Havárie Tu-154 ruského ministerstva obrany 2016

2016 Russian Defence Ministry Tupolev Tu-154 crash

Letadlo.

Letadlo Tupolev Tu-154B-2 s registrací RA-85572 patřilo ruskému ministerstvu obrany a provozováno bylo ruskou armádou. Letoun byl vyroben roku 1983 v samarském závodě Aviakor s výrobním číslem 83A-572. Měsíčně nalétal v průměru 27 hodin, povětšinou střední trasy s délkou letu okolo 1,6 hodin. Celkově měl nalétáno 6689 hodin. Na rok 2018 byla naplánovaná rekonstrukce letadla za účelem prodloužení jeho životnosti. Před vzletem stroj prošel všemi kontrolami a nebyly nalezeny žádné závady. V souladu s letovou příručkou pro běžný vzlet Tu-154B, ihned po odlepení od země, na výšce kolem 10 m, zatahuje posádka podvozky a zahajuje etapu počátečního stoupání. Během této fáze by měl letoun dosáhnout rychlosti 320-330 km/h a na výšce nejméně 120 m zahájit zatahování vztlakových klapek. To se běžně provádí ve dvou stupních, z 28° na 15° a z 15° na 0°. Během zatahování klapek by měla rychlost narůst na cca 380 km/h. Druhý stupeň je navíc spojen s automatickým návratem sklopných náběžných hran křídla a přestavením horizontálního stabilizátoru..  Pokud by došlo k nějaké závadě nebo chybě pilotáže v této kritické fázi letu, mohlo by to vyústit v ztrátu vztlaku a přechod letadla do pádu, který je na tak malé výšce prakticky nezvratný. Kromě toho mají letouny s T ocasními plochami tu nebezpečnou vlastnost, že při pádu (deep stall) se mohou ocitnout ocasní plochy v úplavu za křídlem, kde ztrácejí účinnost a pilot není schopen sklon stroje řídit.

Cestující a posádka.

Na palubě bylo 85 cestujících a 8 členů posádky. Mezi cestujícími bylo 64 členů uměleckého souboru Alexandrovci (téměř celý sbor a hráči na bajan a balalajku), osm vojáků včetně uměleckého vedoucího Alexandrovců Valerije Chalilova, devět novinářů (po třech z televizních stanic První kanál, NTV a Zvezda), náčelník kulturního odboru ruského ministerstva obrany Anton Gubanov, šéfka charitativní nadace Spravedlivá pomoc Jelizaveta Glinková, známá jako „doktorka Líza“ a další dva civilní úředníci. Umělecký soubor měl dle několika nezávislých zpráv letět uskutečnit koncert do syrského Aleppa.

Nehoda.

Letadlo započalo svůj let na moskevském letišti Čkalovskij, namířeno mělo na ruskou leteckou základnu Hmímím nedaleko syrské Latákíje. Mezipřistání podle plánu vykonalo na sočském letišti, kde dotankovalo palivo.  Letadlo vzlétalo za tmy, z dráhy RWY24, směrem na Černé moře, v běžných povětrnostních podmínkách, se slabým zadním větrem 5m/s (opačný odletový směr 06 se v Soči Adler z důvodu pozemních překážek neužívá). Podle plánu měl letoun sledovat odletový směr BINOL 2A, tedy pokračovat JZ směrem asi 25 km, provést postupný pravý obrat zpět a vrátit se nad pevninu, nad níž měl pokračovat východním směrem ke Kaspickému moři (z důvodu oblétání Turecka, které neposkytovalo souhlas k vojenským přeletům). Stoupání měl prozatím povoleno do hladiny FL100. Před povolením k vzletu obdržel ještě letoun od řídící (dispečerky) standardní informace (meteo, kód odpovídače) a pokyn přeladit po dosažení výšky 300 m na frekvenci pracoviště Soči Podchod (Soči Approach). Na této frekvenci se stroj už neohlásil.  V 5:25 moskevského času (02:25 UTC, 03:25 SEČ) vzlétlo s 92 osobami na palubě z ranveje číslo 20 na mezinárodním letišti v Soči. Ve vzduchu stroj provedl otočku zpět směrem k pobřeží a zmizel z obrazovek radarů dvě minuty po startu., v 05:27 moskevského času (3:27 SEČ). Spadl do Černého moře 1,5 kilometrů od pobřeží směrem k Anapě. 6 km od břehu našli ruští záchranáři ropnou skvrnu, trosky a podvozek letadla. Vrak byl nalezen v hloubce 50–70 metrů.  Dva dny po nehodě se v tisku objevily informace, že havárii zřejmě způsobila porucha vztlakových klapek.

Varianta teroristického útoku.

Ačkoliv oficiální místa o příčině nehody zatím mlčí a vyšetřovatelé preferují verze o selhání motorů, jiné technické závadě (vztlakových klapek), jakož i variantu o chybě pilotů, kteří však byli velmi zkušení, ruský internet se již zabývá pouze alternativou teroristického útoku. Experti poukazují na to, že trosky jsou rozmetány ve velmi velkém okruhu, takže letadlo se muselo rozletět na kusy už ve vzduchu.  Podle expertů může závada vztlakových klapek být pouze nepříjemnou událostí, nikoliv příčinou katastrofy. Nálož pak mohla být uložena v podvozkové šachtě, protože podvozek je velmi poškozen. Letecký expert Vlad Liubin tvrdí, že bomba byla do letadla s největší pravděpodobností vložena již v Moskvě.

K havárii Tu-154 ruského ministerstva obrany (rusky "Катастрофа Ту-154 под Сочи") došlo 25. prosince 2016, kdy letoun ruského ministerstva obrany havaroval krátce po startu z letiště v ruském Soči na syrskou leteckou základnu Hmímím a spadl do Černého moře. Všech 92 osob, které byly na palubě, zahynulo. Většinu cestujících představovali Alexandrovci.

On 25 December 2016, a Tupolev Tu-154 jetliner of the Russian Defence Ministry crashed into the Black Sea shortly after taking off from Sochi International Airport, Russia, while en route to Khmeimim Air Base, Syria. All 92 passengers and crew on board, including 64 members of the Alexandrov Ensemble choir of the Russian Armed Forces, were killed. The aircraft had flown from Chkalovsky Airport and had landed at Sochi to refuel.


Richard Grenville, 2. vévoda z Buckinghamu a Chandosu

Richard Temple-Nugent-Brydges-Chandos-Grenville, 2nd Duke of Buckingham and Chandos

Mládí a politická kariéra.

Narodil se v rodovém sídle Stowe House jako jediný syn 1. vévody z Buckinghamu a Chandosu, jeho druhé křestní jméno Plantagenet odkazuje na původ jeho matky Anne Brydges (1779–1836) v někdejší královské rodině. Jako dědic svého otce užíval postupně se vzestupem rodové hierarchie několik jmen, od narození byl označován jako vikomt Cobham, od roku 1813 užíval titul hraběte Temple a jako dědic vévody nakonec vystupoval pod jménem markýze z Chandosu (1822–1839). Starobylý titul lorda Kinlosse spojený se skotským peerstvím zdědil po matce v roce 1836. Studoval v Oxfordu a v letech 1818–1839 byl za stranu toryů poslancem Dolní sněmovny za hrabství Buckinghamshire, v parlamentních debatách proslul obhajobou tzv. obilních zákonů.  Po otci zdědil v roce 1839 titul vévody z Buckinghamu a Chandosu a přešel do Sněmovny lordů, zároveň zastával řadu čestných hodností v hrabství Buckinghamshire, kde se nacházely hlavní rodové statky. Do vlády Roberta Peela byl přizván ve funkci lorda strážce tajné pečeti (1841–1842), zároveň se stal členem Tajné rady (1842). Pro nesouhlas s vládní politikou kabinet opustil po necelém půlroce v únoru 1842, téhož roku ale obdržel Podvazkový řád.

Rodinný bankrot.

Snažil se rozšiřovat rodový majetek, nové statky ovšem nakupoval na dluh, zároveň se nevzdával nákladného stylu života, finančně náročná byla i údržba několika honosných rodových sídel. Proslul také svým vysokým sociálním cítěním a působením v charitě, takže na venkově byl velmi oblíben. Díky všem těmto faktorům ale jeho zadlužení přesáhlo výši půldruhého miliónu liber a v roce 1847 před věřiteli uprchl na kontinent. V roce 1848 přišla značná část rodového majetku do aukce, prodáno bylo jedno z rodových sídel "Avington Park" (Hampshire), na úhradu dluhů padly rozsáhlé pozemky v sedmi anglických hrabstvích a v Irsku. Vydražena byla i část hodnotných uměleckých sbírek (některá umělecká díla dnes vlastní muzea v USA), mimo jiné bylo v aukční síni prodáno i přes 20 000 lahví vína ze sklepů zámku Stowe House. Po návratu do Anglie žil v ústraní, ale v padesátých letech 19. století využil bohatý rodinný archiv a tiskem vydal četné dokumenty důležité pro anglické dějiny 18. století.

Rodina.

V roce 1819 se oženil se skotskou šlechtičnou Mary Campbell (1795–1862), dcerou 1. markýze z Breadalbane, která se s ním rozvedla v roce 1850 po vyhlášení rodinného bankrotu. Měli spolu dvě děti, syn Richard (1823–1889) byl třetím a posledním vévodou z Buckinghamu a Chandosu. Dcera Anne (1825–1879) se provdala za Williama Gore-Langtona a jejich potomstvo poté převzalo část šlechtické titulatury rodu Grenvillů.

Richard Plantagenet Grenville, 2. vévoda z Buckinghamu a Chandosu (respektive "Richard Plantagenet Temple-Nugent-Brydges-Chandos-Grenville") ("Richard Plantagenet Temple-Nugent-Brydges-Chandos-Grenville, 2 Duke of Buckingham and Chandos, 5 Earl Temple, 6 Viscount Cobham, 9 Lord Kinloss") (11. února 1797 Stowe House, Buckinghamshire, Anglie – 29. července 1861 Londýn) byl britský politik z významného rodu Grenvillů. Byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny za stranu toryů, jako peer byl krátce členem vlády. Patřil k nejbohatší britské šlechtě, ale kvůli obrovskému zadlužení musel v roce 1848 vyhlásit bankrot, v jehož důsledku rodina přišla o většinu pozemkového majetku i uměleckých sbírek.

Richard Plantagenet Temple-Nugent-Brydges-Chandos-Grenville, 2nd Duke of Buckingham and Chandos, (11 February 1797 – 29 July 1861), styled Viscount Cobham from birth until 1813, Earl Temple between 1813 and 1822 and Marquess of Chandos between 1822 and 1839, was a British Tory politician. He served as Lord Privy Seal between 1841 and 1842.  Two events in his life were remarkable, given the era he lived in and the position he held in society as a duke: firstly, he obtained a divorce at a time when it required an Act of Parliament; secondly, despite the great wealth to which he was born, he declared bankruptcy with debts of over a million pounds in 1847.


Život.

Anna d'Este se narodila 16. listopadu 1531 jako nejstarší dcera ferrarského vévody Herkula II. (syn Lucrezie Borgia a vnuk papeže Alexandra VI.) a Renaty Francouzské (dcera Ludvíka XII.) Vyrůstala ve Ferraře, kde se jí dostalo vynikajícího vzdělání. Budoucí spisovatelka a učenka Olympia Fulvia Morata byla vybrána za jednu z jejích společnic.  V roce 1548, po dlouhých a obtížných jednáních, byla zasnoubena s francouzským vévodou z Aumale Františkem, synem vévody de Guise. Smlouva byla podepsána 28. září ve Ferraře a samotné manželství uzavřeno v Saint-Germain-en-Laye poblíž Paříže 16. prosince. Princezna se do Itálie nikdy nevrátila. Anna byla vnučkou Ludvíka XII., a tedy sestřenkou Jindřicha II. Francouzského.  Sňatkem se stala členkou mocného rodu Guisů a díky svým italským kořenům měla obzvláště úzké vztahy s královnou a později královnou - matkou, Kateřinou Medicejskou. Z těchto důvodů měla u dvora význačné postavení. Po smrti svého tchána v roce 1550 spravovala rodinný majetek a obrovské bohatství Guisů s pomocí své tchyně, Antoinette Bourbonské. Anna působila jménem svého otce jako prostředník mezi francouzským a ferrarským dvorem. Porodila sedm dětí, z nichž se čtyři dožily dospělosti.  V únoru 1563 byl František de Guise zavražděn. Zatímco byl vrah chycen a ihned usmrcen, Anna udělala všechny potřebné kroky, aby mohla zažalovat vůdce francouzských hugenotů, Gasparda de Coligny, kterého z vraždy vinila. Během následujících tří let vyvíjela vdova svými žádostmi tlak na krále a jeho dvořany, ale v lednu 1566 prohlásila králova rada admirála Colignyho za nevinného a uložila věčné mlčení v této věci. Většina jejích současníků vinila vévodkyni vdovu de Guise odpovědnou za výstřel na Colignyho z 22. srpna 1572, který byl signálem pro začátek Bartolomějské noci.  29. dubna 1566 se Anna provdala za Jakuba z Nemours. Od té doby trávila princezna většinu času v Annecy nebo na cestě mezi jejím vévodstvím Genevois a francouzským dvorem. V politicky obtížných situacích působila jako prostředník mezi svým manželem a savojským vévodou. Anna podporovala kariéru svých synů, pomohla svým klientům k získání živobytí a nárokovala si přední místo při oficiálních dvorních ceremoniích. Po smrti svého druhého manžela v roce 1585 žila Anna v Paříži, v Hôtel de Nemours. S vytvořením Katolické ligy, v níž hráli její synové důležitou roli, její význam značně vzrostl.  V prosinci 1588 nechal Jindřich III. Francouzský zavraždit dva její syny a ji uvěznit. I když nám prameny nic neříkají o vévodkyniných činech po jejím propuštění, někteří současníci ji považovali za zodpovědnou za královo zavraždění. Během obléhání Paříže Jindřichem IV. byla Anna prohlášena za "královnu - matku" ligy, ale po Bourbonově konverzi zpět ke katolictví ho uznala za krále a snažila se přesvědčit své syny ke stejnému kroku. V roce 1594 Anna odcestovala do Paříže, aby vzdala hold Jindřichu IV. Poslední roky strávila ve vysoce úctyhodném postavení "superintendante de la maison" královny Marie Medicejské. Také se však zadlužovala a starala se o finanční situaci svých dětí i vnoučat.

