Historie.

Původní stanice "Porte Maillot" byla otevřena 19. července 1900 jako součást vůbec prvního úseku pařížského metra. Jednalo se o konečnou stanici, proto zde byla vybudována smyčka, aby se vlaky mohly snadno otáčet a vracet se zase zpět do města. Skládala se ze dvou tunelů, v každém z nich bylo centrální nástupiště a boční koleje. Byla umístěna pod "Avenue de la Grande Armee".  V roce 1937 byla v důsledku prodloužení linky 1 do Pont de Neuilly stanice přemístěna pod náměstí, protože smyčka ve stanici neumožňovala další prodloužení linky. Dne 25. září 1988 byl zprovozněn přestup z linky 1 na linku RER C.  V roce 1992 byla stará stanice přestavěna jako kolejové depo a v roce 2007 přestavěna na dílny pro nové vozy MP 05 bez řidiče, které budou od roku 2010 jezdit na lince 1.  V rámci modernizace a přechodu na automatický provoz na lince 1 byla o víkendu 6. a 7. září 2008 rozšířena nástupiště. Stanice "Porte Maillot" byla první stanicí na lince 1, kde byly instalovány automatické dveře. Stalo se tak koncem roku 2008 na nástupišti ve směru na Château de Vincennes.

Název.

Stanice byla pojmenována po bráně, která vedla do Bois de Boulogne. Původní název brány zněl "Porte Mahiaulx", později "Porte Mahiot" až k současnému názvu.  Na informačních tabulích je oficiální název stanice doplněn ještě podnázvem psaným malým písmem: "Palais des Congrès".

Vstupy.

Stanice má několik vchodů a východů:

Zajímavosti v okolí.

U stanice se nachází kongresový palác ("Palais des Congrès"), do kterého je přímý vstup z chodeb při přestupu mezi metrem a RER. Z blízkého parkoviště odjíždějí autobusy na letiště Beauvais.

Porte Maillot je stanice pařížského metra na lince 1 ležící na hranicích 16. a 17. obvodu v Paříži. Je z ní umožněn přestup na linku RER C. Stanice se nachází pod "Place de la Porte Maillot" mezi "Avenue Charles de Gaulle" v Neuilly-sur-Seine a "Avenue de la Grande Armee" v Paříži. Stanice byla původně konečnou linky 1 a je nejzápadnější stanicí linky 1 ve vnitřní Paříži.

Porte Maillot () is a station on Paris Métro Line 1 and as "Neuilly – Porte Maillot" on the RER C. The station replaces another station of the same name, the original terminus of Line 1, which was demolished and moved in 1936.  The name derives from the Porte Maillot, a former gate to the Bois de Boulogne, whose name derives perhaps from "maille", or croquet. The present day Porte Maillot is in the centre of a roundabout close to the modern Palais des congrès de Paris which the station serves. The centre of the roundabout is a small park, providing a midpoint on the long view between the arches of La Defense and the Arc de Triomphe.


Popis.

Zlatice jsou opadavé keře se vstřícnými listy, dorůstající obvykle výšky okolo 1 až 3 metrů. Větévky jsou více či méně čtverhranné, většinou zelené, hnědozelené nebo nažloutlé a poseté výraznými lenticelami, uvnitř duté nebo vyplněné přehrádkovanou dření. Na větévkách jsou často přídatné pupeny. Listy jsou většinou jednoduché a celistvé, řidčeji trojdílné až trojčetné, řapíkaté, na okraji pilovité nebo i celokrajné. Zlatice kvetou na jaře před olistěním, v březnu až dubnu. Květy jsou oboupohlavné, žluté, čtyřčetné, stopkaté a vyrůstají po 1 až 3 v paždí listů. Koruna květů je žlutá s krátkou zvonkovitou korunní trubkou a 4 protáhlými cípy. Kalich je hluboce čtyřcípý a vytrvalý. Tyčinky jsou 2 a jsou přirostlé uvnitř korunní trubky. Semeník je srostlý ze 2 plodolistů a na vrcholu nese štíhlou čnělku zakončenou dvouramennou bliznou. V každém plodolistu je mnoho vajíček. Plodem je dvoupouzdrá lokulicidní tobolka obsahující křídlatá semena. V semenech není vyvinut endosperm.

Rozšíření.

Rod zlatice zahrnuje 11 nebo 12 druhů. Většina druhů je rozšířena ve východní Asii. Na Balkáně se jako jediný evropský zástupce tohoto rodu vyskytuje reliktní zlatice evropská ("Forsythia europaea").

Ekologické interakce.

Zlatice jsou opylovány hmyzem, křídlatá semena jsou roznášena větrem. Na listech zlatic se živí housenky některých druhů motýlů, např. lišaje šeříkového ("Sphinx ligustri"), bekyně zlatořitné ("Euproctis chrysorrhoea"), vzpřímenky šeříkové ("Caloptilia syringella") nebo osenice kopřivové ("Naenia typica"), z polokřídlých klopuška bramborová ("Lygocoris pabulinus"), mšice krušinová ("Aphis frangulae"), puklice "Parthenolecanium persicae", štítenky "Lepidosaphes ulmi" a "Quadraspidiotus ostreaeformis" aj.

Význam.

