guercina, Rubense, Guido Reniho a Giovanni Lanfranca. V Římě namaloval freskové cykly v kostelech "Sant' Andrea della Valle" a "San Carlo ai Catinari". Mezi lety 1644 a 1646 žil v Benátkách. Navrátil se do Říma, kde zůstal až do roku 1653. Podnikl studijní cesty do Modeny, Parmy, Bologni a Benátek.  Do Říma se vrátil v letech 1660-61. Maloval fresky pro kostel "San Biagio" v Modeně (cca 1651-2) a podílel se na freskové výzdobě Palazzo Pamphilj ve Valmontonu (dokumentovaný v letech 1660-61), kde spolupracoval s Pierem Francescem Molem, Gasparem Dughetem, Francescem Cozza, Giovanni Battista Tassi (il Cortonese) a Guglielmo Cortese. Kolem roku 1640 namaloval pro kostel "San Carlo ai Cartinari" namaloval obraz "Almužna sv. Karla Boromejského". Dílo je ovlivněno mistry vrcholného římského baroka například Lanfrancem či Cortonou. V roce 1651 vytvořil fresky v kostelech "Sanť Andrea della Valle", v Modeně v kostele "San Biago" v letech 1653 až 1656. Dílo je ovlivněno malířem Guercinem a benátským koloritem. V letech 1656 až 19 maloval votivní obrazy proti moru. Na obrazech převládají temné tóny, přesto působí živým dojmem, hlavně proto že jeho postavy jsou zobrazeny velmi přirozeně. Preti pracoval se složitým kompozičním plánem, používal pro něho typické světelné efekty. Svědčí o tom obrazy "Abšolómova hostina" a "Belsazarova hostina", oba vytvořené před rokem 1660 v Neapoli. Poté, co se stal rytířem Řádu sv. Jana, odcestoval v roce 1659 na Maltu a většinu zbytku svého života strávil tam. Preti přeměnil interiér katedrály sv. Jana ve Vallettě v obrovskou sérii obrazů o životě a mučednictví sv. Jana Křtitele (1661-1666). Na Maltě najdeme také mnoho obrazů Pretiho v soukromých sbírkách a ve farních kostelech. Jeho skvělá reputace vedla k rozšíření okruhu jeho patronů a získával zakázky z celé Evropy.  Preti měl štěstí, že jeho umělecká kariéra trvala dlouho a také byl velmi pracovitý. Jeho obrazy, které reprezentují bujný pozdně barokní styl, jsou v držení mnoha světových muzeí, včetně významných sbírek v Neapoli, Vallettě a v jeho rodném městě Taverna.

Galerie.

"Daňový peníz".

"Daňový peníz" - podle Pretiho životopisce Domoniciho vznikl obraz na Maltě. Preti jako rytíř řádu na Maltu odcestoval v roce 1660. Jeho úkolem bylo dohlédnout na umělecké práce na katedrále San Giovanni. Preti se na Maltě znovu setkal s pracemi Caravaggia, který na Maltě vytvořil několik obrazů. Tématem obrazu "Daňový peníz" je Kristův výrok: "Odevzdejte tedy, co je císařovo, císaři". Petr předkládá výběrčímu daní zlatý peníz, který našel v rybě, kterou podle Kristova příkazu vylovil. Z tmavého pozadí vystupuje šest postav, osvětlených sporým světel ze zdroje, který malíř nezachytil. Ústředním, nejdůležitějším bodem obrazu je Petrova ruka se zlatým penízem. Ostatní postavy jsou zachycené jen fragmentálně.

Mattia Preti (24. února 1613 – 3. ledna 1699) byl italský barokní malíř, pracující v Itálii a na Maltě. Byl také členem Řádu rytířů svatého Jana v Jeruzalémě a na Maltě.

Mattia Preti (24 February 1613 – 3 January 1699) was an Italian Baroque artist who worked in Italy and Malta. He was appointed a Member of the Order of Saint John.


Kariéra.

Ve svých čtrnácti letech roce 1962 natočila první singl "Little Me / Pagan Love Song" a právě píseň "Little Me" a tehdy opravdu drobná postava jí vysloužily přezdívku Little Peggy March, kde March připomíná měsíc březen, kdy se narodila. Přezdívku Little Peggy March používala ještě v letech 1963 a 1964. Pak se již držela uměleckého jména Peggy March. V lednu 1963 natočila píseň "I Will Follow Him", což byla anglická coververze francouzské písně "Chariot", kterou rok před tím natočila Petula Clark. Tato píseň se pak stala v dubnu jedničkou na americké hitparádě. Finanční prospěch z tohoto úspěchu ale neměla. Protože byla nezletilá, spravoval její honoráře její tehdejší manažer Russell Smith a to tak, že jí v roce 1966 zůstalo 500 dolarů.  Do roku 1964 měla Peggy March celkem pět hitů, které se dostaly do Hot 100 v americké hitparádě. Od roku 1963 nahrávala také singly v italštině a od roku 1964 také v němčině. A byly to právě písně v němčině, kterými se prosadila v Evropě. V roce 1965 se zúčastnila písňového festivalu v Baden-Badenu, kde zvítězila s písní "Mit 17 hat man noch Träume". Její úspěchy v Německu zapřičinily, že se v roce 1969 přestěhovala do Mnichova, kde žila 12 let. V Německu se dvakrát (1969 a 1975) zúčastnila kvalifikačního předkola Velké ceny Eurovize a pokaždé se umístila na druhém místě. Podnikla také turné po tehdejší NDR a vystoupila na festivalu v Sopotech.

Osobní život.

Peggy March dokončila střední školu „Lansdale Catholic High School“ v roce 1966. 19. května 1968 se provdala za svého druhého manažera Arnolda „Arnie“ Harrise. Od roku 1969 žili spolu v Mnichově, kde se jim v roce 1974 narodila dcera Sande. Aby Sande mohla navštěvovat školu v Americe, přestěhovali se v roce 1981 do USA a od roku 1999 žili na Floridě. Peggy často zajíždí do Evropy vystupovat i natáčet a to i poté, co jí v roce 2013 zemřel manžel.

Peggy March (roz. "Margaret Annemarie Battavio", 8. března 1948 Lansdale, Pensylvánie) je americká zpěvačka pop music. Známou se stala v roce 1963 díky milionu prodaných desek s písní: "I Will Follow Him" (česky: "Budu ho následovat"). Ačkoli je někdy připomínána jako zpěvačka jediného úspěšného hitu, pokračovala ve své pěvecké kariéře v Evropě až do sedmdesátých let 20. století.

Peggy March (born Margaret Annemarie Battavio, March 8, 1948 in Lansdale, Pennsylvania) is an American pop singer. In the United States, she is primarily known for her 1963 million-selling song "I Will Follow Him". Although she is sometimes remembered as a one-hit wonder, she continued to have success in Europe well into the 1970s.


Život.