Smrt.

Když 17. května 1607 zemřela, hodnota jejích movitých věcí přišla na o něco více než 4000 livrů. Vnitřnosti a srdce vévodkyně bylo pohřbeno v Paříži a v Joinvillu, zatímco její tělo bylo přeneseno do Annecy, kde bylo pohřbeno vedle jejího druhého manžela. Hroby se nedochovaly.

Potomci.

Děti z prvního manželství s Františkem de Guiseː  Děti z druhého manželství s Jakubem z Nemoursː

Anna d'Este (16. listopadu 1531 - 17. května 1607) byla významnou princeznou se značným vlivem u francouzského dvora a ústřední postavou náboženských válek. Prvním manželstvím se stala vévodkyní z Aumale a de Guise, druhým sňatkem pak vévodkyní z Nemours a Genevois.

Anna d'Este (16 November 1531 – 17 May 1607) was an important princess with considerable influence at the court of France and a central figure in the French Wars of Religion. In her first marriage she was Duchess of Aumale, then of Guise, in her second marriage Duchess of Nemours and Genevois.


Původ.

Anna se narodila v Paříži jako druhá ze tří dcer Eduarda Falckého a známé pařížské salonistky Anny Gonzagové, sestry polské královny Ludoviky Marie Gonzagové.

Manželství.

V patnácti letech byla zasnoubena s enghienským vévodou Henri Julesem, jediným přeživším potomkem známého vojenského velitele "Ludvíka, Grand Condé". Grand Condé byl nejstarším "princem královské krve" u francouzského dvora a měl vysoce prestižní postavení "Prvního prince". Henri Jules byl jeho dědic a před svým nástupem a získáním titulu kníže, byl vévodou z Enghienu a oslovovali ho "Monsieur le Duc." Svatební obřad se uskutečnil v Palais du Louvre 11. prosince 1663 před dvorem za přítomnosti Ludvíka XIV. i celé královské rodiny. Anna se tak stala "Madame la Duchesse", vévodkyní z Enghienu. Tento titul držela až do smrti svého tchána v roce 1686, kdy se stala "Madame la Princesse."  Její manžel, trpící klinickou lykantropií, byl svou manželkou velmi podporován. Měli spolu deset dětí. Anna byla popisována jako velmi zbožná, velkorysá a laskavá, u mnoha dvorů byla chválena pro podporu, jakou dávala manželovi. Přesto, že byl její manžel náchylný k velkému vzteku, byl často poražen svou klidnou ženou, a to i v přítomnosti jiných dvořanů.  Její matka byla nápomocná při uzavření sňatku mezi Alžbětou Šarlotou Falckou a královým bratrem. Alžběta Šarlota byla Anninou sestřenicí, jejich otcové byli bratři. V roce 1708 zemřel poslední mantovský vévoda, Annin bratranec, Karel IV. Gonzaga a ona se stala kněžnou z Arches. 1. dubna 1709 zemřel v Paříži Annin manžel a její syn Ludvík se stal knížetem z Condé.  O rok později Ludvík zemřel a jeho syn Louis Henri de Bourbon-Condé se stal novým nositelem titulu. Sama Anna zemřela 23. února 1723 v Paříži a byla pohřbena v karmelitánském klášteře v Paříži.

Anna Falcká, známá ve Francii jako Anna Henrietta Bavorská (13. března 1648 – 23. února 1723) byla rodem falckou princeznou a simmernskou falckraběnkou a manželkou Henriho Julese, nejstaršího syna "Ludvíka, Grand Condé".

Anne of the Palatinate known in France as Anne of Bavaria, Princess Palatine (Anne Henriette Julie; 13 March 1648 – 23 February 1723) was a Princess of the Palatinate and Countess Palatine of Simmern by birth and was the wife of Henri Jules de Bourbon eldest son of "Louis, Grand Condé". Following her father-in-law's death, her husband succeeded as Prince of Condé, a purely honorary title, but one of the highest ranking in France. She was also the "Princesse of Arches and Charleville" in her own right from 1708.


Dětství.

Eulalie se narodila 12. února 1864 v Královském paláci v Madridu jako třetí dcera a nejmladší ze čtyř dětí královny Isabely II. a Františka Cádizského. 14. února 1864 byla pokřtěna jako "María Eulalia Francisca de Asís Margarita Roberta Isabel Francisca de Paula Cristina María de la Piedad". Jejími kmotry byli parmský vévoda a jeho sestra Markéta.  V roce 1868 byla Eulalie a její rodina donucena revolucí opustit Španělsko. Žili v Paříži, kde byla Eulalie vzdělávána. První svaté přijímání obdržela v Římě od papeže Pia IX.  V roce 1874 byl Eulaliin bratr dosazen na trůn místo jejich matky královny Isabely II. O tři roky později se Eulalie vrátila do Španělska. Nejdříve žila se svou matkou v El Escorialu, ale poté se přestěhovala do Alcázaru v Seville a pak do Madridu.

Manželství a potomci.

6. března 1886 se Eulalie v Madridu provdala za svého bratrance, vévodu Antonína z Galliery, syna Antonína z Montpensier a jeho manželky, Luisy Fernandy Španělské. Obřad vedl kardinál Zeferino González y Díaz Tuñón, sevillský arcibiskup. Svatba byla o několik měsíců opožděna, z důvodu smrti Eulaliina bratra, krále Alfonsa XII. Eulalia a Antonín trávili líbánky v Královském paláci v Aranjuezu.  Eulalie měla s Antonínem dva synyː  Po narození mladšího syna, žila Eulalie od manžela odděleně. Udržovala sídla ve Španělsku a Paříži, ale často navštěvovala Anglii.

Návštěva Spojených států.

V květnu 1893 navštívila Eulalie Spojené státy; její kontroverzní návštěva Světové výstavy 1893 v Chicagu byla velmi dobře zdokumentována. Cestovala nejdříve do Portorika, pak do Havany na Kubě, Washington, D.C., kde byla přijata prezidentem Groverem Clevelandem v Bílém domě. Poté pokračovala do New Yorku. Eulalie byla později uznána členkou "Daughters of the American Revolution (DAR)" jako potomek krále Karla III. Španělského.

Publikace.

Eulalie byla autorkou několika prací, které byly v královských kruzích považovány za kontroverzní.  V roce 1912 Eulalie pod pseudonymem "comtesse de Avila" napsala "Au fil de la vie" (Paříž: Société française d'Imprimerie et de Librarie, 1911), přeloženo do angličtiny jako "The Thread of Life" (Nit života) (New York: Duffield, 1912). V knize Eulalie vyjádřila své myšlenky o vzdělání, o nezávislosti žen, rovnosti tříd, socialismu, náboženství, manželství, předsudcích a tradicích. Její synovec král jí telegrafoval a požadoval, aby pozastavila vydání knihy, dokud ji on neuvidí a nedá jí povolení k jejímu zveřejnění. Eulalie mu odmítla vyhovět.  V květnu 1915 Eulalie napsala článek o německém císaři do "The Strand Magazine". Příští měsíc vydala "Court Life from Within (Uvnitř dvorního života)" (Londýn: Cassell, 1915; reprinted New York: Dodd, Mead, 1915).  V srpnu 1925 Eulalie napsala "Courts and Countries After The War (Dvory a země po válce)" (London: Hutchinson, 1925; reprinted New York: Dodd, Mead, 1925). V této práci komentovala světovou politickou situaci, a zejména vyjádřila víru, že nikdy nemůže být mezi Francií a Německem mír. Také vyhlásila postřeh o tom, že italský Benito Mussolini překročil italské hranice.  V roce 1935 vydala ve francouzštině své paměti, "Mémoires de S.A.R. l'infante Eulalie, 1868-1931" (Paris: Plon, 1935). V červenci 1936 byly vydány v angličtině jako "Memoirs of a Spanish Princess, H.R.H. the Infanta Eulalia" (London: Hutchinson, 1936; reprinted New York: W.W. Norton, 1937).

Smrt.

9. února 1958 měla Eulalie ve svém době v Irunu infarkt. Zemřela tam 8. března a byla pohřbena v Pantheonu princezen v El Escorialu.

Eulalie Bourbonská (12. února 1864, Madrid, Španělsko – 8. března 1958, Irun) byla španělská infantka, nejmladší potomkek Isabely II. Španělské a Františka Cádizského. Byla sestrou krále Alfonsa XII. a tetou krále Alfonsa XIII. Byla známa svými kontroverzními knihami, které většinou kritizovaly zahraniční vůdce, ale také španělskou i zahraniční vládu.

Infanta Eulalia of Spain, Duchess of Galliera (María "Eulalia" Francisca de Asís Margarita Roberta Isabel Francisca de Paula Cristina María de la Piedad) (12 February 1864 – 8 March 1958) was the youngest and last surviving child of Queen Isabella II of Spain and the youngest sister of King Alfonso XII. She authored memoirs that were controversial for their critical perspective and allegations about the political policies of various Spanish and foreign governments.


Historie.

Teatro San Giovanni Grisostomo postavil architekt Tommaso Bezzi pro rodinu Grimani. Otevřeno bylo během karnevalu roku 1678 operou Carla Pallavicina "Vespasiano". Záhy bylo známo jako „největší, nejkrásnější a nejbohatší divadlo ve městě“. Pověst divadla přitahovala i vynikající umělce. V divadle byly uváděny opery Carla Francesca Pollarola, Alessandra Scarlattiho i Georga Friedricha Händela a účinkovali pěvci jako Margherita Durastanti a kastrát Farinelli. Počínaje rokem 1730 začal význam divadla pomalu klesat, i když se mu podařilo udržet svou pozici v čele benátských divadel až do poloviny osmnáctého století. Od roku 1737 byla v divadle uváděna také činoherní představení. Mezi nimi zejména komedie Carla Goldoniho. Po roce 1751 operní představení z divadla téměř vymizela. Provoz divadla se podařilo udržet i po pádu Benátské republiky a následné francouzské okupaci.  V roce 1819 se stal, vedle města, podílníkem divadla Giovani Gallo, který divadlo zrekonstruoval. Divadlo bylo znovuotevřeno operou Gioacchina Rossiniho Straka zlodějka (La gazza ladra). Situace divadla se dále zhoršovala, jediným vlastníkem se stal Giovanni Gallo. Pokračoval v rekonstrukci a divadlu dal nové jméno: "Teatro Emeronitto" (Divadlo dne a noci). Pod tímto jménem zahájilo divadlo provoz operou Nápoj lásky od Gaetana Donizettiho. 8. dubna 1835 přijela slavná zpěvačka Maria Malibran zpívat hlavní roli v představení opery Vincenze Belliniho "La sonnambula" (Náměsíčná) odmítla honorář a požádala, aby finanční prostředky byly věnovány na zlepšení podmínek divadla. Na její počest od té doby nese divadlo název "Teatro Malibran".  Poslední rekonstrukce divadla proběhla na konci 20. století. Obnovené divadlo bylo otevřeno 23. května 2001 za účasti prezidenta republiky Carla Azeglia Ciampi koncertem z děl Giuseppe Verdiho, Vincenze Belliniho a Richard Wagnera. Dnes divadlo Malibran provozuje "Nadace Teatro La Fenice" a hostí operní, koncertní a taneční vystoupení a bienále.

Teatro Malibran je benátské divadlo založené roku 1678. Během své existence vystřídalo několik jmen. Otevřeno bylo jako Teatro San Giovanni Grisostomo (nebo Crisostomo) podle nedalekého kostela. Od roku 1797 bylo známo jako Teatro Civico. V roce 1834 změnilo nakrátko jméno na Teatro Emeronitto, ale hned od následujícího roku se na počest slavné zpěvačky Marie Malibran, která finančně podpořila obnovu divadla, nese název Teatro Malibran.