Zlatice jsou pěstovány jako okrasné keře, ceněné zejména pro jarní kvetení. V České republice je nejčastěji pěstována v různých kultivarech zlatice prostřední, dále zlatice převislá, zlatice zelená a zlatice vejčitá. Ve sbírkách botanických zahrad se lze setkat i s některými dalšími druhy, jako je zlatice Giraldova a zlatice japonská.  Zlatice náležejí v období dubna mezi včelařsky významné rostliny. Větévky zlatice jsou občas dávány do vázy a používány jako barborky, podobně jako větévky třešní nebo višní.

Zahradní kultivary.

Zlatice jsou zahradnicky cenné zejména pro jarní kvetení. Používají se jako solitéry do trávníkových ploch nebo do skupin. V kombinaci s jinými keři jsou vhodné také k lemování stromovitých skupin. Většina druhů a kultivarů má vzpřímené větve a dorůstá výšky kolem 2 až 3 metrů. Zlatice převislá a řada jejích kultivarů jsou mohutné keře s graciézně převislými větvemi a jsou vhodné zejména k výsadbě do svahů a teras a mohou se dokonce částečně vést jako pnoucí rostliny. Existují však i trpasličí kultivary zlatic dorůstající výšky sotva půl metru a použitelné jako půdní kryt. Je to např. "Forsythia viridissima" 'Bronxensis', "F. x intermedia" 'Mertensiana' nebo kříženec zlatice prostřední a zlatice japonské "F. hybr." 'Arnold Dwarf'. Většina druhů a kultivarů zlatic se hodí i k vytváření nižších až středně vysokých stříhaných živých plotů. Trpasličí kultivary lze vysazovat do skalek. Nejčasněji (v březnu) kvete zlatice Giraldova a zlatice vejčitá, následované zlaticí převislou (přelom března a dubna). V dubnu pak kvete zlatice prostřední, zlatice japonská a zlatice zelená a jejich kultivary.

Pěstování a množení.

Zlaticím nejvíce vyhovují lehké, hlinité, výživné půdy s dostatkem vláhy a snášejí i zásadité, vápenaté půdy, nejsou však na kvalitu půdy nijak náročné. Jsou to světlomilné dřeviny, vyžadující slunné nebo jen lehce přistíněné stanoviště. Na zastíněných stanovištích hůře kvetou. Nesvědčí jim příliš vlhké a podmáčené půdy ani přílišné sucho. Většina u nás pěstovaných druhů a jejich kultivarů je v běžné zimě plně odolná, výjimkou je pouze zlatice zelená a její kultivary, které by měly být vysazovány na teplé a chráněné stanoviště, vhodný je také zimní kryt chvojím nebo listím. Proti znečištění vzduchu jsou středně odolné, jsou však citlivější na zvýšený obsah ozonu.  Zlatice se vysazují bez kořenového balu v bezlistém stavu na podzim nebo v předjaří, případně z kontejneru kdykoliv během vegetace. Sazenice je vhodné při výsadbě silně seříznout. Dobře se ujímají. Květní poupata jsou u zlatic vyvinuta již na podzim, a to na jednoletých výhonech po celé délce letorostů. To je třeba brát v úvahu při jejich prořezávání. Nejvhodnější úpravou je každoroční prosvětlovací řez, při němž se odstraňují u země nejstarší výhony. Staré a nezmlazované keře málo kvetou. Jednorázový radikální řez není příliš vhodný, neboť keře metlovitě obrostou a mají tendenci se rozklesávat. Tvarované živé ploty se stříhají na jaře nebo začátkem léta, aby do zimy stihly vyzrát květuschopné přírůstky.  Zlatice se rozmnožují zejména řízkováním. Zelené řízky se odebírají od druhé poloviny května do července a ihned píchají na množárnu. Řežou se pouze vrcholky letorostů. Bujněji rostoucí druhy a kultivary mimo zlatice převislé je možno množit též dřevnatými řízky. Ty se odebírají z vyzrálých výhonů a včas na jaře píchají do lehké vlhké půdy. Zlatici převislou je možno snadno množit hřížením. Botanické druhy lze rozmnožovat také výsevem na jaře, nejlépe ve skleníku. Osivo si podrží klíčivost asi rok. Chorobami ani škůdci nejsou zlatice příliš napadány, silně však trpí okusem zvěří.

Odkazy.

Externí odkazy.

Zlatice ("Forsythia") je rod rostlin z čeledi olivovníkovité ("Oleaceae"). Někdy jsou zlatice nesprávně označované jako zlatý déšť. Zlatice jsou opadavé keře s jednoduchými nebo trojčetnými vstřícnými listy a žlutými čtyřčetnými květy, rozkvétajícími před rozvinutím listů. Většina druhů zlatic se vyskytuje ve východní Asii, výjimkou je reliktní zlatice evropská, pocházející z Balkánu. Zlatice jsou hojně pěstovány jako okrasné keře a některé druhy mají význam v medicíně.

Forsythia is a genus of flowering plants in the olive family Oleaceae. There are about 11 species, mostly native to eastern Asia, but one native to southeastern Europe. Forsythia is also one of the plant's common names, along with Easter tree; the genus is named after William Forsyth.


Dějiny.