Dětství a mládí.

G. V. Florovskij se narodil 28. srpna či 9. září 1893 v Jelisavetgradu (dnešní Kropyvnyckyj, střední Ukrajina) v rodině pravoslavného kněze. Bratr A. V. Florovského. V roce 1894 se rodina přestěhovala do Oděsy, kde otec získal místo představeného katedrálního chrámu a zároveň rektora oděského semináře. Již jako školák Florovskij studoval jazyky – angličtinu, němčinu, francouzštinu, latinu, řečtinu a hebrejštinu.  V roce 1916 absolvoval historicko-filozofickou fakultu Imperátorské novorossijské univerzity (nyní Oděská národní univerzita I. I. Mečnikova), kde navíc studoval dějiny filozofie a přírodní vědy. Podobně jako řada jeho současníků v období války a revoluce se už coby student snažil pochopit realitu prostřednictvím filozofie. „Osudy a minulost ruské teologie pro mě vždy byly historií, která vytváří současnost a v ní bylo nutné najít sebe sama,“ napsal pak mnohem později v předmluvě ke svým "Cestám ruské teologie."

Emigrace, pražské období.

V roce 1920 Florovskij získal titul soukromý docent a zároveň tehdy emigroval. Jeho cesta vedla přes Bulharsko do Prahy, kde v té době našla útočiště řada představitelů ruské inteligence. V roce 1922 se v Praze oženil s Xenií Ivanovnou Simonovou. Od téhož roku také Florovskij vyučoval na místní Ruské právnické fakultě a na Vysoké škole ekonomické, kde přednášel dějiny ruské literatury. V roce 1923 Georgij Vasiljevič obhájil svoji magisterskou diplomovou práci na téma "Historická filozofie Gercena". Florovskij se v Praze stal členem "Bratrstva svaté Sofie", které založil protojerej Sergej Bulgakov, s nímž se však následně radikálně názorově rozešel. Společně s N. S. Trubeckým, P. N. Savickým, P. P. Suvčinským a dalšími se zde stal jedním ze zakladatelů euroasijského hnutí a podílel se na vytvoření sborníku-manifestu "Odchod k východu" (1921). Avšak jeho sympatie k tomuto učení netrvaly dlouho: podílel se ještě na dvou evroasijských sbornících ("Na cestách," Berlín, 1922; "Rusko a katolictví", Berlín 1923) a poté se dostal do sporu s představiteli tohoto hnutí. Nakonec vzájemnou spolupráci definitivně ukončil článek "Euroasijské pokušení," který Florovskij publikoval v roce 1928. V roce 1923 se také Florovskij zúčastnil příprav prvního organizačního sjezdu "Ruského studentského křesťanského hnutí" v Přerově.  Ve 20. letech se Florovskij také spřátelil s N. A. Berďajevem, jejich vzájemné kontakty však ochladly, když Florovskij nepřijal Berďajevovo filozofické učení a navíc ho odsoudil ve svých "Cestách ruské teologie".

Život a činnost v Paříži.

Florovskij v roce 1926 přijal pozvání katedry patrologie nově otevřeného Bohosloveckého institutu a odjíždí z Prahy do Paříže. Georgij Vasiljevič byl již tehdy všeobecně znám jako patrolog. Přestože neměl žádné speciální teologické vzdělání, byl v této oblasti vynikajícím samoukem. Učitelský sbor tohoto institutu tvořili profesoři předrevoluční duchovní školy (Anton Kartašov, episkop Venjamin (Fedčenkov)), a také významní představitelé inteligence, kteří se „vrátili k církvi“ (Sergej Bulgakov, Vasilij Zenkovskij a další). Florovskij měl mezi nimi zvláštní postavení: byl solidární se svými kolegy, pokud se týkalo snahy o oživení pravoslavného bohosloví a účasti na ekumenických setkáních s jinověrci, ale vždy stál v opozici k tehdy dominujícímu nábožensko-filozofickému hnutí spojenému s „sofiologií“ Vladimíra Solovjova. V Paříži byl Florovskij členem spolku "Ikona".  V roce 1931 byl vysvěcen na diákona a v roce 1932 přijal kněžské svěcení z rukou metropolity Jevlogije (Georgijevského), exarchy Západní Evropy Konstantinopolského patriarchátu.  Období pařížského pedagogického působení se staly pro otce Georgije velmi plodnými: právě tehdy publikoval dvě knihy o učení otců ("Východní otcové IV. století" a "Byzantští otcové V.-VII. století") a "Cesty ruské teologie". K tomu, abychom plně pochopili význam tohoto literárního počinu pro danou dobu, můžeme připomenout jednu z nejčastějších poznámek otce Georgije z jeho přednášek o patrologii: „Otcové Církve,“ říkal Florovskij, „ze všeho nejčastěji bohoslovili, aby zavrhli heretiky. Ve snaze napravit „nesprávná“ slova křesťanského zvěstování nalézali „správná“ slova tak, že se je snažili vysvětlit, vyjádřit, ale nenalézali Pravdu, která zůstává vždy Pravdou díky svému božskému původu.“ V tomto přístupu je ukryta základní psychologická metoda Florovského kritiky ruské kultury. Otec Georgij přistupoval k bohosloví sice konzervativně, rozhodně však ne zpátečnicky. Jelikož byl historik, odmítal jakékoliv přihlouplé klanění se historii jako takové. Jeho hlavní starostí nebyla nikdy idealizace minulosti, ale problémy současnosti. Psychologickým impulzem, který Florovského inspiroval při psaní knih, bylo odmítnutí tzv. sofiologie ve všech jejích podobách, především pak v pracích jejích hlavních představitelů V. S. Solovjova, S. Bulgakova a otce Pavla Florenského. Ruská sofiologie byla podle něho jen jakousi větví německého idealismu, svérázným gnosticismem a celkově nezákonným použitím filozofie k vyjádření křesťanským dogmat. Pro Georgije Florovského spočívala základní myšlenka a úkol patristiky v nalezení správného klíče ke vzájemnému vztahu mezi filozofií a teologií. Sofiologové podle jeho názoru tento klíč vymezili nesprávně, avšak může být nalezen na příkladech řeckých otců, tedy v křesťanském helénismu, který se zřekl všech zdrojů cizích křesťanství, odsoudil svého zakladatele Órigena a dokázal se proměnit vnitřně, aby se stal skutečně křesťanským. Otec Georgij napsal: „Spisy svatých otců, to je nejen nedotknutelná pokladnice tradic. Jejich díla jsou pro nás zdrojem tvůrčí inspirace, příkladem křesťanského hrdinství a moudrosti. ...(cestou) k nové křesťanské syntéze, o kterou tak usiluje a již vzývá naše současnost. Přišel čas, abychom náš rozum uvedli do souladu s církví a vzkřísili pro sebe svaté a milostiplné základy církevního myšlení.“  Na tradičním aktu Sv. Georgijevského institutu v roce 1935 pronesl otec Georgij řeč nazvanou "Úkoly ruského bohosloví". Jak píše Anton Aržakovskij, o. Georgij v této řeči poznamenal: „Absence perspektivy ruské historie ..., nedostatečné sebeuvědomění ruské teologie ..., neodvratný návrat k byzantskému myšlení.“ Řeč „doslova rozmetala Bulgakovovi drahou myšlenkovou niť ruské sofiologie a zněla jako otevřené vyhlášení války synů otcům.“  V roce 1937 obdržel čestný doktorát teologie (honoris causa) na univerzitě v Edinburghu. V létě roku 1939, krátce po dokončení práce na knize "Cesty ruské teologie", byl otec Georgij Florovskij v Bělehradě, kde jej zastihl začátek války. Sklad vydavatelství byl zničen německou bombou a kniha se tak stala bibliografickou raritou. Válku strávil otec Georgij v Jugoslávii a v roce 1944 se ocitl u bratra v Praze, o rok později se mu podařilo vrátit do Paříže. Jelikož katedru patrologie vedl tehdy archimandrita Kiprián (Kern), Florovskij zde začal vyučovat morální teologii.