The Teatro Malibran, known over its lifetime by a variety of names, beginning with the Teatro San Giovanni Grisostomo (or Crisostomo) after the nearby church, is an opera house in Venice which was inaugurated in 1678 with a production of the premiere of Carlo Pallavicino's opera "Vespasiano". By 1683, it had quickly become known as "the biggest, most beautiful and richest theatre in the city" and its operatic importance throughout the 17th and 18th centuries led to an even grander description by 1730:  Richly decorated, the theatre consisted of five levels of thirty boxes and a large stalls area. However, as an opera house, its success was short-lived and from 1751 to 1800, opera was rarely performed there. Taken over by the municipality in 1797, it became the Teatro Civico until purchased by a partnership and restored in 1819. It re-opened again, this time in private hands, with Rossini's "La gazza ladra". But deterioration continued, the partnership broke up, and the remaining partner, Giovanni Gallo, continued with additional refurbishment, giving it the new name of the Teatro Emeronitto ("Theatre of Day and Night") and inaugurating it in December 1834 with Donizetti's "L'elisir d'amore".  When the famous soprano Maria Malibran came to sing Vincenzo Bellini's "La sonnambula" on 8 April 1835, she was clearly appalled at the condition of the theatre since Lynn reports that "she refused her fee, telling the impresario to 'use it for the theatre' " At that point the opera house became the Teatro Malibran in the singer's honour and it is the name by which the theatre has been known ever since.


Herní systém.

Ve dvou základních skupinách hrálo vždy pět týmů systémem každý s každým. Vítězství se počítalo za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připsaly bod a následovalo 5 min. prodloužení a v případě nerozhodného výsledku samostatné nájezdy. Tato kritéria rozhodovala o držiteli bonusového bodu.  Z obou skupin postoupila čtveřice mužstev, která si zahrála čtvrtfinále křížovým způsobem (vítězové skupin se čtvrtými týmy z opačných skupin, druzí si zahráli se třetími). Páté týmy základních skupin si zahrály spolu sérii na dva vítězné zápasy, poražené mužstvo ze série sestoupilo z elitní skupiny.  V playoff se v případě nerozhodného výsledku po základní hrací době prodlužovalo deset minut (ve finále dvacet), případně následovaly samostatné nájezdy. Vítěz zápasu postoupil dále.  V nižších divizích I, II a III byly týmy rozděleny podle výkonnosti do skupin A a B (ve III. divizi skupiny nejsou). Vítěz A skupiny I. divize postoupil mezi elitu, poslední sestoupil do B skupiny a nahradí jej v příštím ročníku vítěz skupiny B. Nejhorší tým B skupiny I. divize sestoupil do A skupiny II. divize, jejíž vítěz postoupil do B skupiny I. divize a poslední sestoupil do B skupiny. V B skupině II. divize postoupil vítěz do A skupiny a poslední sestoupil do III. divize, jejíž vítěz jej nahradil.

Účastníci.

Účast měla jako pořadatelská země jistou reprezentace Kanady a jako postupující tým z nižší skupiny Kazachstán. Dále se turnaje účastnila mužstva, která se umístila do 9. místa na MSJ 2018. Během šampionátu si zajistila postupem do čtvrtfinále účast mužstva Švédska, USA, Česka, Finsko, Švýcarska, Slovenska a Ruska. Poslední účastník vzešel ze souboje o udržení - Dánska.

O udržení.

"Série na dvě vítězná utkání, sestoupilo do skupiny A I. divize pro rok 2020"

Turnajová ocenění.

Nejužitečnější hráč.

Ryan Poehling

Statistiky.

Kanadské bodování.

Toto je pořadí hráčů podle dosažených bodů, za jeden vstřelený gól nebo přihrávku na gól získal hráč jeden bod.  "Záp. = Odehrané zápasy; G = Góly; A = Přihrávky na gól; B = Kanadské body; +/− = Plus/Minus; TM = Počet trestných minut"

Hodnocení brankářů.

Pořadí nejlepších pěti brankářů na mistrovství podle úspěšnosti zásahů v procentech, brankář musel mít odehráno minimálně 40% hrací doby za svůj tým.  "Záp. = Odchytané zápasy; Čas = Čas na ledě (minuty); OG = Obdržené góly; POG = Průměr obdržených gólů na zápas; Úsp% = Procento úspěšných zásahů; ČK = Čistá konta"

Soupisky.

Soupiska českého týmu.

Zdroj: hokej.idnes.cz: Z nominace české dvacítky před MS vypadli Haš, Zábranský a Blümel (12/2018)

43. Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2019 se konalo od 26. prosince 2018 do 5. ledna 2019 v kanadských městech Vancouver a Victoria. Juniorské mistrovství světa se na území Kanady bude konat už potřinácté.

The 2019 World Junior Ice Hockey Championships ("2019 WJC") was the 43rd edition of the Ice Hockey World Junior Championship. It began on December 26, 2018, and ended with the gold medal game being played on January 5, 2019. This marked the 13th time that Canada hosted the WJC.  On December 1, 2016, it was announced that Vancouver and Victoria, British Columbia had won the bid to host the 2019 World Juniors. This is the second time that Vancouver has been the primary host of the tournament and the first time that Victoria has hosted in any capacity.


Obecně.

Infanticida.

Jak je již výše zmíněno, infanticida je záměrné usmrcení dítěte. Důvody pro tento čin jsou různé, nejčastěji jde ale o tradiční důvody, kterými jsou narození slabého, či nemocného jedince, který by měl ve společnosti problém přežít. Mezi další důvody patří nedostatek potravy, nepřítomnost otce, či narození dítěte ženského pohlaví. Tyto důvody se ale již v moderní společnosti nevídají. Donedávna jsme je ale mohli vídat například v Číně.

Neonaticida.

V dnešní době je ve světě výskyt neonaticidy poměrně vzácný a většina takovýchto vražd zůstane často utajená. Ve světě je za neonaticidu považována jak vražda spáchaná otcem, tak i matkou. Zatímco je za častějšího viníka vraždy novorozence označena žena, tak za častějšího viníka flicidy, tedy vraždy staršího dítěte, je označován otec. Většina žen, které spáchají neonaticidu mají společné osobnostní rysy, ale nemají žádné závažné psychické poruchy. Tyto ženy jsou převážně z nízké socioekonomické vrstvy, bývají mladé a nesezdané. Neonaticida se ale vyskytuje i u žen ve věku okolo 40 let. Poporodní blues, který se vyskytuje u žen po porodu (jde o poporodní deprese) nemají s neonaticidou nic společného, jelikož se vyskytuje u matek až 3 dny po porodu.

Historie.

Ve středověkých civilizacích byly děti považovány za dary od bohů. Když se dítě narodilo s nějakou vadou nebo fyzickou abnormalitou, bylo to považováno za trest pro rodiče za jejich nevhodné chování. Tyto děti byly rutinně obětovány, aby zmírnily hněv bohů.  V Číně a Japonsku byly dívenky považovány za finanční zátěž a tak bývaly často utopeny.  Pokud se v Řecku a Římě narodilo novorozeně s postižením, nebo bylo nechtěné, bylo ponecháno na kupě hnoje jako potrava pro divokou zvěř.  V Japonsku se po porodu porodní asistentka zeptala otce, zda si chce dítě ponechat. Pokud tomu tak nebylo, musela ho porodní asistentka usmrtit podle zvyku „modosu“, kdy se děťátko vrátilo zpět k bohu.

Neonaticida u Kungů.

Kmen Kungů, kteří žijí v poušti Kalahari, považují zabití dítěte po porodu za zcela relevantní. Podle Kungů se dítě stává člověkem až poté, co ho matka odnese do vesnice a dojde k jeho pojmenování. Do té doby je pouze na matce, co se bude s dítětem dít. Na ženy, které dítě porodí je vytvářen tlak, že pokud je dítě nějak deformované, je nutné to zatajit. I proto se často stává, že matka dítě po narození usmrtí, neboť nesplňuje kritéria zdravého dítěte, který bude novým členem tohoto kmene.  Důvody pro usmrcení dítěte matky Kungů mohou být:

V České republice.

Trestní zákoník České republiky.

Podle § 142 trestního zákoníku je vražda novorozeného dítěte matkou privilegovaná skutková podstata k trestnému činu vraždy. Matka, která v rozrušení způsobeném porodem úmyslně usmrtí při porodu nebo bezprostředně po něm své novorozené dítě, bude potrestána odnětím svobody na tři léta až osm let. Jde o jediný trestný čin, který může spáchat pouze žena.  Znalci posuzují rozrušení, které bylo u matky způsobené porodem. Zákon musí zohledňovat abnormální psychický stav, ve kterém se matka nachází a který je ovlivněn právě rozrušením z porodu, které může vyústit až k usmrcení novorozeného dítěte. Tento specifický stav matky je důvodem k udělení mírnějšího trestu, než je tomu u trestného činu vraždy.  Od roku 1992 do roku 2002 došlo k 30 případům usmrcení dítěte matkou v důsledku rozrušení způsobeného porodem.

Řešení neonaticidy.

Jednou ze snah zabránit v České republice neonaticidě je založení babyboxů, které jsou přístupné na několika místech v mnoha městech. Jde o preventivní opatření, díky kterému má docházet mimo jiné ke snižování usmrcování dětí ihned po porodu. Odložení dítěte do babyboxu není trestné a je zcela anonymní. Není ale jisté, zda babyboxy plní právě tu funkci, pro kterou byly vytvořeny. Můžeme zaznamenat, že počty usmrcovaných dětí se po zavedení babyboxu nezměnily.

Neonaticida (latinsko/řecký výraz "neonatus" označuje "novorozence" a přípona "-cide" označuje "zabíjení", "vraždu" nebo "způsobení smrti") znamená zabití novorozeného dítěte biologickým rodičem do 24 hodin od porodu. Tento čin je nejčastěji spáchán matkou. V různých kulturách existují odlišné tresty za tento čin. V širším slova smyslu slovo neonaticida může také zahrnovat každou praxi zabíjení novorozenců. Tehdy mluvíme o infanticidě, která se pak dále dělí právě na neonaticidu a filicidu. Neonaticida zahrnuje takové činy, které jsou spáchány do 24 hodin od narození dítěte, a filicida činy spáchané na starších dětech.

Neonaticide is the deliberate act of a parent murdering their own child during the first 24 hours of life. As a noun, the word "neonaticide" may also refer to anyone who practices or who has practiced this.  Neonaticide is relatively rare in developed countries, but most of these murders remain secret:  Neonaticide is considerably more commonly committed by mothers than fathers; infanticide is also more likely to be committed by mothers than fathers. A 1999 United States Department of Justice study concluded that between 1976 and 1997 in the United States, mothers were responsible for a higher share of children killed during infancy, while fathers were more likely to have been responsible for the murders of children age eight or older.


Stručný děj.

Ve švédském domě s pečovatelskou službou se připravuje oslava stých narozenin jednoho z jeho obyvatel — Alana Каrlssona, ale jubilant uteče oknem v přezůvkách a skrývá se neznámo kde. Na nejbližší autobusové zastávce se shodou okolností stává majitelem kufru plného peněz z prodeje drog a odjíždí do neznáma. Uprchlíka pronásledují bandité, a pak i policie a na jeho další cestě za dobrodružstvím mu pomáhají noví přátelé.

Román v románu.

Kromě pokračování dobrodružného života stoletého Alana Karlssona v současnosti, jsou v románu popsány fantastické minulé epizody z jeho dlouhého života. Z nich vyplývá, že Karlsson pomohl vytvořit atomovou bombu v Los Alamos, spřátelil se s Harry S. Trumanem a generálem Francem, poznal Stalina, Kim Čong-ila, Mao Ce-tunga, Kim Ir-sena, Lyndona Johnsona, Charlese de Gaullea a manželku Čankajška Sung Mej-ling. Zmařil atentát proti Winstonu Churchillovi a byl v zákulisí účastníkem mnoha z klíčových událostí dvacátého století. Setkal se s fyzikem Robertem Oppenheimerem, aktivně se účastnil španělské občanské války, čínské občanské války, zažil přechod přes Himálaj a vězení v Teheránu, pět let strávil v sovětském gulagu ve Vladivostoku, zapletl se do korejské války nebo pouličních nepokojů v Paříži v roce 1968.

Charakteristika hlavní postavy.

Alan Karlsson je stoletý stařík ze švédského městečka poblíž Stockholmu, kde se narodil a kde prožil své stáří. I přes to, že v knize spáchá mnohé zločiny, je tato fiktivní knižní postava považována za kladnou postavu. Alan Karlsson je velmi pozitivní, optimistická, vtipná a extrovertní osobnost po celý svůj život. Jeho vlastnosti a povaha mu získávají mnoho přátel a to včetně slavných osobností, od amerického prezidenta po prodavače ve stánku s občerstvením. Jako malý chlapec rád experimentoval a sám zkoumal svět. Ve svém stáří má už šedé vlasy a není tak hbitý, ale má v sobě pořád toho malého kluka, kterým byl.

Audiokniha.

V roce 2009 vyšla kniha v audioformátu v přednesu švédského herce Björna Granatha. V roce 2013 vyšla v češtině ve vydavatelství Panteon v interpretaci herce Martina Stránského.

Filmová adaptace.

V roce 2013 natočil režisér Felix Herngren podle knižní předlohy stejnojmenný film s Robertem Gustafssonem v hlavní roli. Snímek natočený v mezinárodní koprodukci byl uveden v roce 2014 na Berlínském mezinárodním filmovém festivalu v sekci Berlinale Special.

Stoletý stařík, který vylezl z okna a zmizel () je humoristický román švédského spisovatele Jonase Jonassona z roku 2009. Jedná se o první autorovu knihu, ve které na pozadí jednoho dlouhého a nevšedního života zachycuje důležité historické události 20. století s humorem a nadsázkou. Román se hned po uvedení na trh stal bestsellerem a byl přeložen do více než 30 jazyků.