Samostatné Krnovské knížectví vzniklo rozdělením Opavského knížectví v roce 1377, a to i se správními institucemi a orgány. Později je však získal moravský markrabě Jošt, roku 1411 připadlo jako odúmrť českému králi a o deset let později bylo jeho území zahrnuto do Ratibořského knížectví. Z něj se vydělilo roku 1437 při dělení dědictví po Janu II. Železném, když jej získal jeho syn Mikuláš V. Krnovský. Roku 1447 bylo Krnovsko zastaveno Hynkovi z Vrbna a roku 1457 se vlády ujal Mikulášův syn Jan IV. Krnovský. Roku 1474 se Jan musel vykoupit z uherského zajetí polovinou knížectví.  Po smrti Matyáše Korvína roku 1490 připadlo Krnovsko českému králi Vladislavu Jagellonskému, a roku 1523 bylo znovu uděleno Jiřímu z Hohenzollernu, jehož rodině zůstalo až do roku 1621, kdy bylo zabaveno v rámci pobělohorských konfiskací a roku 1623 se knížetem stal Karel I. z Lichtenštejna. Titul krnovského a opavského knížete (resp. vévody) používají lichtenštejnská knížata do současnosti. Jejich používání jim je přiznané ústavou Lichtenštejnského knížectví. Roku 1742 na základě Vratislavského míru získalo Prusko rozsáhlé území Krnovského knížectví po levém břehu řek Opavy a Opavice, došlo k odloučení celého Hlubčicka. Státní hranice se posunula až k městu Krnovu, které se tak stalo pohraničním městem. Jen malé předmostí na sever od města Krnova bylo ponecháno pro jeho další rozvoj. Jižní část Krnovského knížectví se stala součástí vévodství Rakouské Slezsko, severní část součástí pruské provincie Slezsko (něm. "Provinz Schlesien"). Nově vytvořený pruský okres Hlubčice (něm. "Kreis Leobschütz", česky někdy zvaný "kraj hlubčický"/"hlubčický kraj") se stal jedním z 35 okresů pruského Slezska. Hraniční řeka Opavice rozdělila napůl vesnice Komeise (pol. Chomiąża, čes. Chomýž), Schönwiese (pol. Krasne Pole, čes. Krásné Loučky), Geppersdorf (pol. Lenarcice, čes. Linhartovy) a Tropplowitz (pol. Opawica, čes. Opavice).  Zbývající rakouské torzo Krnovského knížectví muselo přeorientovat hospodářské zájmy z Horního Slezska na Moravu a Rakousko. Rozdělení Slezska znamenalo konec politického významu Krnova, v roce 1793 byl i krajský úřad přestěhován do Opavy. V letech 1751–1783 patřilo Krnovské knížectví do Krnovského kraje (něm. "Jägerndorfer Kreis", pol. "obwod karniowski"), v letech 1783–1848 do Opavského kraje (něm. "Troppauer Kreis", pol. "obwod opawski") a v letech 1848–1849 do Slezska (1 kraj). V roce 1849 bylo Krnovské knížectví zrušeno a o dva roky později byla rakouská část území bývalého Krnovského knížectví rozdělena mezi politické okresy Bruntál, Krnov a Opava.

Vymezení po roce 1742.

Vymezení části Krnovského knížectví, která zůstala po roce 1742 Habsburské monarchii:  Mimo těchto obcí bylo do určité míry závislé na knížectví také Stavovské panství Albrechtice.

Krnovské knížectví (polsky "Księstwo Karniowskie", německy "Herzogtum Jägerndorf" nebo "Fürstentum Jägerndorf", latinsky "Ducatus Carnoviensis") bylo jedním ze slezských knížectví s hlavním městem v Krnově.

The Duchy of Krnov (, , ) or Duchy of Jägerndorf () was one of the Duchies of Silesia, which in 1377 emerged from the Duchy of Troppau (Opava), itself a fief of the Bohemian Crown. Its capital was at Krnov in the present-day Czech Republic.


Ampérův zákon pro sílu v magnetickém poli.

Tento vztah udává sílu, kterou působí magnetické pole na elektrický vodič protékaný elektrickým proudem.  Vztah představuje obdobu vztahu pro magnetickou Lorenzovu sílu, ze kterého jej lze odvodit.  Síla vystupující v tomto vztahu se někdy nazývá Ampérova či Laplaceova.

Formulace.

Zákon formulovaný v diferenciálním vektorovém tvaru stanoví sílu formula_1, kterou působí magnetické pole o magnetické indukci formula_2 na element lineárního elektrického vodiče o délce a směru formula_3 protékaného elektrickým proudem formula_4. Tento vztah lze zapsat rovnicí  Pro homogenní magnetické pole a přímkový vodič lze vztah zjednodušit na tvar pro celkovou sílu kde formula_7 je tzv. aktivní délka vodiče, tj. ta část, která zasahuje do magnetického pole, a formula_8 úhel, který svírá směr vodiče se směrem magnetických indukčních čar (tedy směrem vektoru magnetické indukce). Orientace síly je dána Flemingovým pravidlem levé ruky.

Ampérův zákon pro sílu mezi dvěma vodiči.

Tento vztah udává (magnetickou) sílu, kterou na sebe vzájemně působí dva elektrické vodiče protékané elektrickým proudem.  Pro stacionární magnetické pole tak zákon představuje obdobu Coulombova elektrostatického zákona. Jako formální obdoba "statického" náboje v něm vystupuje "dynamický" elektrický proud. Zákon byl proto také dříve nazýván základním zákonem elektrodynamiky, než se staly základem elektrodynamiky Maxwellovy rovnice. Pomocí tohoto zákona byl také odvozen empiricky zjištěný Biotův-Savartův zákon.

Formulace.