Odchod do USA.

Na pozvání amerického metropolity Feofila (Paškovského) odjel otec Georgij v roce 1948 do New Yorku, kde se stal profesorem dogmatického bohosloví, patrologie a pastorální teologie a později i děkanem Duchovního semináře sv. Vladimíra.  Protojerej Jovan Mejendorf, významný ruský zahraniční představitel, ve své předmluvě k 3. vydání knihy "Cesty ruské teologie" píše o Florovského americkém období: „Protože se okamžitě přesvědčil o tom, že pravoslaví v Americe je už dávno americké, tj. odpovídá americkým akademickým normám a vyžaduje systém duchovního vzdělávání v anglickém jazyce, otec Florovskij, nehledě na vlastní zakořeněnost v ruském prostředí a na vše ruské, co v něm bylo, se horlivě a úspěšně pustil do přetváření školy, které bylo ve značné míře dovršeno ještě v době jeho působení v jejím čele (1948-1955).“ Florovskij se také jako uznávaná autorita pravoslavného bohosloví začal aktivně účastnit amerického univerzitního života, a tak přednášel a psal. Nicméně další obsáhlejší spisy již nevydal. Co se týká ekumenického hnutí, v něm se Florovskij stal prakticky jediným hlasem pravoslaví. Tím pádem se jako člen výkonného výboru nově vytvořené Světové rady církví stal prakticky jedním ze zakladatelů.  Uznávanou autoritou se protojerej Georgij Florovskij stal nejen v církevních a ekumenických kruzích. Ruští slavisté a historikové, kteří znali jeho "Cesty ruské teologie," uznávali jeho historické zásluhy a erudici. V roce 1954 byl zvolen prezidentem Národní rady církví v USA. V letech 1956 až 1964 Florovskij působil jako profesor církevní historie na Harvardově univerzitě. V roce 1964 odešel do penze a přestěhoval se do Princetonu, kde na místní univerzitě pokračoval v práci jako hostující profesor na katedrách slavistiky a bohosloví.  Georgij Florovskij zemřel 11. srpna 1979 v Princetonu. Zádušní mše se konala v chrámu sv. Vladimíra v Trentonu, ve kterém on sám tak často sloužil bohoslužby hojně navštěvované mnoha jeho kolegy a studenty.

Kritiky a hodnocení.

Základem Florovského teologie je myšlenka neopatristické syntézy, která je chápána jako tvůrčí přístup díky tomu, že zahrnuje současné filozofické zkušenosti a zároveň se vrací k tradici svatých otců jediné světové církve.  Nikolaj Losskij mluvil o Florovském jako o „nejpravoslavnějším ze všech současných ruských filozofů“.  Známý hodnostář pravoslavné církve ve Spojených státech Jovan Mejendorf v předmluvě k "Cestám ruské teologie" poznamenal na adresu Florovského, že ač byl v oblasti bohosloví vynikajícím samoukem bez formální bohoslovecké přípravy, dokázal se nejen ponořit do učení otců, ale dokonce se stát známým patrologem. Mnozí mluvili o jeho "Cestách ruské teologie" jako o základním bibliografickém přehledu historie duchovní kultury v Rusku. Kniha se dočkala mnoha vydání.  Nikolaj Berďajev začíná svoji recenzi "Cest ruské teologie" slovy: „Kniha otce Georgije Florovského dostala nesprávný název, měla se jmenovat "Bloudění ruského pravoslaví" nebo dokonce vzhledem k šířce látky, kterou kniha zpracovává, "Bloudění ruské mysli" či "Bloudění ruské duchovní kultury."“  Berďajev i Lebeděv se zmiňují o tom, že kniha je věnována bohosloví v jeho tradičním významu v duchu 19. století, nicméně Florovskij neopodstatněně překročil tuto hranici a hodnotí nejen ruské bohosloví, ale celou ruskou duši. „Podle Florovského,“ píše protojerej Lev Lebeděv, „ruská duše jako celek … jde špatnou cestou.“  Celkově se názory Florovského s přibývajícími lety evolučně vyvíjely a měnily směrem k ortodoxnímu, tradičnímu pravoslavnému bohosloví.

Georgij Vasiljevič Florovskij (28. srpna / 9. září 1893, Jelisavetgrad, Ruské impérium – 11. srpna 1979, Princeton, USA) byl pravoslavný kněz ruského původu, protojerej, náboženský myslitel, teolog, filozof a historik; člen ekumenického hnutí a jeden ze zakladatelů Světové rady církví ("World Council of Churches)". Postupně byl profesorem Pravoslavného teologického institutu sv. Sergeje v Paříži (1926–1939, 1947–1948) a profesorem a děkanem Pravoslavného duchovního semináře sv. Vladimíra v New Yorku (1948–1955), byl též profesorem na univerzitách v Harvardu a Princetonu.

Georges Vasilievich Florovsky (Russian: Гео́ргий Васи́льевич Флоро́вский; September 9 [O.S. August 28], 1893 – August 11, 1979) was an Orthodox Christian priest, theologian, historian and ecumenist. Born in Odessa, in the Russian Empire, he spent his working life in Paris (1920–1949) and New York (1949–1979). With Sergei Bulgakov, Vladimir Lossky, Justin Popović and Dumitru Stăniloae he was one of the more influential Orthodox Christian theologians of the mid-20th century. He was particularly concerned that modern Christian theology might receive inspiration from the lively intellectual debates of the patristic traditions of the undivided Church rather than from later Scholastic or Reformation categories of thought.


Charakteristika.