The Hundred-Year-Old Man Who Climbed Out the Window and Disappeared (), also known as The 100-Year-Old Man Who Climbed Out the Window and Disappeared in the US, is a 2009 comic novel by the Swedish author Jonas Jonasson. The Swedish version was first published on 9 September 2009, and the English version on 12 July 2012.  In 2018, a sequel to the book, "The Accidental Further Adventures of the Hundred-Year-Old Man", was published, reflecting the world's current state of affairs.


Život.

Narodil se v Heráklionu (benátský název je "Candia") na řeckém ostrově Kréta. Studoval u svého otce a posléze v akademickém roce 1609 až 1610 na univerzitě v Padově u Galilea Galileiho, kterého ve svém díle nazývá "„rabbi Galileo“" (ovšem patrně ve smyslu „učitel"“", pro titul rabína se užíval termín "„morejnu ha rav rabbi“," tj. "„náš učitel, pan rabín“").  Po ukončení studií roku 1613 se přestěhoval do Benátek, kde strávil rok ve společnosti Leona de Modeny a Simona Luzzata. Z Benátek se posléze vrátil na Krétu. Odtud se vydal na pouť do Alexandrie a Káhiry, kde se mj. účastnil veřejné matematické soutěže s místními matematiky.  Z Egypta se přestěhoval do Konstantinopole, kde roku 1619 uskutečnil astronomické pozorování komety. Z Istanbulu se vydal po karaitských komunitách ve východní Evropě, dále procestoval Litvu, Polsko, Ukrajinu, Německo, až konečně roku 1623 dorazil do Amsterdamu, kde se na nějakou dobu usadil. Působil zde jako lékař ("„el medigo“"), matematik, astronom, ale také jako rabín, kazatel a poradce místních bohatých měšťanů a nizozemské šlechty. Zde také vydal své nejznámější dílo Sefer elim u nakladatele Menasse ben Israele.  Nakonec se Jašar usadil v největší židovské obci tehdejší Evropy – v Praze – kde působil přes dvacet let. Za svého života byl všeobecně znám a uznáván, mimo jiné jako matematik, polyglot, myslitel a také byl znám díky své, na tehdejší dobu objemné sbírce knih a rukopisů. Jeho nejznámějším dílem je Sefer Elim, ve které pojednává o rozličných tématech, např. matematice, metafyzice, astronomii, přírodních vědách, ale i filozofii či hebrejské abecedě.  Pochován je na Starém židovském hřbitově v Praze.

Náhrobek.

Jašar je pochován na Starém židovském hřbitově v Praze, a to v honosné tumbě na severovýchodním okraji hřbitova.

Josef ben Šlomo Delmedigo (též psáno "Del Medigo", Jašar Mi-Kandia, "Jašar Ha-Rofe" nebo zkráceně jen Jašar; hebrejsky ישר מקנדיא) (16. června 1591 Candia – 16. října 1655 Praha) byl rabín, lékař, astronom, matematik, hudební teoretik, cestovatel a všestranně nadaný renesanční sefardský učenec. Poslední část života strávil v rudolfinské Praze, zde je i pohřben na Starém židovském hřbitově. Jedná se pravděpodobně o nejvýznačnější sefardskou osobnost v českých dějinách.

Joseph Solomon Delmedigo (or Del Medigo), also known as Yashar Mi-Qandia () (16 June 1591 – 16 October 1655), was a rabbi, author, physician, mathematician, and music theorist.  Born in Candia, Crete, a descendant of Elia del Medigo, he moved to Padua, Italy, studying medicine and taking classes with Galileo in astronomy. After graduating in 1613 he moved to Venice and spent a year in the company of Leon de Modena and Simone Luzzatto. From Venice he went back to Candia and from there started traveling in the near East, reaching Alexandria and Cairo. There he went into a public contest in mathematics against a local mathematician. From Egypt he moved to Istanbul, there he observed the comet of 1619. After Istanbul he wandered along the Karaite communities in Eastern Europe, finally arriving at Amsterdam in 1623. He died in Prague. Yet in his lifetime wherever he sojourned he earned his living as a physician and or teacher. His only known works are "Elim" (Palms), dealing with mathematics, astronomy, the natural sciences, and metaphysics, as well as some letters and essays.  As Delmedigo writes in his book, he followed the lectures by Galileo Galilei, during the academic year 1609–1610, and was accorded the rare privilege of using Galileo's own telescope. In the following years he often refers to Galilei as "rabbi Galileo," an ambiguous phrase which may simply mean "my master, Galileo." (Delmedigo never calls him "our teacher and master, Rabbi Galileo," which would be the typical way of referring to an actual rabbi.) Elijah Montalto, physician of Maria de Medici, is also mentioned as one of his teachers.


Program.

Součástí koncertu jsou vždy skladby, které složili členové hudební rodiny Straussů – Johanna Strausse staršího, Johanna Strausse mladšího, Josefa Strausse a Eduarda Strausse. Dosti často se hrají i skladby dalších rakouských nebo i maďarských skladatelů – např. Wolfganga Amadea Mozarta, Franze Schuberta, Josefa Lannera, Franze von Suppé a Franze Lehára. Jedná se o valčíky, polky, mazurky a pochody.  Tradiční trojice přídavků zahrnuje valčík "Na krásném modrém Dunaji" od Johanna Strausse mladšího, jemuž zpravidla předchází dirigentovo novoroční přání posluchačům. Posledním přídavkem bývá "Radeckého pochod", který složil Johann Strauss starší, přičemž je tato populární skladba doprovázena rytmicky tleskajícím obecenstvem.  V rámci televizního přenosu koncertu bývají některá čísla doprovázena vystoupením sólistů baletního souboru Vídeňské státní opery, k jiným televize vysílá prostřihy záběrů rakouské krajiny apod.

Historie.

První koncert v roce 1939 nebyl odehrán na Nový rok, ale 31. prosince a výtěžek z něj byl věnován nacistické dobročinné organizaci Winterhilfswerk. Na Nový rok byl termín koncertů přesunut v roce 1941. Jako první jej dirigoval Clemens Krauss, poté jej v letech 1946–47 vystřídal Josef Krips. Pak hudebníky až do své smrti v roce 1954 opět řídil Clemens Krauss. Po něm následoval až do roku 1979 Willi Boskovsky, kterého v roce 1980 vystřídal Lorin Maazel. Od té doby se dirigenti novoročního koncertu každoročně střídají. Staly se jimi takové osobnosti hudební scény, jako jsou Riccardo Muti nebo Georges Prêtre, který koncert v roce 2010 dirigoval ve svých pětaosmdesáti letech. Světoznámý indický dirigent Zubin Mehta řídil tyto koncerty již pětkrát, a to v letech 1990, 1995, 1998, 2007 a 2015. Novoroční koncert roku 2016 dirigoval lotyšský "maestro" Mariss Jansons, a to potřetí (předtím 2006 a 2012).  Při slavnostním koncertu dne 1. ledna 2017 řídil Vídeňské filharmoniky Gustavo Dudamel, rodem z Venezuely, se svými 35 lety doposud nejmladší dirigent, kterému se této cti dostalo. Koncert byl přenášen televizními stanicemi do více než 90 zemí světa (v Česku ČT2), a vidělo ho přes 50 milionů lidí. O bohatou květinovou výzdobu sálu se zasloužili rakouští zahradníci a květináři, zvláště z vídeňského městského zahradnictví. Po Dudamelovi následovali Ital Riccardo Muti (2018) a Němec Christian Thielemann (2019), který je šéfdirigentem Saskou státní kapelu ("Sächsische Staatskapelle") v Drážďanech. Novoroční koncert dne 1. ledna 2020 řídil Lotyš Andris Nelsons, od roku 2014 šéfdirigent Bostonského symfonického orchestru, který od 1. ledna 2018 zároveň vede Gewandhausorchester v Lipsku. Pro koncert dne 1. ledna 2021 byl angažován Riccardo Muti, který zde vystoupí již pošesté.

Televizní přenosy.

Televizní přenosy novoročních koncertů produkuje rakouská veřejnoprávní společnost Österreichischer Rundfunk (ORF), která signál distribuuje prostřednictvím sítě Eurovize (Evropské vysílací unie). V letech 1989–1993, 1997–2009 a 2011 byl Brian Large režisérem televizní produkce koncertů. V letech 2014–2017 a opět 2020 byl režíroval Michael Bayer toto vysílání, v letech 2018 a 2019 byl Henning Kasten režisérem televizní produkce. Pro německojazykové stanice moderuje Barbara Rett tyto pořady. Moderátorkou pro americkou veřejnoprávní televizi Public Broadcasting System byla po dobu osmi let (2010–2017) britská herečka Julie Andrewsová.  V roce 2013 koncert přenášely mimo jiné belgické stanice Één a La Une, německá ZDF, francouzská France 2, britská BBC Two, italská Rai 2, švýcarská RSI La 1, španělská La 1, česká ČT2, portugalská RTP1, polská TVP2 či ruská Kultura. Odhadovaná sledovanost koncertu činí přibližně 50 milionů diváků; v roce 2012 byl přenášen do 73 států, v roce 2017 do 93 zemí a roku 2018 do 95 států.  Mimo evropský kontinent přenáší koncert americká síť PBS, od roku 1987 čínská CCTV, rovněž jako od roku 2013 čínský národní rozhlas CNR, od roku 1973 japonská NHK, dále pak indonéská stanice MetroTV, jihokorejská KBS a SBS v Austrálii. V roce 2006 byl koncert zprostředkován do afrických zemí (Botswana, Lesotho, Malawi, Mosambik, Namibie, Svazijsko, Zambie a Zimbabwe). V Latinské Americe drží vysílací práva chilská stanice La Red a přenos směřuje také do Guatemaly, Ekvádoru či Bolívie. V roce 2010 vystoupení poprvé přenášely Mongolsko, Mosambik, Srí Lanka a Trinidad.  Součástí televizních přenosů novoročního koncertu jsou baletní vložky, při kterých účinkují sólisté baletního souboru Vídeňské státní opery.

Komerční nahrávky.

První živý audiozáznam pro komerční účely pořídilo studio Decca Records 1. ledna 1979, jakožto svou první nahrávku v podobě digitálního LP nosiče. Jednalo se o 25. výročí, kdy vídeňské filharmoniky vedl dirigent Willi Boskovsky.

Novoroční koncert Vídeňských filharmoniků (německy "Neujahrskonzert der Wiener Philharmoniker") je koncert klasické hudby, který každoročně na Nový rok odehrají Vídeňští filharmonikové v rakouském hlavním městě Vídni. Koncert se koná ve Zlatém sále Wiener Musikvereinu, budovy Spolku přátel hudby, známé svou kvalitní akustikou.  Jedná se o jeden z nejpopulárnějších evropských koncertů, který např. v roce 2011 mohli sledovat televizní diváci v 73 zemích světa. O lístky na koncert je obrovský zájem, a proto je na ně uspořádána loterie. Svá místa ale mají jistá např. vysocí představitelé Rakouské republiky a příslušníci diplomatického sboru.  Shodný program filharmonie hraje 30. prosince, 31. prosince a 1. ledna od 11.15 hodin, kdy je novoroční koncert vysílán a pořizována nahrávka.

The Vienna New Year's Concert () is an annual concert of classical music performed by the Vienna Philharmonic on the morning of New Year's Day in Vienna, Austria. The concert occurs at the Musikverein at 11:15. The orchestra performs the same concert programme on 30 December, 31 December, and 1 January but only the last concert is regularly broadcast on radio and television.


Život.

Šarlota se narodila ve Stuttgartu jako nejstarší dcera Pavla Württemberského a Šarloty Sasko-Hildburghausenské. V dětství žila s otcem a mladší sestrou Pavlínou v Paříži. Jejich dům byl ve srovnání s královskými standardy velice skromný. V Paříži přišla Šarlota pod vedení několika intelektuálů.  V roce 1822 byla zasnoubena s otcovým bratrancem Michailem. Šarlota byla prý výjimečná dívka, vysoce inteligentní a zralá na svůj věk patnácti let. Na velkoknížete zřejmě zapůsobila svou krásou a držením těla, a během recepce, konané na její počest, okouzlila všechny hosty konverzací. 17. prosince 1823 přestoupila na pravoslavnou víru a přijala jméno Jelena Pavlovna. 20. února 1824 byl pár oddán v Petrohradu a usídlil se v Michajlovském paláci. Když v roce 1828 zemřela carevna vdova Marie Fjodorovna, přešel palác Pavlovsk na Michaila, který jej s Jelenou často navštěvoval. Jejich manželství nebylo šťastnéː Michailovou jedinou vášní byla armáda a Jelenu zanedbával. Z manželství se narodilo pět dcerː  Jelena si byla blízká se svým švagrem, carem Alexandrem I. a jeho manželkou Jelizavetou. Rychle se také spřátelila s plachou Marií Alexandrovnou, manželkou cesareviče Alexandra.  Když v roce 1849 zemřel Šarlotin manžel, stala se patronkou několika dobročinných organizací a umění. Založila například Konzervatoř N. A. Rimského-Korsakova v Petrohradu a podporovala skupinu sester s pečovatelskou službou, která se stala předchůdkyní červeného kříže v Rusku. Byla také iniciátorkou a donátorkou pravoslavného chrámu svatých apoštolů Petra a Pavla v Karlových Varech.  Jako patronka skladatele Antona Rubinsteina ho pověřila zkomponováním první z jeho tří operː "Fomka blázna" (1853), "Sibiřští lovci" a "Pomsta".  Jelena zemřela ve Stuttgartu ve věku 66 let.