Zákon formulovaný v diferenciálním vektorovém tvaru stanoví sílu formula_9, kterou magneticky působí element lineárního elektrického vodiče o délce a směru formula_10 protékaný elektrickým proudem formula_11 na element lineárního elektrického vodiče o délce a směru formula_3 protékaný elektrickým proudem formula_4. Tento vztah lze pro působení ve vakuu zapsat rovnicí  Vztah lze zapsat v integrálním tvaru pro sílu kterou působí uzavřená vodivá smyčka formula_20 protékaná elektrickým proudem formula_11 na uzavřenou vodivou smyčku formula_22 protékanou elektrickým proudem formula_4  Vztah se zjednoduší, budou-li vodiče přímkové a vzájemně rovnoběžné, vzdálené od sebe o kolmou vzdálenost formula_27. Síla působící na jednotku délky vodičů pak bude dána vztahem (působení je nyní vzájemně symetrické, proto jsou proudy označeny formula_28, formula_29): Síla je přitom přitažlivá pro souhlasný a odpudivá pro opačný směr proudu ve vodičích.  Pro síly působící v lineárním homogenním magnetiku stačí v předchozích vztazích permeabilitu vakua nahradit permeabilitou daného prostředí.

Historie objevu.

Ampère poprvé kvalitativně popsal vzájemné přitahování či odpuzování dvou proudovodičů na zasedání francouzské Akademie věd 25. září 1820, a to jak pro dva přímé proudovodiče, tak i pro proudovodiče svinuté do smyček. Dalším experimentálním zkoumáním se mu podařilo ještě v témže roce odvodit vztah pro závislost síly na délce vodičů a jejich vzájemném směru.  Na základě dalších pokusů doplněných intuicí pak v r. 1826 pak formuloval finální vztah včetně závislosti na vzdálenosti vodičů a publikoval ho v práci "Teorie elektromagnetických jevů, odvozená výlučně z pokusů" (1827). Mylně však označil působící sílu za centrální.

Jako Ampérův silový zákon (někdy psáno jako Ampèrův; správnější ale neužívaný název je Ampérův zákon magnetické síly) je označován Ampèrem objevený zákon vzájemného silového působení dvou lineárních vodičů protékaných elektrickým proudem, kterým položil základy elektrodynamiky, případně vztah pro magnetickou sílu působící na proudovodič v obecném magnetickém poli.  Zákon lze odvodit na základě speciální teorie relativity ze vztahů pro elektrostatické působení. V době svého objevu však představoval samostatný nezávislý zákon.  Ampérův silový zákon je přímo využit k definici veličiny magnetická indukce a jednotek soustavy SI ampér a tesla. Silové působení magnetického pole popsané Ampérovým silovým zákonem se využívá k měření velikosti elektrického proudu.

In magnetostatics, the force of attraction or repulsion between two current-carrying wires (see first figure below) is often called Ampère's force law. The physical origin of this force is that each wire generates a magnetic field, following the Biot–Savart law, and the other wire experiences a magnetic force as a consequence, following the Lorentz force law.


Chemická struktura.

Triacylglyceroly jsou tvořeny jednou molekulou glycerolu v kombinaci s molekulami mastných kyselin na všech třech OH skupinách. Tvoří většinu tuků v potravě člověka. Esterové vazby se tvoří mezi každou z mastných kyselin a glycerolem. Na nich působí enzym pankreatická lipáza, hydrolyzuje tyto vazby a uvolňuje mastné kyseliny. Ve formě triacylglycerolů nemohou být lipidy vstřebávány z dvanáctníku. Mastné kyseliny, monoglyceridy (jedna molekula glycerolu, jedna molekula mastné kyseliny) a některé diglyceridy (vznikající štěpením triacylglycerolů) jsou vstřebatelné.  Chemický vzorec triacylglycerolů je RCOO-CHCH(-OOCR')CH-OOCR", kde R, R', a R" jsou delší alkylové řetězce. Tři mastné kyseliny RCOOH, R'COOH a R"COOH mohou být zcela různé, všechny stejné anebo dvě z nich stejné.  Délka řetězců mastných kyselin v přirozeně se vyskytujících triacylglycerolech může být různá, nejčastější jsou však řetězce s 16, 18 nebo 20 atomy uhlíku. Přírodní mastné kyseliny v rostlinách a živočiších se typicky skládají jen z řetězců sudých délek, protože jsou biosyntetizovány z acetylkoenzymu A. Bakterie však disponují schopností syntetizovat i kyseliny s lichými délkami a s rozvětvenými řetězci. Proto tuk přežvýkavců obsahuje i kyseliny s lichým počtem atomů uhlíku, například 15, neboť je produkují bakterie v bachoru.  Většina přírodních tuků obsahuje složitou směs různých triacylglycerolů. Proto tají v širokém rozmezí teplot. Kakaové máslo je neobvyklé, protože je složeno jen z malého počtu triacylglycerolů, jeden z nich obsahuje kyselinu palmitovou, olejovou a stearovou v tomto pořadí. To znamená, že je teplota tání poměrně ostře určena a čokoláda se v ústech roztéká bez pocitu mazlavosti.

Metabolismus.