Adénie mají tak různorodé životní formy, že se jim v tomto ohledu vyrovná pouze několik jiných rodů kvetoucích rostlin, jako je pryšec nebo starček. Jsou mezi nimi druhy pouštních oblastí, adaptované na extrémní podmínky, i druhy rostoucí v tropických deštných lesích. Nalezneme mezi nimi bylinné i dřevnaté liány, sukulentní keře, stromy se ztlustlým kmenem i hlíznaté byliny. Stonek některých druhů ze suchých oblastí ("Adenia pechuelii", "A. globosa") je přeměněn v nadzemní hlízovitý útvar, z něhož v příznivých podmínkách vyrůstají olistěné nesukulentní prýty.

Popis.

Adénie jsou převážně dvoudomé byliny, dřeviny a úponkaté liány, někdy se ztlustlým až hlízovitým stonkem nebo zbytnělými podzemními orgány. Listy jsou jednoduché, s celistvou nebo dlanitě členěnou čepelí, u některých druhů až téměř dlanitě složené. Žilnatina je dlanitá nebo zpeřená. Na vrcholu řapíku jsou žlázky. Palisty jsou drobné, trojúhelníkovité. Úponky jsou úžlabní, zpravidla jednoduché a nevětvené. Květy jsou většinou zelenavé nebo žlutavé, často červeně skvrnité, jednopohlavné a pětičetné, uspořádané v úžlabních vrcholičnatých květenstvích. Vrcholové nebo nejspodnější květy jsou často nahrazené úponkem. Květní lůžko je miskovité, někdy členěné do 5 vaků. Kališní lístky jsou volné nebo částečně srostlé Koruna je redukovaná, přirostlá k vrcholu češule a zpravidla kratší než kalich, případně zcela chybí. Pakorunka chybí nebo tvoří dřípený či blanitý lem na vrcholu češule. Samčí květy obsahují 5 tyčinek s volnými nebo částečně srostlými nitkami a zbytky zakrnělého semeníku. Semeník samičích květů je kulovitý, spočívající na gynoforu, s mnoha vajíčky. Nese 3 volné nebo částečně srostlé čnělky. Samičí květy obsahují také šídlovitá staminodia. Plodem je kulovitá, vejcovitá nebo elipsoidní tobolka pukající zpravidla 3 chlopněmi. Semena jsou obklopená dužnatým míškem.<ref name="mam-7/2"></ref>

Rozšíření.

Rod adénie zahrnuje asi 100 druhů. Je rozšířen v tropech a subtropech Starého světa. Centrum druhové diverzity je ve východní Africe a na Madagaskaru. Mimo subsaharskou Afriku se vyskytují v tropické Asii a severní Austrálii. Na Madagaskaru roste 25 endemických druhů, přičemž jsou zde zastoupeny víceméně na všech typech stanovišť a nabývají plné škály různých forem. Druh "Adenia venenata" zasahuje z tropické Afriky až do Arábie. V Asii sahá areál rozšíření rodu od Indie po jižní Čínu a Tchaj-wan a přes Indočínu po jihovýchodní Asii, druh "Adenia heterophylla" je rozšířen také na Nové Guineji, Bismarckově souostroví a v severní Austrálii.

Ekologické interakce.

Adénie jsou v jihovýchodní Asii a severní Austrálii živnými rostlinami housenek babočkovitých motýlů "Ariadne", "Vindula" ("V. erota", "V. dejone", "V. arsinoe"), "Acraea" ("A. andromacha") a "Cethosia" ("C. biblis", "C. myrina", "C. cydippe", "C. penthesilea"). Druhy s úzkými, trubkovitými květy (např. "Adenia heterophylla") jsou pravděpodobně opylovány různými druhy drobnějšího hmyzu. Některé mají vonné květy. Druh "Adenia olaboensis" ze západního Madagaskaru je opylován v časných ranních hodinách ptáky, zejména strdimilem madagaskarským a timálií žlutavoprsou. Naproti tomu "Adenia firingalavensis", kvetoucí v suchém období, je specializována na noční opylovače. Jasně červené plody "Adenia pechuelii" z pouštních oblastí Namibie vyhledávají ptáci a hlodavci.

Obsahové látky a jedovatost.

Adénie jsou poměrně bohaté na účinné obsahové látky, jako jsou alkaloidy, glykosidy nebo glykoproteiny. Jedovatost je u různých druhů různá a sahá od druhů relativně nejedovatých ("A. glauca") až po smrtelně jedovaté ("A. digitata"). Poslední zmíněný druh pochází z jižní Afriky a obsahuje glykoprotein modeccin, strukturou podobný ricinu ze semen skočce obecného. Hlavní účinek těchto glykoproteinů spočívá v zablokování syntézy bílkovin v buňkách. Navíc obsahuje i kyanogenní glykosidy. Podobný glykoprotein, volkensin, byl zjištěn u druhu "Adenia volkensii", kde je navíc obsažen i alkaloid volkenin. Velmi jedovatý je též madagaskarský druh "Adenia firingalavensis".

Taxonomie.

V rámci čeledi "Passifloraceae" představuje rod "Adenia" bazální vývojovou větev podčeledi "Passifloreae", která je sesterským kladem podčeledi "Paropsieae".

Význam.

Adénie mají význam zejména v tradiční medicíně. Jsou využívány na širokou škálu různých neduhů, které m.j. zahrnují gastritidu ("A. aculeata"), střevní parazity ("A. venenata", asijský druh "A. penangiana"), tišení bolestí ("A. cissampeloides"), lepru ("A. digitata", "A. gummifera"), hadí uštknutí ("A. gummifera", "A. keramanthus", "A. trilobata"), otravy (asijský druh "A. hondala"), syfilis ("A. keramanthus", "A. wightiana"), malárii ("A. lobata"), duševní choroby ("A. racemosa") a četné jiné. Některé druhy se používají jako stimulans ("A. venenata") či afrodiziakum ("A. lobata", "A. gummifera").  Návnady napuštěné šťávou z plodů "A. ellenbeckii" se používají k trávení hyen. Rozdrcené listí některých druhů ("A. gracilis", "A. schweinfurthii") se používá k omámení ryb při jejich lovu (tzv. barbasko). Ze šťávy z kmene "A. lobata" se připravuje jed na špičky šípů (kurare). Dužnina plodů jihoafrického druhu "Adenia hastata" je jedlá.  Některé druhy adénií jsou pěstovány ve sbírkách sukulentů.

Adénie ("Adenia") je rod rostlin z čeledi mučenkovité. Jsou to rostliny velmi různorodých životních forem, rostoucí na rozličných přírodních stanovištích od pouštních oblastí až po tropické deštné lesy. Nalezneme mezi nimi popínavé byliny, liány, keře, ztlustlé stromy i sukulenty s hlízovitým stonkem. Rod zahrnuje asi 100 druhů a je rozšířen v subsaharské Africe, na Madagaskaru a v tropické Asii, v malé míře i v Papuasii a severní Austrálii.  Adénie obsahují pestrou paletu účinných látek a většina druhů je více či méně jedovatá, některé smrtelně. Mají široké využití v domorodé a tradiční medicíně. Lokálně je z nich připravován jed používaný na špice šípů, k lovu ryb nebo k trávení hyen. Některé druhy jsou pěstovány ve sbírkách sukulentů.