Šarlota Württemberská, rozená Friederike Charlotte Marie von Württemberg, (9. ledna 1807 - 2. února 1873) byla jako velkokněžna "Jelena Pavlovna Ruská" manželkou velkoknížete Michaila Pavloviče Ruského, nejmladšího syna ruského cara Pavla I. a jeho manželky Marie Fjoforovny (Žofie Doroty Württemberské).

Princess Charlotte of Württemberg (9 January 1807 – 2 February 1873) was later known as Grand Duchess Elena Pavlovna, the wife of Grand Duke Michael Pavlovich of Russia. He was the youngest son of Emperor Paul I of Russia and Duchess Sophie Dorothea of Württemberg.


Historie.

Klub byl založen 5. května 1905 jako „Colón Foot-ball Club“ skupinou přátel zblázněných do fotbalu. Byl pojmenován po Kryštofu Kolumbovi (Cristóbal Colón), jehož životopis jeden z hráčů právě studoval.  V roce 1965 Colon vyhrál Primera B a postoupil výše. První zápas v Primera odehrál proti Chacarita Juniors 6. května 1966. V první sezóně v nejvyšší soutěži skončil na šestnáctém místě, ale v následujícím roce došlo k reorganizaci a hrály se dvě mistrovské soutěže v každé sezóně: . Do druhé z nich se kvalifikovaly jen lépe umístěné týmy první z nich. Colón se probojoval do mistrovské Nacional až v roce 1968, tehdy skončil dokonce šestý.  V roce 1972 Colón skončil na druhém místě ve své skupině. V roce 1975 si mužstvo vedlo celkem dobře v soutěži Metropolitano a skončilo šesté. O dva roky později si vedlo ještě lépe a skončilo páté, avšak v Nacional neuspělo. V roce 1978 se Colón dostal do vyřazovací fáze Nacional, ale vypadl ve čtvrtfinále s Independiente.  Colón sestoupil z Metropolitano v roce 1981, když vyhrál pouhých šest zápasů. Čtrnáct let trvalo, než se dokázal vrátit do nejvyšší soutěže (uspěl až v sezóně 1995–96). V mezičase byl několikrát blízko postupu, v sezóně 1988–89 jej vyřadil v play-off městský rival Union celkovým skóre 3–0 a v sezóně 1992–93 Colón prohrál v play-off s Banfieldem a pak nedokázal postoupit ani z opravné fáze.  Po několika umístěních ve středu tabulky skončil Colón v sezóně 1996-97 na druhém místě v Torneo Clausura 1997, což je nejlepší umístění v celé historii klubu. Protože River Plate vyhrál v této sezóně oba tituly, rozhodovalo se v play-off mezi oběma semifinalisty. V prosinci 1997 Colón porazil Independiente 1–0 a kvalifikoval se do Poháru osvoboditelů 1998.

Stadión.

Domácí zápasy hraje na Estadio Brigadier General Estanislao López, který pojme 47 000 diváků. Byl otevřen v roce 1946 a v roce 2002 modernizován.

Hráči.

"Aktuální k datu: 30. 8. 2017"<br

Club Atlético Colón je argentinský fotbalový klub sídlící v Santa Fe založený roku 1905. Většinou je zmiňován jako Colón de Santa Fe. Klubové barvy jsou černá a červená. V sezóně 2016 je účastníkem nejvyšší argentinské soutěže Primera División.

Club Atlético Colón (), commonly referred to as Colón de Santa Fe , is a sports club from Santa Fe, Argentina. The football team plays in the first division of the Argentine football league system, the Argentine Primera División.


Popis.

Tělo dospělého kulíka nilského dosahuje 19–21 cm. Má bílou hlavu s černým temenem, týlem a oblastí okolo očí. Záda má černá, hruď je bílá s černým pruhem. Na zbytku těla je shora modrošedý a zespoda oranžový. Nohy má modrošedé. Díky svému zbarvení je nezaměnitelný s jinými ptáky. Samečci se vzhledem neliší od samiček.

Ekologie.

Tento obvykle velmi krotký pták se vyskytyuje po dvojicích nebo v malých skupinách v blízkosti vody. Živí se hmyzem. Ozývá se vysokým "krrr-krrr-krrr".  Klade dvě až tři vejce a zahrabává je do teplého písku; teplotu reguluje dospělec sedící na vejcích svým namočeným břichem. Pokud hnízdo opouští, písek na vejcích urovná. Mláďata jsou pohyblivá hned po vylíhnutí, krátce potom se mohou sama krmit. Dospělci chladí mláďata stejně jako vejce; mláďata někdy pijí vodu přímo z mokrého peří dospělců. V případě ohrožení mohou dospělci zakrýt mláďata pískem.

Trochilus a domnělá symbióza s krokodýly.

Hérodotos, řecký spisovatel z 5. století př. n. l., uvádí, že pták zvaný "trochilus" létá do otevřených tlam krokodýlů a živí se rozkládajícím se masem uvíznutým mezi krokodýlími zuby. "Trochilus" bývá často ztotožňován právě s kulíkem nilským, v mnoha jazycích jeho jméno odkazuje na domnělou vazbu na krokodýly (německy "Krokodilwächter", rusky "Крокодилов сторож", portugalsky "Ave-do-crocodilo", maďarsky "Krokodilmadár" atd.), ačkoli popsaná symbióza s krokodýly nebyla spolehlivě zdokumentována u kulíka ani žádného jiného ptáka. (Často se jako „důkaz“ mylně uvádí fotografie, která je ve skutečnosti uměleckou digitální rekonstrukcí z dílny Warren Photographic, nebo videonahrávka, která vznikla jako počítačová animace pro thajskou reklamu na žvýkačku Dentyne.)

Kulík nilský ("Pluvianus aegyptius", původně "Charadrius aegyptius"), dříve zvaný též běhulík pestrý, je malý dlouhokřídlý pták žijící na písčitých březích velkých řek v tropech subsaharské Afriky, přibližně v oblasti mezi Mauritánií, jihem Súdánu, Ugandou a Angolou. Z Egypta vymizel začátkem dvacátého století, nejspíš v souvislosti se stavbou Asuánské přehrady.

The Egyptian plover ("Pluvianus aegyptius"), also known as the crocodile bird, is a wader, the only member of the genus "Pluvianus". Formerly placed in the pratincole and courser family, Glareolidae, it is now regarded as the sole member of its own monotypic family Pluvianidae.  The species is one of several plovers doubtfully associated with the "trochilus" bird mentioned in a supposed cleaning symbiosis with the Nile crocodile.


Charakteristika.

Návratový datový typ "void" se obvykle používá u funkcí, které nevrací konkrétní hodnotu, ale jsou využívány kvůli vytváření vedlejších účinků, jako je plnění některých úkolů nebo výpis výstupních parametrů. Použití funkcí s návratovým typem "void" je v tomto ohledu srovnatelné se syntaktickými konstrukty v jiných programovacích jazycích, které v takovém případě používají speciální typ podprogramu (tzv. procedura), jako například v programovacím jazyce Visual Basic nebo Pascal, případně podobně jako typ jednotky používaný ve funkcionálních programovacích jazycích a v teorii typů.  Programovací jazyk C a C++ podporují "ukazatele na typ void" (definováno jako codice_1), ale to je nesouvisející pojem. Proměnné tohoto typu jsou ukazatele na data blíže "nespecifikovaného" typu, takže v tomto kontextu (ale ne jinak) působí codice_1 zhruba jako univerzální ukazatel nebo zastřešující top typ. Program může převést data zpřístupněná takovým ukazatelem na libovolný datový typ (s výjimkou ukazatele na funkci) a zpět beze ztráty informací, což činí tyto ukazatele užitečné pro polymorfní funkce. Standardní jazyk C nezaručuje, že jiné typy ukazatelů mají stejnou velikost.

V C a C++.

Funkce vracející jako výsledek typ void končí buď dosažením konce funkce nebo provedením příkazu return bez argumentu (bez vrácené hodnoty). Typ void může také objevit jako jediný parametr funkce u prototypu funkce, který indikuje že funkce nepoužívá žádné parametry. Všimněte si, že bez ohledu na jméno, ve všech těchto situacích slouží typ void jako jednotkový typ a ne jako nula nebo spodní typ (který je někdy poněkud matoucím způsobem také nazýván jako „void typ“), i když na rozdíl od skutečného typu jednotky, což je singleton, postrádá typ void možnost, aby zastupoval svou hodnotu a jazyk neposkytuje žádný způsob, jak deklarovat objekt nebo představovat hodnotu typu codice_3.  V prvních verzích jazyka C přebírala funkce nevracející konkrétní výsledek implicitní návratový typ codice_4 a funkce bez argumentů měla prostě prázdný seznam argumentů. Ukazatele na netypovaná data byla deklarována jako celá čísla (codice_4) nebo jako ukazatele na codice_6. Některé dřívější překladače jazyka C měly vlastnost, která je nyní považována za nepříjemnou, že generovaly upozornění při volání funkce, které nevyužilo vrácenou hodnotu. Starší kód proto používal přetypování takových volání, aby bylo toto upozornění potlačeno. V letech 1979—1980, kdy Bjarne Stroustrup začal pracovat na C++, byl datový typ void a ukazatel typu void již součástí dialektů jazyka C podporovaných překladači odvozenými od překladačů AT&T.  Explicitní použití codice_3 proti nepoužití žádných argumentů v prototypu funkce používá v jazyce C a C++ různé sémantiky zápisu, jak ukazuje následující tabulka: Prototyp funkce v jazyce C bez uvedených argumentů, např. codice_8 jak je uvedeno výše, je však již od verze C99 považováno za zastaralé.

Void je v informatice speciální datový typ, který v několika programovacích jazycích odvozených od jazyka C a ALGOL68 označuje typ pro výsledek funkce, která při návratu neposkytuje do volajícího výrazu žádnou výslednou (návratovou) hodnotu.

The void type, in several programming languages derived from C and Algol68, is the type for the result of a function that returns normally, but does not provide a result value to its caller. Usually such functions are called for their side effects, such as performing some task or writing to their output parameters. The usage of the void type in such context is comparable to procedures in Pascal and syntactic constructs which define subroutines in Visual Basic. It is also similar to the unit type used in functional programming languages and type theory. See Unit type#In programming languages for a comparison.  C and C++ also support the pointer to void type (specified as codice_1), but this is an unrelated notion. Variables of this type are pointers to data of an "unspecified" type, so in this context (but not the others) codice_1 acts roughly like a universal or top type. A program can probably convert a pointer to any type of data (except a function pointer) to a pointer to void and back to the original type without losing information, which makes these pointers useful for polymorphic functions. The C language standard does not guarantee that the different pointer types have the same size.


Pozadí.

16. března americký generál Dan McNeill oznámil, že koaliční vojska bojují proti Talibanu na více místech na jihu země, avšak povstalcům se daří větším bojům vyhýbat. Zároveň dodal, že NATO spustí další protipovstalecké operace na jaře a v létě.

Boj.

Během operace Volcano dobyla po těžkých bojích britská námořní pěchota základnu Talibánu v blízkosti elektrárny. 3. dubna vtrhla americká a afghánská vojska do objektu, v němž se podle informací rozvědky měl nacházet tálibánský velitel. Zajmout se ho sice nepodařilo, ale došlo k boji, v němž bylo zabito deset povstalců a dva byli zajati.  30. dubna se tisíc spojeneckých vojáků spolu s příslušníky afghánských bezpečnostních složek přesunulo do severnějších oblastí údolí Sangin, kde vytlačili Taliban z města Gerešk a okolních vesnic. Podle zpráv ISAF mělo být zabito 130 bojovníků Talibanu, avšak po bojích vypukly několikatisícové demonstrace, protože podle místních velkou část obětí tvořily civilisté. K dalším bojům došlo ve městě Herát na západě země. Herát byl do té doby relativně bezpečným městem, ale po bojích došlo i v něm k protestům z důvodu obvinění koaličních vojsk ze zabíjení civilistů.  Velkým úspěchem pro koaliční vojska bylo zabití vysokého představitele hnutí Taliban Mullaha Dadullaha, ke kterému došlo 13. května 2007 v provincii Hilmand. Jeden z nejzkušenějších talibanských velitelů byl zabit, když opouštěl svůj úkryt. 18. května došlo k leteckému útoku na konvoj, v němž se měly nacházet bojovníci Talibanu vracející se ze setkání na západě země. O tři dny později Taliban zaútočil na spojenou americko-afghánskou hlídku. V boji zahynulo 25 útočníků. Operace Achilles oficiálně skončila 30. května 2007 a byla následována operací Rukojeť krumpáče.

Operace Achilles provedená vojsky NATO byla součástí války v Afghánistánu. Do té doby největší vojenská operace NATO v Afghánistánu probíhala od 6. března do 30. května 2007 a jejím cílem bylo vyhnat povstalce z hnutí Tálibán z provincie Hilmand. Podle vyjádření koaličních velitelů se však Taliban vyhýbal otevřené konfrontaci a upřednostňoval povstaleckou taktiku boje.  Boje se soustředily zejména na okolí přehrady Kadžaki, která byla již roky mimo provoz. Součástí operace Achilles byla i operace Volcano, jejímž cílem bylo vyčistit pozice Talibanu v okolí přehrady, jakož i operace Kryptonite, při níž se koaliční vojska zaměřili na samotnou elektrárnu.