Triacylglyceroly, jakožto hlavní složky lipoproteinů s velmi nízkou hustotou (VLDL) a chylomikronů, hrají důležitou roli v metabolismu jako zdroje energie a přenašeče výživového tuku. Obsahují více než dvojnásobek energie (cca 40 kJ/g) oproti sacharidům a bílkovinám. Ve střevech se triacylglyceroly štěpí na monoacylglyceroly a volné mastné kyseliny při procesu nazývaném lipolýza. Tento proces probíhá pomocí vyměšovaných lipáz a žluči. Látky se následně přesouvají do absorptivních enterocytů, buněk ve stěnách střeva. V enterocytech se triacylglyceroly opět sestavují a společně s cholesterolem a bílkovinami jsou převáděny na chylomikrony. Ty se z buněk vylučují, jsou sbírány lymfatickým systémem a transportovány do velkých žil blízko srdce. Chylomikrony mohou zachycovat různé tkáně a uvolňovat z nich triacylglyceroly k použití jako zdroj energie.  Tukové a jaterní buňky mohou syntetizovat a ukládat triacylglyceroly. Pokud tělo potřebuje mastné kyseliny jako zdroj energie, hormon glukagon signalizuje lipáze citlivé na hormony, aby bylo zahájeno štěpení triacylglycerolů na volné mastné kyseliny. Protože mozek nemůže využít mastné kyseliny jako zdroj energie (pokud nejsou převedeny na ketony), lze glycerolovou složku převést na glukózu prostřednictvím glukoneogeneze. Za tímto účelem lze rozštěpit tukové buňky, převažují-li potřeby mozku nad potřebami zbytku těla.  Triacylglyceroly nemohou volně procházet přes buněčné membrány. Zvláštní enzymy ve stěnách žil, nazývané lipoproteinové lipázy musí rozštěpit triacylglyceroly na volné mastné kyseliny a glycerol. Mastné kyseliny mohou být zachytávány buňkami prostřednictvím přenašeče mastných kyselin (FAT).

Využití v průmyslu.

Triacylglyceroly lze štěpit na jejich složky pomocí transesterifikace při výrobě bionafty. Monoalkylestery mastných kyselin lze používat jako palivo pro vznětové motory. Glycerol má mnoho oblastí použití, například při výrobě potravin nebo léčiv. Jiným využitím triacylglycerolů je dekofeinizace kávy.

Barvení.

Barvení na mastné kyseliny, triacylglyceroly, lipoproteiny a další lipidy se provádí pomocí lyzochromů (barviv rozpustných v tucích). Tato barviva umožňují kvalifikaci určitých tuků pomocí obarvení látky specifickou barvou. Mezi používaná barviva patří Súdán IV, Olejová červeň O nebo Súdánská čerň B.

Triacylglyceroly (též triglyceridy, triacylglyceridy nebo TAG) jsou glyceridy, kde je glycerol esterifikován se třemi mastnými kyselinami. Jsou hlavní složkou rostlinných olejů a živočišných tuků.

A triglyceride (TG, triacylglycerol, TAG, or triacylglyceride) is an ester derived from glycerol and three fatty acids (from "tri-" and "glyceride"). Triglycerides are the main constituents of body fat in humans and other vertebrates, as well as vegetable fat. They are also present in the blood to enable the bidirectional transference of adipose fat and blood glucose from the liver, and are a major component of human skin oils.  Many types of triglycerides exist. One classification focuses on saturated and unsaturated types. Saturated fats lack C=C groups. Unsaturated fats feature one or more C=C groups. Unsaturated fats tend to have a lower melting point than saturated analogues. Unsaturated fats often are liquid at room temperature.


Popis.

Place des Vosges je přísně pravidelné čtvercové náměstí v původní čtvrti Marais, blízko Place de la Bastille. Nachází se na hranicích 3. a 4. obvodu a administrativně spadá do městských čtvrtí Arsenal a Archives. Kromě moderní parkové úpravy a zeleně si zachovalo původní ráz. Více méně jednotná podoba celkem 36 třípodlažních domů s průchozím podloubím po všech čtyřech stranách se stala vzorem pro mnoho dalších měst a silně ovlivnila evropskou architekturu. Střed náměstí má parkovou úpravu (Square Louis-XIII) a je poměrně uzavřený, bez průchozího automobilového provozu. Uprostřed se nacházejí čtyři fontány a od roku 1825 rovněž jezdecká socha krále Ludvíka XIII.

Historie.

Na místě dnešního náměstí stál původně stál královský palác Tournelles, který byl po paláci na ostrově Cité, Louvru a nedalekém paláci Saint-Pol čtvrtým královským palácem v Paříži. Palác nechala po smrti svého manžela krále Jindřicha II. v roce 1559 zbořit Kateřina Medicejská. Místo poté sloužilo jako koňský trh a až král Jindřich IV. zde v roce 1605 nechal vytyčit a rozprodat parcely.  Paláce kolem náměstí se v tomto případě nazývají pavilony. Jiné označení je "hôtels", jak se obecně nazývají městské paláce šlechty, měšťanů a královských úředníků pro odlišení od "palais", což bylo označení paláců příslušníků královského rodu. Uprostřed jižní fronty se nachází Králův pavilon ("Pavillon du Roi") a v protější severní řadě Královnin pavilon ("Pavillon de la Reine"). Mnohé domy mají svá vlastní pojmenování podle svých tehdejších majitelů. Náměstí bylo dokončeno v roce 1612 a stalo se vzorem i pro jiná pařížská náměstí, např. náměstí Vendôme. Současný název náměstí byl poprvé použit v roce 1800 na počest departementu Vosges (Vogézy), který jako první zaplatil nově předepsané daně. Ovšem jméno náměstí se v průběhu času několikrát měnilo. Teprve od roku 1870 se definitivně ustálilo dnešní pojmenování "Place des Vosges".  Domy na náměstí prošly podobným vývojem jako jiné městské paláce ve zdejší čtvrti. Během Francouzské revoluce bylo mnoho domů konfiskováno a jejich majitelé emigrovali, jiní skončili pod gilotinou. Některé paláce byly rozprodány řemeslníkům a obchodníkům a budovy byly přeměněny na dílny, sklady, obchody a byty či se zde usídlily úřady. Následné 19. století se projevilo především na vnitřních, často velmi nešetrných přestavbách paláců. Vnější vzhled fasád směřujících na náměstí však zůstal až na drobné výjimky zachován.