Adenia is a genus of flowering plants in the passionflower family, Passifloraceae. It is distributed in the Old World tropics and subtropics. The centers of diversity are in Madagascar, eastern and western tropical Africa, and Southeast Asia. The genus name "Adenia" comes from "aden", reported as the Arabic name for the plant by Peter Forsskål, the author of the genus.


Předchozí události.

Řád hospitalitů svatého Jana (Řád johanitů, později maltézští rytíři) se usídlil na Rhodu počátkem 14. století po ztrátě poslední křižácké pevnosti ve Svaté zemi v Akkonu v roce 1291. Stalo se tak po úspěšném obléhání ostrova v letech 1306–1309. Odtud pak začaly jeho lodi napadat turecká plavidla ve východním Středomoří neboli v Levantě, čímž rhodští rytíři, jak se jim v té době také říkalo, získali kontrolu nad obchodem v celé oblasti. První osmanský pokus o získání ostrova v roce 1480 byl bojovníky řádu úspěšně odražen. Přítomnost johanitů tak blízko jižního pobřeží Anatolie však nedávala Turkům spát, neboť znamenala hlavní překážku jejich rozpínavosti.  Po prvním tureckém obléhání Rhodu se z pevnosti Řádu johanitů stala díky řadě vylepšení bastionová pevnost, což značně zvýšilo její odolnost vůči dělostřelecké palbě. Hlavní zdi na pevninské straně byly zesíleny, obranný příkop byl rozšířen, starý val byl přeměněn na masivní představené kleště. Kolem většiny věží a kaponiér byly vybudovány bastiony zlepšující ostřelování hradebního příkopu. Došlo též ke snížení počtu bran a změn doznalo i cimbuří, když byly rovné úseky nahrazeny zkosenými, vhodnějšími pro dělostřelecký boj. Kromě zedníků a pomocných dělníků se na stavbě podílelo množství otroků, přičemž nejtěžší práce museli vykonávat muslimští otroci.  V roce 1521 byl za velmistra řádu zvolen Philippe Villiers de L'Isle-Adam. V očekávání nového osmanského útoku na Rhodos pokračoval dál v zesilování městského opevnění, které započalo po tureckém útoku v roce 1480 a zemětřesení v roce 1481. Na obranu ostrova povolal řádové rytíře z celého křesťanského světa. Zbytek Evropy jeho žádost ignoroval. Výjimkou bylo několik benátských oddílů z Kréty.  Město chránily dva, místy tři kruhy kamenných zdí a několik mohutných bastionů. Obrana jednotlivých úseků byla rozdělena mezi rytíře z jednotlivých johanitských oblastí neboli „jazyků“, do nichž byli rytíři organizováni od roku 1301. Městský přístav chránila řetězová bariéra, za níž kotvila řádová flotila.

Invaze.

Dne 26. června 1522 připlula k Rhodu osmanská flotila čítající 400 lodí, jíž velel guvernér Egypta Çoban Mustafa paša. Sultán Sulejman I. dorazil 28. července v čele armády o 10 000 mužích, aby se osobně ujal velení.  Turci zablokovali rhodský přístav a těžkou dělostřelbou ostřelovali město z děl rozmístěných nad městem. K tomu prováděla jejich pěchota téměř denně útoky na město. Osmanští sapéři se také snažili podkopat se pod hradby a vyhodit je do povětří. Dělostřelba nepůsobila masivnímu opevnění příliš vážné škody, ale 4. září, po pěti týdnech obléhání, vybuchly pod tzv. anglickým bastionem dvě velké prachové nálože, které způsobily zřícení 11metrového úseku hradební zdi. Kamení ze zřícené zdi zaplnilo obranný příkop. Turci okamžitě na takto vzniklou mezeru zaútočili a brzy ji ovládli. Byli však smeteni a zahnáni prudkým protiútokem vedeným samotným velmistrem Villiersem de L'Isle-Adamnem a Fra' Nicholasem Husseym. Ještě dvakrát se téhož dne pokusili Turci o průlom, ale byli pokaždé odraženi spojenými silami anglických a německých bratří.  Dne 24. září nařídil Mustafa paša nový masivní útok zaměřený zejména proti španělskému, anglickému, provensálskému a italskému bastionu. Po dni zuřivých bojů, během nichž změnil španělský bastion dvakrát majitele, sultán Sulejman útok odvolal a jeho neúspěšného velitele, svého švagra Mustafa pašu, odsoudil k smrti. Na přímluvu ostatních vysokých důstojníků mu však udělil milost. Mustafův nástupce Hain Ahmed paša byl zkušený obléhatel. Turci se pod jeho velením zaměřili na snahu podminovat opevnění a vyhodit je do vzduchu, přičemž nepřestávali ostřelovat město ze svých děl.  Pravidelnost rozložení míst, kde vybuchly nálože pod obrannými zdmi (které převážně spočívají na skále), vedla k domněnkám, že Turečtí sapéři zřejmě využili propustky pod helénským městem, které leží pod středověkým městem Rhodos.  Také další velký útok na konci listopadu byl odražen. Obě strany byly nyní notně vyčerpány. Rytíři proto, že se rapidně snižovala jejich schopnost se bránit a nebyla naděje, že by jakékoli posily dorazily včas, a Turci proto, že jejich vojska, sužovaná bojovými neúspěchy a chorobami, jež se šířily v jejich táborech, byla značně demoralizována. Sultán Sulejman nabídl obyvatelům města mír a ušetření jejich životů a zásob, pokud se vzdají. Budou-li však Turci nuceni město dobýt silou, čeká je naopak otroctví. Pod tlakem obyvatel města přistoupil Villiers de L'Isle-Adam na vyjednávání. Na 11.–13. prosince bylo dohodnuto příměří, aby byl zajištěn klid pro jednání. Když však místní obyvatelé vyžadovali další záruky své bezpečnosti, sultán se rozhněval a nařídil pokračování ostřelování a útoků. Španělský bastion byl dobyt 17. prosince. Jelikož většina městských zdí byla pobořena, bylo jen otázkou času, kdy se bude muset město vzdát. Po dlouhém naléhání zástupců obyvatel města tedy velmistr řádu požádal 20. prosince o další příměří.

Konec.