Operation Achilles was a NATO operation, part of the war in Afghanistan. Its objective was to clear Helmand province of the Taliban. The operation began on March 6, 2007. The offensive is the largest NATO-based operation in Afghanistan to date. NATO officials reported that, contrary to previous operations, Taliban fighters were avoiding direct confrontation in favor of guerilla tactics.  It was led by British ISAF forces and focused on the Kajakai Dam and the towns in the area, which is a major power source for Afghanistan that had not been functioning for a number of years. One part of the mission was Operation Volcano, where British Royal Marines successfully cleared a large Taliban complex near the Kajakai Dam, as well as Operation Kryptonite which actually saw the clearing of the dam by allied forces.


Životopis.

Osobní život.

Gisi Fleischmannová se narodila rodičům Juliovi Fischerovi (1866–1936) a Jetty Fischerové (za svobodna Elingerové, 1871–1945), kteří vlastnili hotel a košer restauraci „Krone“ v Kapucínské ulici v Bratislavě. Pocházela ze tří sourozenců. Její starší bratr Gustav (1886–1939), povoláním právník, byl v roce 1939 přímo v centru Bratislavy napaden antisemitskými chuligány, přičemž na následky zranění zemřel. Mladší bratr Dezider David (1894–1977) vystudoval medicínu a pracoval jako pediatr.  Vyrostla v ortodoxní židovské rodině, v prostředí, které v té době nenabízelo dívkám dostatečný přístup ke vzdělání. Vystudovala osmiletou měšťanskou školu a dále se vzdělávala sama.  Jak 23letá se provdala za obchodníka Josefa Fleischmanna (1886–1942). V roce 1917 porodila dceru Alici (1917–1996) a o tři roky později dceru Judit (1920–1997). Svým dcerám zajistila ještě před válkou vystěhovalecký certifikát do Palestiny, kam i vycestovaly a s matkou se už nikdy neviděly.  V roce 1942 ovdověla a až do jejího uvěznění a smrti v roce 1944 bydlela sama s matkou v bytě ve druhém patře domu na Klariské ulici 7 v Bratislavě.

Aktivismus a činnost na záchranu Židů před nacismem.

Gisi Fleischmannová byla silně ovlivněna sionistickým hnutím a usilovala o kariérní růst ve slovenské sionistické organizaci. V roce 1926 stála u zrodu slovenské sekce Mezinárodní ženské sionistické organizace, kterou nakonec v letech 1938–39 vedla.  Včas pochopila nebezpečí, které evropským Židům hrozí ze strany nacistického Německa a stala se členkou slovenského uprchlického výboru, který hledal možnosti pro vystěhování Židů ze Slovenska do zahraničí. Vedle toho pomáhala židovským uprchlíkům z okolních zemí, procházejícím Slovensko a hledala způsoby jak jim pomoci při emigraci do Palestiny.  Od roku 1940 stála v čele slovenské pobočky americké židovské organizace JOINT, která poskytovala sociální pomoc východoevropským židovským komunitám a působila také ve vedení organizace HICEM, která pomáhala východoevropským Židům emigrovat do Spojených států. Pomáhala ostatním dostat se do bezpečí v zahraničí, avšak sama Slovensko opustit odmítala.  Vrchol jejího pracovního života a snažení o ochranu a záchranu slovenských Židů je spjat s jejím působením v Ústředně Židů, která byla založena 26. září 1940. V rámci Ústředny Židů vznikla ilegální Pracovní skupina jako reakce na začátek židovských transportů ze Slovenska v březnu 1942. Pracovní skupina zahrnovala Židy různých názorových a politických linií a jejím cílem bylo zachránit co nejvíce lidí před transporty. Fleischmannová byla jedinou ženou ve skupině a působila v ní ve funkci pokladníka.  Gisi Fleischmannová věnovala svou veškerou snahu záchraně co největšího počtu lidí před deportací do Polska a kvůli tomuto cíli se neváhala spojit s německým poradcem pro židovské otázky na Slovensku Dieterem Wislicenym. Ten byl ochoten přijmout úplatek, za který slíbil sjednat zastavení transportů. Fleischmannová peníze na úplatek sehnala a na podzim 1942 se transporty skutečně zastavily.  V polovině května 1943 vznikl takzvaný „Plán Evropa“, projekt záchrany evropských Židů založený na principu úplatků německému vedení. Nacisté požadovali dva až tři miliony dolarů za zastavení deportací do koncentračních táborů. Gisi Fleischmannová věnovala veškerou svou snahu jednáním s židovskými organizacemi ve světě a shánění peněz, avšak toto snažení bylo marné a plán ztroskotal.  Od podzimu 1943 se kvůli své činnosti dostala Fleischmannová pod drobnohled státní bezpečnosti. Opakovaně byla zatčena a vyslýchána. Po zatčení v lednu 1944 byla převezena do pracovního tábora v Novákách a odtud do vězení v Ilavě. Po složitých vyjednáváních byla v květnu 1944 z vězení propuštěna. Pokračovala v práci a angažovala se v pomoci maďarským Židům, neboť po německé okupaci Maďarska začaly odtud v červnu 1944 deportace do koncentračních táborů.  Po vypuknutí SNP a vstupu německých vojsk na území Slovenska začalo další pronásledování a zatýkání slovenských Židů. Fleischmannová odmítla nabídky na ukrytí a chtěla pokračovat ve své práci. V říjnu 1944 ji zatklo Gestapo, 15. října byla deportována do Seredě, kde od německého velitele tábora Aloise Brunnera dostala nabídku na osvobození, pokud prozradí místa úkrytů bratislavských Židů. Fleischmannová odmítla zradit a následně ji Brunner zařadil do nejbližšího transportu do Osvětimi s poznámkou v deportačním seznamu R. U. ("Rückkehr unerwünscht", návrat nežádoucí).  Transport s Fleischmannovou vyrazil ze Seredě 17. října a do Osvětimi dorazil 19. října. Po příjezdu vlaku byla z ampliónu vyvolána tři jména. Jedním z nich byla Gisi Fleischmannová, kterou následně neznámo kam odvedli dva příslušníci SS. Více údajů o jejím osudu není známo.

Odkaz Gisi Fleischmannové.

Životu a práci Gisi Fleischmannové se věnovalo více historiků na Slovensku a v dalších zemích. Ze slovenských historiků je nejrozsáhlejší výzkum Kataríny Hradské, která sestavila sborník korespondence Gisi Fleischmannové ("Holokaust na Slovensku. Zv. 3. Listy Gisely Fleischmannovej"), jakož i knihu "Gizi Fleischmannová: Návrat nežiadúci".  Životem Fleischmannové se zabývaly dokumentární filmy Anny Gruskové "Rabínka" z roku 2012 a "Gisi" režisérky Nataši Dudinské z roku 2014. Slovenské národní divadlo uvedlo 3. a 4. března 2012 u příležitosti 70. výročí prvních transportů Židů ze Slovenska premiéru dokumentárního dramatu Anny Gruskové "Rabínka". Inscenace v režii Viktorie Čermákové mapuje osud Gisi Fleischmannové a její snahu zabránit transportům Židů do koncentračních táborů.  9. srpna 2015 byl před domem na Klariské ulici 7 v Bratislavě osazen tzv. Stolperstein, tedy památný kámen pevně vsazený do chodníku před domem oběti holokaustu, věnovaný Gisi Fleischmannové.

Gizela Fleischmannová, též Gisela, zkráceně Gisi (21. ledna 1892, Poszony (Bratislava) – pravděpodobně 19. října 1944, Auschwitz), byla slovenská židovská aktivistka, funkcionářka více slovenských židovských organizací a členka ilegální Pracovní skupiny, která zachraňovala Židy před nacistickým ohrožením a smrtí v koncentračních táborech během druhé světové války. Byla jednou z mála žen v řadách židovských bojovníků proti nacismu.

Gisi Fleischmann (; 21 January 1892 – 18 October 1944) was a Zionist activist and the leader of the Bratislava Working Group, one of the best known Jewish rescue groups during the Holocaust. Fleischmann was arrested on 15 October 1944 and was murdered in the Auschwitz concentration camp three days later.


Námět a dílo.

Námět vychází z dramatické epizody v průběhu stoleté války mezi Anglií a Francií. Popisuje ji Jean Froissart ve své Kronice historie Francie (Les Chroniques de France). Epizoda se váže k roku 1347, tedy krátce po bitvě u Crécy/Kresčaku.  Po dlouhém obléhání Angličany vyhladovělé město Calais, které ztratilo naději na pomoc zvenčí, se rozhodlo vzdát. Anglický král Eduard se rozhodl, že město ušetří, pokud šest nejvýznamnějších občanů přijde bez pokrývky hlavy, naboso, s provazem kolem krku a přinese klíče od města a pevnosti a vzdá se mu na milost a nemilost. Rozhodování v Calais bylo těžké. K Eustachu de Saint-Pierre, který byl nejzámožnějším občanem města, se postupně přidalo dalších pět občanů. Jejich jména Froissart neuvádí, pouze o dvou poznamenává, že byli bratry. Město opouštěla tato skupina doprovázená nářkem, výkřiky a slzami. Anglický král chtěl původně rukojmí popravit jako zadostiučinění za ztráty, které jeho vojsko při obléhání a na moři utrpělo. Teprve na naléhání královny, která byla ve vysokém stupni těhotenství, se rozhodl rukojmí ušetřit a propustit.  Auguste Rodin přečetl velmi podrobně tuto pasáž Froissartovy kroniky. Hned po prvním popudu ze strany Calais, ještě než byla oficiální objednávka, se rozhodl, že půjde o kolektivní pomník všech šesti účastníků tohoto dramatu. Jako rozhodující moment zvolil chvíli, kdy skupina opouští Calais, což mu umožnilo rozehrát všechna možná duševní hnutí, která bylo možné v tu chvíli předpokládat. Nejen odhodlání a vyrovnanost s osudem, ale i pochybnosti, bolest a zoufalství. To bylo také předmětem kritiky, že postavy nekráčejí stejným směrem a nevyjadřují jednotné odhodlání. Nicméně už od přípravných prací bylo konstatováno, že jde o mimořádné dílo a svou netradičností bylo srovnáváno s Rembrandtovou Noční hlídkou.  Modely pro jednotlivé postavy byly nejdříve ztvárněny bez šatů, posléze byly sochy oblečeny do popravčích rubášů. Odlitky jednotlivých soch jsou vystaveny v zahradě Rodinova muzea v Paříži.  Přestože sám Froissart uvádí pouze jedno jméno ze skupiny 6 občanů, dodatečně byly všechny postavy pojmenovány:  Jednotlivé postavy v detailu jsou ve výše uvedeném pořadí zabrazeny v galerii.  První odlitky sousoší v Calais i v Londýně byly postaveny na velmi vysokých podstavcích. Sám Rodin se později přiklonil k názoru, že idea pomníku vyžaduje, aby jeho aktéři byli blíže k publiku. Dnes je většina odlitků sousoší vystavena na velmi nízkých podstavcích. Po velkém úspěchu celého pomníku Rodin zpracoval samostatně hlavy i ruce jednotlivých postav z pomníku.  Odlitky sousoší dnes zdobí řadu míst na více kontinentech:  Calais, Londýn, Paříž (Musée Rodin), Kodaň (NY Carlsbeg Glyptotek), Mariemont v Belgii, Filadelfie (Rodinovo muzeum), Basilej (Kunsthaus), Washington (Hirshhorn Museum and Sculpture Garden), Tokyo (Národní muzeum západního umění), Pasadena (Norton Simon Museum of Modern Art), New York (Muzeum moderního umění), Soul (Rodin Gallery). Mimo to existují dvě sádrové verze pomníku (Meudon u Paříže, Benátky).

Odkazy.

Poznámky.

Počet 12 odlitků sousoší Občané z Calais je konečný.

Občané z Calais ("Les Bourgeois de Calais") jsou nejznámějším skupinovým sousoším francouzského sochaře Augusta Rodina. Dílo vzniklo na popud francouzského města Calais mezi lety 1884 a 1895, kdy bylo v Calais dne 3. června slavnostně odhaleno. Za Rodinova života byl další odlitek odhalen v Londýně před budovou Parlamentu v roce 1915, čímž došlo k symbolickému propojení vlastního námětu.

Les Bourgeois de Calais is a sculpture by Auguste Rodin, that exists in twelve original castings, and numerous copies. It commemorates an event during the Hundred Years' War, when Calais, a French port on the English Channel, was under siege by the English for about eleven months. Calais commissioned Rodin to create the sculpture in 1884 and the work was completed in 1889.


Historie.