Přehled domů na náměstí.

Lichá čísla popisná vedou od poloviny jižní strany po směru hodinových ručiček:  Sudá čísla popisná vedou od poloviny jižní strany proti směru hodinových ručiček:

Place des Vosges [plas de voʒ]=[plas d'vož], (česky "Vogézské náměstí"), původně Place Royale ("Královské náměstí") je jedno z nejstarších plánovaných náměstí v Paříži o rozměrech 140 x 140 m. Dal je postavit král Jindřich IV. v letech 1605–1612 podle plánů architektů Clauda Chastillona a Louise Métezeau.

The Place des Vosges (), originally Place Royale, is the oldest planned square in Paris, France. It is located in the "Marais" district, and it straddles the dividing-line between the 3rd and 4th arrondissements of Paris. It was a fashionable and expensive square to live in during the 17th and 18th centuries, and one of the central reasons of the fashionable nature of Le Marais for the Parisian nobility.


Život a kariéra.

Narodil se ve Vídni v Rakousku. Jeho rodiče Johannes Waltz a Elisabeth Urbancic byli designéři. Jeho prarodiče byli herci a jeho praprarodiče také pracovali v divadle. Vystudoval herectví na Max Reinhardt Seminar ve Vídni a na Lee Strasberg Theatre and Film Institute v New Yorku. Svoji kariéru odstartoval jako divadelní herec a hrál v takových divadlech jako v Curyšském Schauspielhaus Zürich, Vídeňském Burgtheateru nebo na Salcburském festivalu.  Poté se stal hojně obsazovaný v televizních produkcích a v roce 2000 režíroval svůj první televizní film "Wenn man sich traut". Ve válečném filmu Quentina Tarantina "Hanebný pancharti" ztvárnil roli krutého a inteligentního důstojníka SS Hanse Landy, kterého nazývali "Lovcem Židů". Za roli obdržel cenu za Nejlepšího herce na Filmovém festivalu v Cannes v roce 2009 a Oscara za Nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli. Jeho filmová role byla kladně přijata kritiky i členy poroty. Získal Oscara jako teprve druhý Rakušan, prvního Oscara získal herec Maximilian Schell v roce 1961 za roli obhájce nacistických zločinců ve filmu Norimberský proces. Za roli nacisty získal Waltz v pořadí také druhého Oscara. Před ním jej získala v roce 2009 Kate Winsletová za roli nacistky ve filmu Předčítač. Waltz je také jediným hercem, který byl oceněn za roli ve filmu Quentina Tarantina.  Za svou další roli v Tarantinově filmu "Nespoutaný Django" získal opět Oscara za nejlepší mužský výkon ve vedlejší roli v roce 2013. V roce 2014 si zahrál roli Waltera Keaneho ve filmu od Tima Burtona s názvem "Big Eyes". V roce 2015 si zahrál roli Ernsta Stavro Blofelda ve filmu "Spectre," dvacátém čtvrtém filmu o Jamesovi Bondovy. V roce 2020 bude mít premiéru film "Není čas zemřít", ve kterém si roli zopakuje.  V roce 2015 zrežíroval a zahrál si ve filmu "Georgetown", který je inspirován skutečným příběhem o vraždě Violy Drath. O rok později se objevil v roli zloducha ve filmu "Legenda o Tarzanovi". V roce 2017 si zahrál ve dvou snímcích "Tulipánová horečka" a "Zmenšování". V roce 2019 si zahrál v akčním fantasy filmu "".

Osobní život.

Mluví plynně německy, francouzsky a anglicky. Je rozvedený a má 4 děti. Nyní žije v Londýně. Jeden z jeho synů se stal rabínem v Izraeli.

Christoph Waltz (* 4. října 1956, Vídeň, Rakousko) je rakouský herec, za své role ve filmech "Hanebný pancharti" (2009) a "Nespoutaný Django" (2012) získal v letech 2010 a 2013 Oscara za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli.

Christoph Waltz (; born 4 October 1956) is a German-Austrian actor and director, since 2009 mainly active in the United States.  His breakout American role came in Quentin Tarantino's 2009 film "Inglourious Basterds", where he played SS officer Hans Landa. He would later collaborate with Tarantino once again in 2012, where he played bounty hunter Dr. King Schultz in "Django Unchained". For each performance, he earned an Academy Award, BAFTA Award, and Golden Globe Award for Best Supporting Actor. Waltz also received the Best Actor Award at the Cannes Film Festival and a Screen Actors Guild Award for his portrayal of Landa.  Waltz portrayed computer genius Qohen Leth in the science fiction film "The Zero Theorem" (2013), American plagiarist Walter Keane in the biographical film "Big Eyes" (2014), and James Bond's nemesis Ernst Stavro Blofeld in "Spectre" (2015) and "No Time to Die" (2020). For his role as Walter Keane, he was nominated for a Golden Globe for Best Actor. He also provided the voice of Mandrake in "Epic" (2013).


Tok.