Dne 22. prosince přijali zástupci řeckých a latinských obyvatel města Sulejmanovy velkorysé podmínky. Rhodští rytíři dostali dvacet dní na opuštění ostrova, přičemž si s sebou mohli vzít svoje zbraně a jakékoli cennosti a náboženské předměty, na nichž jim záleželo. Obyvatelé ostrova, kteří si přáli Rhodos opustit, tak mohli učinit kdykoli během tříletého období. Ti, kdo se rozhodli zůstat na ostrově, měli být na pět let osvobozeni od osmanských daní. Žádný kostel neměl být znesvěcen či přeměněn na mešitu.  Ráno 1. ledna 1523 vypochodovali zbývající rytíři a vojáci v bojové zbroji, za zvuku bubnů a s vlajícími korouhvemi z města. Spolu s několika tisíci civilisty se nalodili na 50 lodí a odpluli na Krétu, která byla v té době ve správě Benátské republiky.

Dozvuky.

Obléhání Rhodu skončilo osmanským vítězstvím. Dobytí ostrova otevřelo Turkům cestu k ovládnutí celého východního Středomoří a usnadnilo jim námořní dopravu mezi Cařihradem a Káhirou a levantskými přístavy. Později, v roce 1669, ovládli osmanští Turci z této základny benátskou Krétu.  Rhodští rytíři se zprvu přesunuli na Sicílii, ale v roce 1530 získali od císaře Karla V. do svěřenství ostrovy Malta a Gozo a severoafrický přístav Tripolis.

Obléhání Rhodu v roce 1522 byl druhý a nakonec úspěšný pokus vojsk Osmanské říše pod vedením sultána Sulejmana o vypuzení rytířů svatého Jana z jejich sídelní pevnosti na ostrově Rhodu, čímž Turci završili svou vládu nad východním Středomořím. Jejich předchozí pokus v roce 1480 byl neúspěšný.

The Siege of Rhodes of 1522 was the second and ultimately successful attempt by the Ottoman Empire to expel the Knights of Rhodes from their island stronghold and thereby secure Ottoman control of the Eastern Mediterranean. The first siege in 1480 had been unsuccessful.


Historie.

Sbírka současného umění byla založena v roce 1958 rozhodnutím samosprávy města Bělehradu. Vznikla tzv. Moderní galerie, která však neměla své sídlo. Bylo nezbytné pro sbírky proto pro veřejnost vybudovat nové muzeum. Současná budova vznikla v letech 1960–1965 na Novém Bělehradu. Slavnostně byla otevřena dne 20. října 1965, architekty stavby byli Ivan Antić a Ivanka Raspopović. Architektonická soutěž na tuto budovu se uskutečnila v roce 1959 a autoři vítězného návrhu získali řadu ocenění za svoji práci. Budovu obklopuje rozsáhlý park, který byl doplněn sochami známých jugoslávských sochařů 20. století. Původní návrh stavby počítal se zdmi z hrubého betonu, Protić nakonec u architektů usilovně vyjednával o změně projektu, a ti poté přistoupili na obklad z bílého mramoru.  Samotná budova muzea byla rozčleněna do šesti hranolů se seříznutými střechami. Obklad budovy tvoří v nižší části sklo, ve vyšších bílý mramor. Vrchní části hranolových prvků budov jsou rovněž prosklené. Vnitřní výstavní prostor je rozčleněn do různých úrovní a jednotlivé exponáty je tak možné pozorovat zvrchu i zespoda. Kromě toho se návštěvníkům nabízí výhled na veletoky Dunaj, Sávu a střed města. Úrovně jsou někdy rozdělené podle jednotlivých částí objektu, jindy spojené do větších výstavních prostor.  V současné době čítá sbírka současného umění v srbské metropoli na na 8000 děl. Expozice je rozdělena do řady celků, které tvoří malby z doby před rokem 1945 a po roce 1945. Nachází se zde také kolekce několika stovek prací zahraničních autorů. Speciální expozice pak tvoří i sbírky soch a kreseb.  Budova byla v letech 2007–2017 uzavřena a procházela komplexní rekonstrukcí. V roce 1987 byla budova prohlášena kulturní památkou.

Muzeum současného umění (srbsky Музеј савремене уметности/Muzej savremene umetnosti) se nachází v srbské metropoli Bělehradě. Muzeum je umístěno v lokalitě Ušće na soutoku řek Sávy a Dunaje. Jeho budova, která vznikla v architektonickém stylu brutalismu je dobře viditelná z historického centra města a parku Kalemegdan.

Museum of Contemporary Art () is an art museum located in Belgrade, the capital of Serbia. It was founded in 1958 as the Modern Gallery. It was moved into the current building in the Ušće neighborhood of New Belgrade in 1965. The building is a masterpiece of architects Ivan Antić and Ivanka Raspopović, a short-lived but highly successful partnership, which also produced the 21 October Museum in Šumarice Memorial Park in Kragujevac. The collection contains more than 35,000 works of art.  The museum collects and displays art works produced since 1900 in Serbia and Yugoslavia. It also organizes international exhibitions of modern and contemporary art.  The museum was closed for renovation between 2007 and 2017. After several deadlines were pushed back, the museum was finally reopened for visitors on 20 October 2017.


Rozšíření.

Tato dřevina se do Evropy dostala dvěma cestami. S Araby koncem prvého tisíciletí přes severní Afriku, na jimi obsazený Pyrenejský poloostrov a s křižáky o tři sta let později při návratu ze svaté země. Arabové přivezli odrůdu hořkou, nyní rozšířenou ve Španělsku a křižáci hořkosladkou, která byla rozšířena po severní straně Středozemního moře a později do Ameriky i ostatních světadílů s teplým klimatem.

Ekologie.

Pomerančovníku hořkému se nejlépe daří v subtropickém, téměř tropickém podnebí, přesto bez újmy přežije krátkodobý pokles teploty pod bod mrazu. V tropech se pěstuje v nadmořské výšce nad 500 m. Prosperuje hlavně ve výživné, hlinité až jílovité, dobře odvodněné půdě s vysokou hladinou podzemní vody. Snáší i slabě zasolený substrát, ne však dlouho trvající sucho a silný vítr.

Popis.

Stálezelený strom, dorůstající do výše až 10 m s hustou, kompaktní korunou. Jeho větve se šedohnědou kůrou jsou porostlé silnými trny dlouhými 5 až 8 cm a střídavými, kožovitými, na svrchní straně tmavé zelenými listy o délce 7 až 10 cm s křídlatými, 3 cm dlouhými řapíky. Čepele listů jsou vejčité až eliptické, u báze klínovité, po obvodě jemně zubaté a na vrcholu špičaté, na povrchu jsou pokryté drobnými žlázkami vylučující aromatické silice.  Z paždí listů nebo na konci větví vyrůstají samostatně nebo v malých vrcholících až 4 cm velké, voňavé květy. Mívají nejčastěji pět kališních a pět bílých korunních, poměrně pevných, úzkých, od sebe oddělených lístků oklopujících až 24 tyčinek se žlutými prašníky. Téměř z 90 % jsou květy oboupohlavné, ve zbytku samčí. Objevují se od května do června a jsou opylovány létajícím hmyzem, případně apomikticky.  Plod je tzv. hesperidium, specifický druh bobule, mající tvar kulovitý, mírně zploštělý či podlouhle oválný. Mívá ve zralosti v průměru 8 cm a drsnou, hořkou slupku jasně červeně oranžové barvy s mnoha olejovými žlázkami. Uvnitř plodu je 10 až 12 segmentů s hořkými blanitými stěnami obsahují silně kyselou dužinu s několika semeny. Střed zralého plodu bývá dutý.