Kolín nad Rýnem byl původně antickým římským městem "Colonia Agrippina," nacházejícím se v provincii Dolní Germánie ("Germania Inferior") a byl sídlem biskupa už v dobách starověkého Říma. V roce 953 získali kolínští arcibiskupové poprvé významnější světskou moc, poté co byl biskup Bruno jmenován svým bratrem císařem Otou I. vévodou. Císař Ota odkázal svému bratru Brunovi výsady světských knížat s cílem oslabit moc světské nobility, která ohrožovala jeho vliv. Jednalo se o počátek Kolínského kurfiřství. To bylo tvořeno dědičnými državami arcibiskupství a nakonec zahrnovalo i pás území okolo levého břehu Rýna východně od Jülichu a vévodství Vestfálského na druhé straně Rýna, s výjimkou vévodství Berg a Mark.  Od konce 12. století byl arcibiskup kolínský jedním ze sedmi volitelů císaře Svaté říše římské. Kromě toho, že byl kurfiřtem, byl zároveň italským arcikancléřem, a to technicky vzato od roku 1238 nepřetržitě až do roku 1803. V bitvě u Worringenu v roce 1288 byl arcibiskup zajat městskými vojáky a byl přinucen poskytnout Kolínu téměř úplnou autonomii. Nakonec se arcibiskup přesunul do Bonnu, aby se vyhnul právním konfliktům s vedením města. Později, v roce 1475 se stal Kolín Svobodným říšským městem zcela nezávislým na arcibiskupovi. První pogrom proti Židům proběhl v roce 1349, kdy byli použiti jako obětní beránek za Černou smrt, a proto byli upáleni. Politické napětí dále vznikalo v otázkách daní, veřejných výdajů, regulace podnikání a dozoru nad trhem stejně jako v otázkách mezí samostatnosti.  Význam dálkového obchodu v Pobaltí rostl, protože hlavní obchodní města se spojila do tzv. Hanzy pod vedením Lübecku. Jednalo se o obchodní alianci obchodujících měst a jejich gild, které ovládaly obchod při pobřeží severní Evropy, vzkvétaly od 13. do 16. stol. a pokračovaly s menším významem i poté. Nejdůležitějšími městy byl právě Kolín na řece Rýn, Hamburg a Brémy při pobřeží Severního moře a Lübeck v Pobaltí. Hospodářská struktura středověkého a raně novověkého Kolína nad Rýnem byla založena na hlavním městském říčním přístavu, který byl významným dopravním uzlem a na něm závislých kupcích, kteří navazovali vztahy s obchodníky v ostatních hanzovních městech.  V průběhu 16. stol. konvertovali dva kolínští arcibiskupové k protestanství. První z nich, Hermann von Wied na nátlak odstoupil z arcibiskupského stolce, ale Gebhard Truchsess von Waldburg, který v roce 1582 konvertoval ke kalvinismu, se pokusil o sekularizaci arcibiskupství. Uzavření sňatku v únoru následujícího roku a neochota vzdát se ovládaných území vyústily ve volbu konkurenčního arcibiskupa a kurfiřta – Arnošta Bavorského, bratra bavorského vévody z rodu Wittelsbachů. V následující kolínské válce papež financoval italské a španělské žoldnéře a katolické Bavorsko taktéž poskytlo armádu na Arnoštovu podporu, zatímco protestantské Nizozemí podporovalo Waldburga. Válka kurfiřství hospodářsky zruinovala a řada měst a vesnic byla obležena a zničena. Obléhání pevnosti Godesberg od listopadu do prosince roku 1583 skončilo destrukcí hradu a pobitím většiny jeho obyvatel. Po několika dalších obléháních se von Waldburg vzdal svého nároku na biskupský stolec a uchýlil se společně se svojí ženou do Štrasburku. Arnošt se stal arcibiskupem, což byl první větší úspěch protireformace v Německu. Pod Arnoštovým vedením pak na znovuzavedení katolicismu dohlíželi jezuité. V letech 1583 až 1761 bylo arcibiskupství fakticky sekundogeniturou bavorské větve rodu Wittelsbachů. Vzhledem k tomu, že arcibiskup kolínský v tomto období ovládal i biskupství münsterské (a často také biskupství Liége), byl jedním z nejdůležitějších knížat v severozápadním Německu.  Od roku 1597 až do roku 1794 bylo rezidencí kurfiřta město Bonn a tím pádem bylo v podstatě hlavním městem kolínského kurfiřství.  Po roce 1795 byla území kurfiřství na levém břehu Rýna okupována Francií a formálně anektována roku 1801. Kolín byl součástí departmentu Roer; Bonn byl součástí departmentu Rhin-et-Moselle. V roce 1803 byl sekularizován i zbytek arcibiskupství, přičemž vévodství Vestfálské bylo poskytnuto Hesensko-Darmstadtsku a Vest Recklinghausen vévodovi z Arenbergu. Nicméně sídlo katolického arcibiskupa bylo v Kolíně nad Rýnem v roce 1824 obnoveno a je arcidiecézí až do současnosti.

Kolínské kurfiřtství (německy "Kurfürstentum Köln") bylo církevní knížectví Svaté říše římské existující od 10. do počátku 19. století. Skládalo se z tzv. Hochstiftů, církevních držav kolínského arcibiskupa, který jim zároveň ve své vlastní osobě vládl jako kurfiřt. Kurfiřství by nemělo být zaměňováno s římskokatolickou Kolínskou arcidiecézí, která byla rozsáhlejší a nad kterou měl arcibiskup-kurfiřt pouze duchovní autoritu. V Říši byla pouze dvě podobná církevní knížectví (kurfiřství), a to Mohučské kurfiřství a Trevírské kurfiřství.  Arcibiskup kolínský byl zároveň arcikancléřem italským, což bylo jedno ze tří titulárních království Svaté říše římské, ostatní dvě představovalo Německo (arcibiskup mohučský) a Burgundsko (arcibiskup trevírský). Hlavním městem kurfiřství byl Kolín nad Rýnem. Konflikty s kolínskými měšťany ale zapříčinily, že se kurfiřt koncem 16. stol. přestěhoval do Bonnu. Po roce 1475 bylo uznáno svobodné říšské město Kolín a tím pádem bylo město vyjmuto i z nominální světské autority kurfiřta. Kolín nad Rýnem a Bonn v roce 1794 obsadila Francie. Pravobřežní državy kurfiřství byly v roce 1803 sekularizovány v průběhu Finálního usnesení mimořádné říšské deputace.  Území Kolínského kurfiřství bylo menší než Kolínské arcidiecéze, která navíc zahrnovala sufragánní diecéze jako např. Liége a Münster.

The Electorate of Cologne (), sometimes referred to as Electoral Cologne (), was an ecclesiastical principality of the Holy Roman Empire that existed from the 10th to the early 19th century. It consisted of the Hochstift — the temporal possessions — of the Archbishop of Cologne and ruled by him in his capacity as prince-elector. There were only two other ecclesiastical prince-electors in the Empire: the Electorate of Mainz and the Electorate of Trier. The Archbishop-Elector of Cologne was also Arch-chancellor of Italy (one of the three component titular kingdoms of the Holy Roman Empire, the other two being Germany and Burgundy) and, as such, ranked second among all ecclesiastical and secular princes of the Empire, after the Archbishop-Elector of Mainz, and before that of Trier.  The capital of the electorate was Cologne. Conflicts with the citizens of Cologne caused the Elector to move to Bonn. The Free Imperial City of Cologne was recognized after 1475, thus removing it from even the nominal secular authority of the Elector. Cologne and Bonn were occupied by France in 1794. The right bank territories of the Electorate were secularized in 1803 during the German mediatization.  The Electorate should not be confused with the Roman Catholic Archdiocese of Cologne, which was larger and included suffragant bishoprics such as Liège and Münster over which the Elector-Archbishop exercised only spiritual authority (see map below).


Předehra.

Stejně jako většina informací o galské historii, tak i informace o této bitvě pocházejí většinou z Caesarovy publikace "Zápisky o válce galské". Galské zdroje se žádné nedochovaly.  V zimě roku 53 př. n. l. zaútočil Vercingetorix na Gergovii, ze které byl předtím vyhnán. V této době Caesar shromažďoval vojsko pro budoucí výpady proti Galům a tato událost ho postavila před nelehké dilema, buď ponechat své vojsko přes zimu v bezpečí, ale ukázat slabost Říma ve věci ochrany svých spojenců Aedů a ztratit tak jejich podporu, nebo vytáhnout proti Vercingetorikovi do otevřené bitvy a riskovat tím možnost, že legiím dojdou zásoby potravin. Julius Caesar se rozhodl jednat. Ponechal dvě legie a zásobovací konvoj v Agedincu a zbývající vojáky vedl ke Gergovii. Cestou obléhal Vellaunodunum, Genabum a Noviodunum, což rozhořčilo Vercingetorika, a proto se vydal naproti Caesarovi. Vojska se střetla v otevřené bitvě u Novioduna, ve které Caesar zvítězil. V zimním období byl nedostatek potravin a Galové se rozhodli jít proti Caesarovi taktikou spálené země, proto svá oppida včetně zásob ničili. Jediní Biturigové si vynutili právo ponechat si zásoby potravin i zachovat jejich hlavní sídlo Avaricum. Římané proviant potřebovali, a proto se po bitvě u Novioduna vydali k oppidu Bituringů, které obléhali a nakonec dobyli v bitvě u Avarica. Poté se Caesar vydal směrem ke Gergovii. Vercingetorix jeho plány vytušil, proto ničil veškeré mosty, aby Římanům zabránil v rychlém pochodu. Ubránit Gergovii bylo esenciální, neboť toto oppidum se tyčilo více než 350 metrů nad přilehlou planinou a vedla k němu pouze jedna cesta, která nebyla tak široká, aby se na ní vtěsnal větší počet legionářů. Držba toho místa poskytovala obránci značnou výhodu. Julius Caesar si toho byl vědom, a proto k oppidu spěchal.  Když Římané nocovali nedaleko města Varennes, kde Veringetorix zbořil jeden z mostů na řece Elave (patrně dnešní řeka Morge), oddělil Caesar ze svého vojska třetinu vojáků a zbylé dvě třetiny nechal pochodovat na jih uspořádaně v šesti oddílech, aby vzbudili dojem celistvé armády. Vercingetorix se nechal oklamat a Římany sledoval. Caesar s dvěma legiemi ve Varennesu opravil pobořený most a řeku překročil. Nakonec i druhá část Římanů se vrátila, překročila řeku a společně se vydali ke Gergovii.

Bitva.

Po pětidenním pochodu dorazili Římané ke Gergovii. Legie byly unavené pochodem podél řeky tam a zpět. Caesar si uvědomil, že přímý útok pro vysokou polohu oppida je riskantní, a tak se rozhodl pro tradiční obléhání. Brzy zjistil, že poblíž Gergovie mají Galové malý vrch, díky kterému jsou schopni se zásobovat vodou a potravinami. Nočním útokem vrch obsadil a umístil na něm dvě legie. Následně obsazený vrch spojil se svým hlavním táborem dvěma příkopy a bariérou. Touto bariérou oddělil Galy od zásob potravin a vody.  V průběhu tohoto obléhání byli vůdci Aedů oklamáni vyslanci Vercingetorika, kteří jim poskytli dezinformace o Caesarových jednotkách, nebo v to Caesar věřil. Caesar se s tímto kmenem dohodl, že 10 000 mužů ochrání jeho zásobovací linie. Vercingetorix ale přesvědčil jejich vůdce Convictolitava, aby se při příchodu ke Gergovii, k němu Aeduové připojili a zaútočili na Římany, tím by oslabili Caesarovo postavení. Caesar se o tomto spiknutí dozvěděl, a tak vyčlenil čtyři legie s nimiž obklíčil a porazil jednotky galského kmene Aedů. Následně prořímská frakce převzala kontrolu nad vládou Aedů a Caesar se vrátil do Gergovie s 10 000 člennou prořímskou kavalérií, složenou z Aedů. Dvě legie, které v Gergovii zanechal, aby pokračovaly v obléhání, byly pod tvrdým tlakem Vercingetorikových jednotek.  Julius Caesar během obléhání musel Vercingetorika dostat z vrchu oppida, aby obléhání pro něj neskončilo fiaskem, proto využil jednu legii k odlákání pozornosti, zatímco ostatní se přesunuli na lepší pozici a obsadili tři galské tábory. Poté rozkázal ústup, aby Galy donutil opustit výhodná postavení na vrcholu. Většina Caesarových vojáků, ale rozkaz neslyšela a ve vidině vyvolané lehkostí, s níž obsadili tři tábory, se tlačila k oppidu a zahájila přímý útok. V tom dorazili prořímští Aeduové, které zprvu Římané pokládali za nepřátelské Arverny, a tak Caesar musel nastolit v jednotkách pořádek, což ho stálo mnoho úsilí a času. Hluk přímého útoku varoval Vercingetorika, který následně spatřil Římany a Aedui těsně pod hradbami Gergovie a rozhodl se okamžitě zaútočit svou kavalerií, která prorazila římskou linii. Poté jezdci sesedli z koní a připojili se k pěchotě, která Římanům přivodila těžké ztráty. Vzhledem k situaci se Caesar rozhodl pro ústup, opustil obležení a s jednotkami utekl z území Arvernů na území Aedů.

Bitva u Gergovie se odehrála v roce 52 př. n. l. mezi římskými legiemi vedenými Juliem Caesarem a galskou koalicí vedenou vůdcem kmene Arvernů Vercingetorikem. Galové v bitvě zvítězili.  Místo bitvy se dnes nachází u města La Roche-Blanche, nedaleko Clermont-Ferrandu. Bitva je ve Francii velmi známá a byla zmíněna ve francouzském komiksu "Asterix", konkrétně v knize "Asterix a galský školní rok".

The Battle of Gergovia took place in 52 BC in Gaul at Gergovia, the chief oppidum (fortified town) of the Arverni. The battle was fought between a Roman Republican army, led by proconsul Julius Caesar, and Gallic forces led by Vercingetorix, who was also the Arverni chieftain. The Gauls won the battle.  The site is identified with Merdogne, now called Gergovie, a village located on a hill within the town of La Roche-Blanche, near Clermont-Ferrand, in south central France. Some walls and earthworks still survive from the pre-Roman Iron Age. The battle is well-known in France, as exemplified in the popular French comic "Asterix", where the battle is referenced, specifically in the book "Asterix and the Class Act".