Kanál začíná v severovýchodní části Paříže na náměstí "de la Bataille-de-Stalingrad", kde je dvěma plavebními komorami oddělen od "Bassin de la Villette". Kanál je nejprve otevřený a vede přes něj několik mostů a lávek pro pěší. Teprve od křížení s ulicí "du Faubourg du Temple" je kanál zakrytý. Zakrytí kanálu podél bulváru "Jules Ferry" proběhlo v roce 1907. Kanál dále pokračuje pod bulvárem "Richard-Lenoir" až pod náměstí "de la Bastille". V tomto úseku byl kanál zakryt již v roce 1862. Za náměstím se spojuje s "Bassin de l'Arsenal", který slouží jako přístav. Zhruba v těchto místech se nad kanály nachází na viaduktu umístěná stanice metra Bastille linky 1. Pod náměstím se střetávají ještě další dvě linky metra. Zatímco linka 5 vede na severovýchod města vlevo podél kanálu, linka 8 se s kanálem v prostorách pod náměstím kříží a je proto vedena v tunelu vyhloubeném pod kanálem.

Historie.

Ještě na počátku 19. století měli Pařížané jen omezené dodávky pitné vody a to i přes existenci akvaduktů a studen. Často se jednalo o nekvalitní vodu ze znečištěných řek Bièvry a Seiny. Napoleon Bonaparte se rozhodl v roce 1802 k nápravě tohoto stavu, aby se předešlo epidemiím úplavice a cholery způsobených špatnou hygienou. Pařížský prefekt Gaspard de Chabrol proto navrhl vykopat od řeky Ourcq zhruba 100 km severovýchodně od Paříže vodní kanál, jehož plány se datují již do 16. století. Výstavba probíhala poměrně rychle v letech 1802-1825 a byla financována novou daní na víno.  Kanál zažil svůj rozkvět od 19. do poloviny 20. století, kdy zde byl silný provoz. Canal Saint-Martin přiváděl nejen pitnou vodu do města, ale sloužil i k dopravě zboží, potravin (obiloviny) a stavebního materiálu přímo do centra Paříže.  Během 60. let 20. století začala konkurence silniční a železniční dopravy ohrožovat říční dopravu. Začal klesat komerční provoz na pařížských kanálech a s tím souvisel úpadek továren, skladů a dílen závislých na říční dopravě.  Kanálu dokonce na počátku 70. let hrozil zánik, neboť městská rada chtěla přijmout projekt čtyřproudé městské dálnice, která by na jeho místě vedla. Tento projekt byl nakonec odložen.  Během zimy roku 2006 instalovalo na nábřeží kanálu sdružení "Les Enfants de Don Quichotte" (Děti dona Quichotta) zhruba 200 stanů pro lidi bez přístřeší.

Současnost.

Canal Saint-Martin dnes slouží především k turistickým vyhlídkovým plavbám a v malé míře i k přepravě zboží. Je otevřen 363 dny v roce a je oblíbeným vycházkovým cílem turistů i místních. Na zakrytém úseku kanálu byly vybudovány veřejné parky, dětská hřiště a promenády.

Canal Saint-Martin v kultuře.

Kanál inspiroval nejen v minulosti, ale i v současnosti umělce z mnoha oblastí. "Canal Saint-Martin" se jmenuje píseň skupiny "Les Fatals Picards", která byla vydána v březnu 2009.  Také se objevil v několika filmech. Ve snímku "Hotel du Nord" z roku 1938 byly ovšem záběry kanálu natáčeny ve filmových ateliérech. V reálných exteriérech se natáčel začátek komedie "Život plný malérů" (Les Malheurs d'Alfred) s Pierrem Richardem v hlavní roli (1972), kde se na mostě nad kanálem setkávají hlavní hrdinové filmu. Pravděpodobně nejznámější záběry pocházejí z filmu "Amélie z Montmartru" natočeném roku 2001.

Canal Saint-Martin je jeden z vodních kanálů v Paříži. Nachází se v 10. a 11. obvodu. Je dlouhý 4,55 km a spojuje kanál Bassin de la Villette na severovýchodě města a Bassin de l'Arsenal, který je propojen se Seinou z pravého břehu. Společně s dalšími kanály Ourcq a Saint-Denis mají délku 130 km a všechny patří městu Paříži. Kanál je relativně úzký, neboť byl původně vybudován pro přívod pitné vody do Paříže. Byl otevřen v roce 1825, má devět plavebních komor, neboť překonává výškový rozdíl 25 metrů. Vede přes něj několik silničních mostů, z nichž dva jsou otočné a také lávky pro pěší.

The Canal Saint-Martin is a 4.6 km (2.86 mi) long canal in Paris, connecting the Canal de l'Ourcq to the river Seine. Over nearly half its length (2069 m), between the Rue du Faubourg du Temple and the Place de la Bastille, it was covered, in the mid-19th century, to create wide boulevards and public spaces on the surface. The canal is drained and cleaned every 10–15 years, and it is always a source of fascination for Parisians to discover curiosities and even some treasures among the hundreds of tonnes of discarded objects.


Životopis.

Kariéra a úspěchy v SSSR.