Rozmnožování.

Dobře se množí ze semen, která jsou často polyembrionální a z jednoho semene vyklíčí dvě i více geneticky identických sazenic. Klíčí během dvou až třech týdnů při teplotě 15 °C a po jednom nebo nejpozději dvou létech by měly být semenáče vysázeny na trvalé stanoviště, starší rostliny nesnášejí přesazování. Nároky na další péči mají malé.  Nově vyšlechtěné odrůdy začínají kvést ve třech létech a do plné plodnosti se dostávají asi v osmi. Ekonomická životnost stromu bývá 25 až 30 let; existují stromy staré i několik století.

Význam.

Plody pomerančovníku hořkého jsou natolik kyselé, že se téměř nedají přímo konzumovat. V syrovém stavu se pojídají jen okrajově, např. v Mexiku se posolí a pomažou pastou z pálivých papriček. Hlavní jejich využití je pro výrobu marmelády. Místně je šťáva používána na ochucení ryb nebo se používá při pečení masa. Ze slupek nezralého ovoce se lisuje olej sloužící k ochucení cukrovinek, zmrzliny, želatiny, nealkoholických nápojů i likérů a k dodání vůně kosmetickým produktům. Mladé plody o velikosti třešně jsou zdrojem "petitgrainového oleje" používaného při nervovém stresu, vyčerpání, nespavosti a k uklidnění mysli, bývá též součásti pravé kolínské vody. Z okvětí se destiluje "neroliová silice" používána v kosmetice a aromaterapií (z 1 tuny lístků asi 1 litr oleje).  Nezralé slupky obsahují až 14 %, kdežto zralé jen do 3 %, neohesperidinu, látky z níž se po chemické úpravě stane "Neohesperidin DC", jinak též E 959, sladidlo 20krát sladší než sacharin, které u potravin snižuje pocit hořkosti. Používá se v pekařských výrobcích, cereáliích, žvýkačkách, ovocných zmrzlinách, želé, nápojích, instantní kávě, džemech, sýrech, vaječných, mléčných i rybích výrobcích, atd.  Dřevo stromu má bělavou až světle žlutou barvu, jemné zrno a je velmi tvrdé. Je ceněno pro truhlářské a soustružnické práce, vyrábějí se z něj např. baseballové pálky.  Semenáče pomerančovníku hořkého se hojně používaly jako podnože pro pomerančovník čínský, stromy pak byly odolnější vůči nemocem a otužilejší proti chladu. Nyní se od toho upouští, neboť tyto podnože bývají infikovány a mohou dále šířit zhoubné virové onemocnění tristézu.

Pomerančovník hořký ("Citrus" × "aurantium") je stálezelený, trnitý, subtropický strom dorůstající téměř do výše 10 m. Je považován za přirozeného křížence mezi mandarinkou obecnou ("Citrus reticulata") a pomelem ("Citrus maxima"), od kterého si odnesl výrazně hořkou chuť plodů. Jeho místo vzniku nelze přesně vystopovat a proto bývá za původní oblast považována jihovýchodní Asie nebo sever indického subkontinentu.

Bitter orange, Seville orange, sour orange, bigarade orange, or marmalade orange is the citrus tree Citrus" × "aurantium and its fruit. It is native to southeast Asia and has been spread by humans to many parts of the world. It is probably a cross between the Pomelo, "Citrus maxima", and the Mandarin orange, "Citrus reticulata".


Historie.

Katolická církev se o astronomii zajímá dlouhodobě a jedním z důvodů jsou například Velikonoce, které jsou pohyblivým svátkem a jejichž datum se vypočítává pro každý rok. Astronomická pozorování byla důležitá i pro zavedení gregoriánského kalendáře.

Věž větrů.

Předchůdcem Vatikánské observatoře byla Věž větrů (italsky nebo ). O výstavbě této observatoře rozhodl papež Řehoř XIII. v roce 1576 a dostavěna byla v roce 1580. Christopher Clavius pak v této věži provedl astronomická pozorování, která byla podkladem pro vydání gregoriánského kalendáře Řehořem XIII. v roce 1582.

Římská kolej.

Clavius však se svým pozorováním pokračoval na Římské koleji, stejně tak i další jezuité, kteří tam pracovali. Římská kolej však neměla vlastní observatoř a pozorování tak byla prováděna z oken či chodeb koleje. V 18. století začal svatý stolec podporovat astronomii systematicky a k tomuto účelu založil na Římské koleji observatoř. V roce 1786 se začala stavět téměř 40 metrů vysoká pozorovací věž a o rok později v ní byly umístěny menší přístroje. V roce 1804 přivezl Pius VII. z Francie větší refraktor a přesné kyvadlové hodiny a později pořídil ještě další vybavení. Na Věži větrů byla v roce 1789 obnovena astronomická pozorování, která řídil Mons. Filippo Luigi Gilii (1756–1821). Po jeho smrti byla astronomická pozorování na Věži větrů ukončena a přístroje byly umístěny do observatoře na Římské koleji. V letech 1827-1870 byla provozována ještě třetí observatoř Capitol.  V roce 1850 se ředitelem koleje stal jezuita Angelo Secchi, který nechal vybudovat novou observatoř na střeše kostela svatého Ignáce z Loyoly na Martově poli. Secchi se proslavil zejména rozdělením hvězd podle spektrální klasifikace. Během jeho působení získala Vatikánská observatoř mezinárodní uznání. V rámci sjednocení Itálie v roce 1870 byl Řím obsazen italskými vojáky a Římská kolej připadla do vlastnictví Itálie. Secchi byl tak uznávaný, že jemu osobně i ostatním jezuitům bylo dovoleno v práci pokračovat, ale po Secchiho smrti v roce 1878 byli ostatní jezuité vyhnáni, observatoř uzavřena a v roce 1923 úplně zanikla.

Obnovení Vatikánské observatoře.