Programování v Malbolge.

Malbolge bylo tak těžké pochopit, že trvalo dva roky než se objevil první Malbolge program. Sám autor nenapsal ani jeden program v Malbolge. První program nebyl napsán lidskou bytostí, byl vytvořen paprskovým prohledávacím algoritmem, navrženým Andrewem Cookem a uplatňovaným v Lispu.  Později, Lou Scheffer zaslal dešifrování k Malbolge a poskytl program pro kopírování jeho vstupu na jeho výstup. Také vložil interpretaci a specifikaci poté, co původní stránky přestaly fungovat a nabídl obecnou strategii pro psaní programů v Malbolge.  Olmstead věřil, že Malbolge bude lineárně ohraničený Turingův stroj. Diskutuje o tom, zda lze realizovat smysluplné smyčky v Malbolge. Program 99 Lahví Piva, který se zabývá netriviálními smyčkami a podmínkami, nebyl oznámen po dobu sedmi let; první správný byl od Hisashiho Iizawana v roce 2005. Hisashi Iizawa také navrhl průvodce pro programování v Malbolge.

Příklad Programu.

Ahoj světe!

Tento program zobrazuje "Hello World!", obě slova začínají velkým písmen a věta končí vykřičníkem.

CAT Program.

Tento program čte řetězec od uživatele a vypíše tento řetězec.

Design.

Malbolge je programovací jazyk pro ternární virtuální stroj.  Standardní interpretace a oficiální specifikace neodpovídají dokonale. Jeden rozdíl je, že kompilátor zastaví provádění s daty v rozsahu 33-126. I když to bylo zpočátku považováno za chybu v kompilátoru. Ben Olmstead uvedl, že to bylo zamýšleno a ve skutečnosti byla chyba ve specifikaci.

Registry.

Malbolge má tři registry a, c a d. Když program začíná, hodnota všech tří registrů je nulová.  a je zkratka pro "akumulátor", který se používá pro Standardní I/O. c je ukazatel kódu, je to zvláštní čítač instrukcí. d je ukazatel dat. Ten se automaticky zvýší po každé instrukci, ale umístění bodů se používá pro příkazy k manipulaci s daty.

Ukazatel notace.

d může držet adresu paměti, [d] je hodnota uložená na této adrese, [c] je podobná.

Paměť.

Virtuální stroj má 59049 (3) paměťových míst. Každé místo v paměti má adresu od 0 do 59048 a může mít hodnotu od 0 do 59048.  Jazyk používá stejný paměťový prostor pro data i instrukce.

Instrukce.

Malbolge má osm pokynů. Jakou instrukci provést zjistí tím, že vezme hodnotu [c], přidá k ní hodnotu c a vezme zbytek je-li to děleno 94. Konečný výsledek říká interpretovi, co má dělat:

"Šílený" provoz.

U každé trojice číslic z obou vstupů použijte následující tabulku, abyste dostali trojici číslic výsledku. Například crz 0001112220, 0120120120 dává 1001022211.

Šifrování.

Po instrukci hodnota [c] bude nahrazena samotným kódem 94. Poté je výsledek šifrován jednou ze dvou rovnocenných metod. 0000000000111111111122222222223333333333444444444455555555556666666666777777777788888888889999

Malbolge je volný ezoterický programovací jazyk, který vytvořil Ben Olmstead v roce 1998 a byl pojmenován po osmém kruhu pekla v dramatu Dante Alighieriho, Malebolge.  Malbolge byl navržen tak, aby bylo téměř nemožné ho používat kvůli neintuitivním „šíleným operacím“ a samomodifikujícímu se kódu. Navazuje na obtížnost časnějších, náročných ezoterických jazyků (jako je Brainfuck a Befunge), ale bere tento aspekt do extrému, pohrávaje si se spletitou minulostí počítačové vědy a šifrování. Navzdory tomuto návrhu je možné (i když velmi náročné) psát užitečné Malbolge programy.

Malbolge () is a public domain esoteric programming language invented by Ben Olmstead in 1998, named after the eighth circle of hell in Dante's "Inferno", the Malebolge. It was specifically designed to be almost impossible to use, via a counter-intuitive 'crazy operation', base-three arithmetic, and self-altering code. It builds on the difficulty of earlier, challenging esoteric languages (such as Brainfuck and Befunge), but takes this aspect to the extreme, playing on the entangled histories of computer science and encryption. Despite this design, it is possible to write useful Malbolge programs.


Forma.

Titulek či popisek clickbaitu může mít specifickou formu. Příklady:  Nebo, v méně zjevné verzi, se jedná o běžnou větu, která (jakoby náhodou) končí výpustkou těsně před samotnou odpovědí, s kterou by nebylo nutno klikat na daný článek.  Titulky, které mají navnadit čtenáře, používala bulvární média ještě před zavedením tohoto pojmu, a to i v tištěné podobě. Zaměřuje se na fámy, klevety, záhady, zajímavosti a povrchní senzace (pěna dnů). U drbů a pomluv o celebritách se tabloidy zaměřují na tělesnou stránku celebrit, u žen řeší výstřihy a vyzývavost modelů, které zvolily, na gala událostech (doplněné fotkami) nebo (v nadpisech) nadužívají slov jako šokující, sex a podobně.  Clikbait může být i přizpůsoben čtenáři, pokud server dokáže zjistit něco o uživateli, který si stránky načetl. Příkladem mohou být články o tom, že nějaký slavný zpěvák/zpěvačka bude brzy koncertovat v městě čtenáře (server lokalizoval umístění webového browseru). Pro lživé novinářské praktiky se i v češtině používá pojmenování fake news.

Clickbait spoiler.

Existuje několik snah clickbaity potlačovat, asi nejvýrazněji na Twitteru (účty jako @ClickBaitSpoilr, @ArticleSpoiler, @HuffPoSpoilers, @SavedYouAClick), které tweetují clickbaitové články včetně stručného textu, který čtenáři dá odpověď, aniž by na ten který článek musel klikat.

Ragebait.

Obdobného principu jako Clickbait využívá Ragebait nebo Hatebait. Jedná se o emotivně vyznívající titulky, které mají nalákat čtenáře jiného názorového spektra, aby pod vlivem negativní emoce na článek klikli. Že mají texty vyvolávající emoce větší počty sdílení a komentářů na sociálních sítích, prokázala studie University of Pennsilvania. Nadužívání takových titulků nicméně vytváří u jedinců averzi k danému médiu a vůči jeho titulkům se stává imunním.

Clickbait (z ang. "click", kliknutí a "bait", návnada, tedy návnada na kliknutí) je většinou poutavý titulek, který nutí čtenáře na něj kliknout. Může se jednat o titulek který má pouze lidi nalákat a po prokliknutí se sice návštěvník většinou nic, co bylo slíbené v titulku, nedozví, nicméně zvýšil návštěvnost webu, a to i v případě, že web ihned opustil. V takovém případě většinou uživatelé kteří klikli na clickbait odcházejí s negativní emocí pryč a většinou se nechtějí vracet. Může jít ale i o titulek, který poutá na něco, co se na webu/ ve videu/ v článku návštěvník dozví. Úspěch clickbaitu tkví v lidské zvědavosti a ve většině případů v podvodu na uživatele. Clickbaity se často vyskytují na sociálních sítích jako Facebook nebo YouTube, v bulvárních médiích a na některých zpravodajských serverech, jako například Buzzfeed, Upworthy či EliteDaily.  S clickbaitem souvisí i jev zvaný linkbait, který má člověka přimět sdílet nějaký webový obsah na sociální síti.

Clickbait, a form of false advertisement, uses hyperlink text or a thumbnail link that is designed to attract attention and to entice users to follow that link and read, view, or listen to the linked piece of online content, with a defining characteristic of being deceptive, typically sensationalized or misleading. A "teaser" aims to exploit the "curiosity gap", providing just enough information to make readers of news websites curious, but not enough to satisfy their curiosity without clicking through to the linked content. Click-bait headlines add an element of dishonesty, using enticements that do not accurately reflect the content being delivered. The "-bait" part of the term makes an analogy with fishing, where a hook is disguised by an enticement (bait), presenting the impression to the fish that it is a desirable thing to swallow.  Long before the Internet, an unscrupulous marketing practice known as bait-and-switch used similar dishonest methods to hook customers. Like bait-and-switch, clickbait is a form of fraud. ("Click fraud", however, is a separate form of online misrepresentation which uses a more extreme disconnect between what is being presented in the frontside of the link versus what is on the click-through side of the link, also encompassing malicious code.) The term "clickbait" does not encompass all cases where the user arrives at a destination that is not anticipated from the link that is clicked. When the manipulation is done for the purpose of humor, as with rickrolling, and there is no element of exploitation, then that deception does not qualify as clickbait. The term can also be misused when viewers complain about an enticing thumbnail or title, as with a sexually provocative image. But if the image or title accurately reflects the content delivered upon click-through, then this is an example of simple enticement. Without the element of deception, it does not qualify as clickbait. The borderline cases happen when a content creator inserts a very short segment in order to serve as justification for a provocative thumbnail, when the vast majority of the content has nothing to do with this short segment or thumbnail. Here, a strong case for clickbait can be made by any user, as the overriding characteristic is deception for the purpose of exploiting the user.


Geografie.

Město Westport se nachází na západním pobřeží Irska při ústí řeky Carrowbeg River do zátoky Clew Bay (irsky "Cuan Mó") v Atlantském oceánu. Nadmořská výška v centru města se pohybuje od jednotek po několik desítek metrů, v okrajových částech městské zástavby až do 80 m n. m. Nejvyšším bodem v okolí Westportu je cca 8 km vzdálený vrchol masívu Croagh Patricku (764 m n. m.) na jižním břehu zátoky Clew Bay.

Historie a charakter města.

Město Westport vzniklo po roce 1780 na základě záměrů majitele místního panství Johna Browna, hraběte z Altamontu a irského peera, souvisejících s úpravou okolí jeho honosného sídla Westport House. Majitel panství se rozhodl zlikvidovat původní obec "Cathair na Mart" (v poangličtělé verzi "Cahernamart") se 700 obyvateli, aby mohl rozšířit zámecký park a zahrady kolem svého sídla. Pro své zaměstnance a nájemce pozemků pak nechali majitelé panství založit město Westport.

Georgiánská architektura.

Základní urbanistický návrh, podle něhož bylo městské jádro vybudováno v georgiánském stylu, vypracoval v roce 1780 anglický architekt James Wyatt. Centrum města tvoří promenády North Mall a South Mall podél obou břehů řeky Carrow Beg, lemované alejemi stromů, na něž v pravém úhlu navazují dvě souběžné ulice James Street a Bridge Street. Tok řeky je překlenut několika kamennými mosty. Bridge Street míří k věži s hodinami a James Street končí u Octagonu - vysokého sloupu, na jehož vrcholu je umístěna socha svatého Patrika.

Doprava.

Westport je konečnou stanicí větve Castlebar - Westport 250 km dlouhé železniční tratě Irských železnic ("Córas Iompair Éireann" - "CIÉ") Dublin–Westport/Galway railway line o tradičním irském rozchodu 1600 mm. Nádraží ve Westportu spolu se železniční tratí společnosti "Midland" "Great Western Railway", spojující Dublin se západním pobřežím Irska, byly uvedeny do provozu 28. ledna 1866. Původně z westportského nádraží ještě vedla železniční odbočka na Achill Island, tak však byla zrušena v roce 1937. Úsek tratě, vedoucí přes město do zastávky "Westport Quay station", byl v provozu v letech 1875 - 1977. Po modernizaci železniční tratě z Castlebaru do Westportu bylo těleso původní železniční tratě z 19. století proměněno v cyklostezku.

Čisté a upravené město.

Westport získal v letech 2001, 2006 a 2008 první místo v soutěži "Irish Tidy Towns Competition" o nejčistší a nejlépe upravené irské město. V roce 2012 Westport zvítězil v anketě deníku The Irish Times jako nejlepší místo k životu v rámci Irské republiky.

Westport je menší město s 5,5 tisíci obyvatel v hrabství Mayo v provincii Connacht na západě Irské republiky. Městské zastupitelské a správní orgány byly společně s městskými úřady v Ballině a Castlebaru k 1. červnu 2014 zahrnuty pod společnou správu v rámci zastupitelských orgánů hrabství Mayo.

Westport (, historically anglicised as "Cahernamart") is a town in County Mayo in Ireland. It is at the south-east corner of Clew Bay, an inlet of the Atlantic Ocean on the west coast of Ireland. Westport is a popular tourist destination and scores highly for quality of life. It won the Irish Tidy Towns Competition three times in 2001, 2006 and 2008. In 2012 it won the Best Place to Live in Ireland competition run by "The Irish Times".  The design for the town was commissioned in the 1780s by the John Browne of the nearby stately home, Westport House, as a place for his workers and tenants to live. John Browne cleared the original village of Cahernamart, that had 700 inhabitants, to make way for his gardens at Westport House.  The current town centre was originally designed by William Leeson in 1780, in the Georgian architectural style. Its layout follows the medieval principles of urban design introduced by the Normans in the 13th century. A particular feature is the incorporation of the river into the composition, contained for two blocks by low stone walls producing, on each side of the river, tree lined promenades (The Mall) with several stone bridges over the river Carrow Beg.  The famous pilgrimage mountain of Croagh Patrick, known locally as "the Reek", lies some 10 km west of the town near the villages of Murrisk and Lecanvey. The mountain forms the backdrop to the town.