O obnovu observatoře se zasloužil Francesco Denza, který v roce 1888 umístil ve Věži větrů meteorologické a seismické přístroje v rámci jejich jubilejní výstavy a papeži Lvovi XIII. přednesl návrh na obnovení astronomických pozorování na této věži. Francesco Denza také usiloval o účast v projektu fotografického mapování hvězdné oblohy, který později dostal název Carte du Ciel.  Nová observatoř byla vybudována na takzvané Leoniánské věži o výšce 20 m a tloušťce stěn 4,5 m, která tvoří součást leonských hradeb a od Věže větrů je vzdálená 400 m. Prvním ředitelem Vatikánské observatoře byl v roce 1891 jmenován Francesco Denza. Oficiálně byla observatoř obnovena 14. března 1891, když Lev XIII. za tímto účelem vydal motu proprio s názvem . Ještě toho roku byl na Leoniánské věži instalován základní přístroj observatoře, dvojitý astrograf s průměry objektivů 0,33 m a 0,20 m, určený pro zmíněnou fotografickou přehlídku oblohy Carte du Ciel. Pořizováním snímků byl pověřen Giuseppe Lais, který s prací započal v roce 1894. Ve stejném roce zemřel Francesco Denza a observatoř zůstala bez ředitele až do roku 1898, kdy byl ředitelem jmenován španělský augustián Angelo Rodriguez. Ten se ovšem věnoval pouze meteorologii, takže se astronomie začala na observatoři rozvíjet až po příchodu dalšího ředitele Johanna Georga Hagena v roce 1906.  V roce 1921 dokončil Giuseppe Lais práci na tisícovce fotografických desek pro tu část hvězdného katalogu, která byla přiřazena Vatikánské observatoři, a přitom pořídil asi polovinu snímků potřebných pro hvězdné mapy. Proměřením poloh a jasností hvězd na snímcích se v letech 1910 až 1921 zabývaly tři řádové sestry z Istituto di Maria Bambina v Římě, které celkem dvakrát proměřily uvedené údaje pro více než 481 tisíc hvězd. Hvězdný katalog byl postupně publikován v deseti svazcích mezi léty 1921-28. Vatikánská observatoř se tak ocitla na 5. místě mezi světovými observatořemi, které ukončily úspěšně svou práci na tomto obřím projektu.  Johann Georg Hagen se kromě práce na Carte du Ciel proslavil také vydáním Atlasu proměnných hvězd a výzkumem temných mračen v Mléčné dráze. Za jeho působení se mezinárodní povědomí o Vatikánské observatoři výrazně rozšířilo. V observatoři se postupně shromáždila rozsáhlá sbírka meteoritů, která dosáhla počtu 1 022 vzorků ze 449 meteoritů o celkové hmotnosti 130 kg.  Observatoř na tomto místě zůstala 40 let, než se kvůli rozvoji veřejného osvětlení zhoršily pozorovací podmínky. Po Hagenově smrti v roce 1930 se tak pro observatoř začalo hledat nové místo, které by nebylo tak ovlivněné světelným znečištěním.

Castel Gandolfo.

V roce 1930 se novým ředitelem observatoře stal Johan Stein. Papež Pius XI. navrhl, že by se observatoř mohla přemístit do papežského letního sídla v Castel Gandolfu, které leží 25 km jihovýchodně od Říma v nadmořské výšce 430 m. Johan Stein ověřil, že je tam vhodná obloha k pozorování a v roce 1932 se tak přímo na střeše paláce mohlo začít se stavbou dvou kopulí s novými přístroji od německé firmy Carl Zeiss AG. V jedné kopuli s průměrem 8,5 m byl pro vizuální pozorování pořízen refraktor o průměru objektivu 0,4 m s ohniskovou vzdáleností 6 m a ve druhé kopuli s průměrem 8 m byl umístěn dvojitý astrograf s refraktorem o průměru objektivu 0,4 m s ohniskovou vzdáleností 2,4 m a reflektorem s průměrem zrcadla 0,6 m. K astrografu byl navíc připojen spektrograf pro účel astrofyzikálních výzkumů. Při observatoři vznikla také astrofyzikální laboratoř, která zkoumala spektra prvků a molekul a její spektrální atlasy nalezly široké uplatnění. Papež Pius XI. observatoř slavnostně otevřel 29. září 1935.  V roce 1942 byl z Vatikánu do Castel Gandolfa převezen i astrograf určený pro přehlídku oblohy Carte du Ciel. Během druhé světové války byly od září 1943 do června 1944 cennější přístroje odmontovány a ukryty, protože hrozilo jejich zničení leteckým bombardováním. Po válce se podařilo dokončit mapování oblohy pro přehlídku Carte du Ciel. Poslední snímky hvězdné mapy byly pořízeny v roce 1953 a publikace všech 540 desek o rozměru 26 x 26 cm byla skončena v roce 1955.  Po smrti Johana Steina v roce 1951 byl jeho nástupcem v roce 1952 jmenován Daniel O'Connell, který se proslavil výzkumem zákrytových dvojhvězd. V roce 1957 byla v Castel Gandolfu dokončena instalace širokoúhlé Schmidtovy komory se zrcadlem o průměru 0,98 m, korekční deskou o průměru 0,65 m a s ohniskem 2,4 m. Schmidtova komora byla využívána asi 20 let k výzkumu vývoje hvězdokup pomocí hvězdné spektroskopie a polarimetrie. Po odchodu O'Connella do důchodu v roce 1970 se ředitelem observatoře stal Patrick Treanor, který nechal observatoř vybavit novými pomocnými přístroji pro pozorování i zpracování měření. Patrick Treanor také začal vytvářet mapu světelného znečištění v Itálii, protože stále rostoucí světelné znečištění začalo rušit pozorování i v Castel Gandolfu. Po jeho smrti v roce 1978 se však jeho nástupcem stal Američan George Coyne, který předtím působil v Arizoně.

Observatoř Mount Graham.

George Coyne zprostředkoval spolupráci Vatikánské observatoře a Arizonskou univerzitou v Tucsonu, která provozuje Stewardovu observatoř. Arizona má příznivé podmínky pro astronomická pozorování a tyto podmínky chrání zákonem. V roce 1987 byla založena Nadace Vatikánské observatoře, která dostala za úkol postavit pro Vatikánskou observatoř nový dalekohled - Vatican Advanced Technology Telescope (VATT). Dalekohled VATT byl vystavěn na observatoři Mount Graham a první vědecká pozorování na něm začala v roce 1995.

Vatikánská observatoř je astronomická observatoř a středisko vědeckého výzkumu katolické církve, které patří governatorátu Městského státu Vatikán. Provoz observatoře řídí Tovaryšstvo Ježíšovo. Od 18. září 2015 je jejím ředitelem Guy Consolmagno. Původně patřila Římské koleji, později byla přestěhována do Castel Gandolfa v Itálii a byla rozšířena o dalekohled Vatican Advanced Technology Telescope na observatoři Mount Graham.

The Vatican Observatory () is an astronomical research and educational institution supported by the Holy See. Originally based in the Roman College of Rome, the Observatory is now headquartered in Castel Gandolfo, Italy and operates a telescope at the Mount Graham International Observatory in the United States.  The Director of the Observatory is Brother Guy Consolmagno, an American Jesuit. In 2008, the Templeton Prize was awarded to cosmologist Fr. Michał Heller, a Vatican Observatory Adjunct Scholar. In 2010, the George Van Biesbroeck Prize was awarded to former observatory director, the American Jesuit, Fr. George Coyne.