V mládí začal hrát za Timirjazevský rajon. V 10 letech se stal členem klubu CSKA Moskva, ve 12 letech povýšil do kategorie juniorů. Za CSKA Moskva v seniorské části hrál od roku 1977–1989. Během této doby se stal 13x mistr SSSR, 3x vyhrál zlatou hokejku, cenu pro nejlepšího hráče Evropy (1984, 1986, 1990). Třikrát byl vyhlášen nejlepším hráčem SSSR (1982, 1986, 1988), 4x získal trofej Leningradskaja-Pravda, cenu pro nejlepšího obránce SSSR (1984, 1986, 1987, 1988) a 9x byl členem prvního All - star teamu (1979, 1980, 1982–1988). Byl členem legendární "Big Five" (tzn. Krutov, Larionov, Makarov, Fetisov, Kasatonov). Proslavili ho i mezinárodní úspěchy. 2x juniorský mistr světa a Evropy. 1x nejlepší obránce MEJ, 2x nejlepší obránce MSJ, 1x člen All star teamu MSJ. Stal se 7x mistr světa, 1x stříbro, 3x bronz. 9x mistr Evropy, 1x stříbro, 1x bronz. 2x olympijský vítěz, 1x stříbro, 1x bronz. 1x vítěz Kanadského poháru, 1x finále, 1x semifinále. V roce 1984 se stal kapitánem SSSR a CSKA Moskva. 5x byl vyhlášen nejlepším obráncem turnaje a 9x členem All - stars teamu mistrovství světa.

Kariéra v NHL.

Když se CSKA Moskva utkala s New Jersey Devils, CSKA vyhrálo 5:0 a Fetisov dal 1 gól. Prohlásil, že je připraven hrát v NHL. Po pádu SSSR ho nakonec uvolnili. Na podzim 1989 odjel hrát za New Jersey. V roce 1995 přestoupil do Detroit Red Wings, kde se v ten samý rok dostal až do finále Stanley cupu. V roce 1997 a 1998 získal Stanley Cup, to už mu bylo 40 let a tak se rozhodl ukončit kariéru. Hrál i 2x NHL All - Stars game (1997, 1998). Od roku 1998–2002 působil jako asistent trenéra v New Jersey Devils. V roce 2000 získal svůj třetí Stanley Cup. V sezóně 2000/01 mohl Stanley Cup získat znova, ale New Jersey ve finále prohráli s Coloradem až po 7. zápase.V roce 2002 byl hlavním trenérem a generálním manažerem ruského týmu na ZOH 2002, kde získal bronz. Když hrál NHL, pokaždé se dostal do play - off. Od roku 2002 – 2008 byl ministr sportu, v roce 2005 vstoupil do Antidopingové agentury, kde je inauguračním předsedou. Byl i prezidentem klubu CSKA Moskva. Od roku 2008 – 2012 byl členem představenstva v KHL. V roce 2009 ve věku 51 let sehrál za CSKA Moskva jeden zápas za zraněného obránce. Na Kanadském poháru 1981 nahrával ve finále na vítězný gól proti Kanadě. Do hokejové síně slávy (Hall of Fame) byl uveden 12. listopadu 2001. Byl zvolen do "Týmu století."

Souhrn ocenění.

Během své úspěšné kariéry vyhrál 2x zimní olympijské hry, 7x mistrovství světa, 2x Stanley Cup, 1x Kanadský pohár a 1x juniorské mistrovství světa. Pouze on, Igor Larionov, Joe Sakic a Scott Niedermayer těchto 5 nejvýznamnějších trofejí ledního hokeje vyhráli. Je členem Triple Gold Clubu, jenž sdružuje hráče, kteří vyhráli všechny tři hlavní hokejové turnaje (Stanley Cup, Olympijské hry a Mistrovství světa).

Politická kariéra.

V letech 2002 – 2008 byl ruským ministrem sportu.

Osobní život.

Má ženu Ladlenu a dceru Nastyu. V roce 1979 při zájezdu do Nizozemí se těžce zranil a musel vynechat MS 1979, obdobný osud ho potkal i při Kanadském poháru 1984. Při jedné z nehod, zemřel jeho bratr Anatoly, Sláva byl řidič. V roce 1997, po zisku Stanley Cupu měl spolu s Vladimírem Konstantinovem nehodu v limuzíně, Kontantinov skončil na vozíčku, ale Sláva byl ještě schopen hrát, obviněn byl řidič limuzíny. Hned rok na to pro něj získal znova Stanley Cup. Je po něm pojmenována planetka.

Vjačeslav Aleksandrovič Fetisov (* 20. dubna 1958, Moskva) je bývalý reprezentační hokejista narozený v Sovětském svazu. Byl dlouholetý kapitán "Sborné komandy" a hrál na pozici obránce. Je považován za vůbec nejlepšího obránce všech dob a byl zvolen hokejovou federací IIHF do "Týmu století". V roce 2001 byl také zařazen do Hokejové síně slávy v Torontu. Vynikal skvělým bruslením a na obránce pozoruhodnou produktivitou. Byl členem legendární pětky spolu s Larionovem, Krutovem, Makarovem a Kasatonovem. Spolu s Larionovem se postavili trenéru Tichonovovi a v podstatě i celému systému, který zakazoval hráčům odcházet do NHL. V NHL hrával za celky New Jersey Devils a Detroit Red Wings.  Od roku 2008 je také předsedou představenstva Kontinentální hokejové ligy (KHL).

Viacheslav Alexandrovich "Slava" Fetisov (, Russian: Вячеслав Александрович Фетисов, "Vjačeslav Aleksandrovič Fetisov"; born 20 April 1958) is a retired Russian professional ice hockey defenceman. He played for HC CSKA Moscow for 13 seasons before joining the National Hockey League (NHL), where he played with the New Jersey Devils and won back-to-back Stanley Cups with the Detroit Red Wings. After retiring from his playing career, he became the assistant coach for the New Jersey Devils. Having a very successful four years, he helped get the team to two Stanley Cup finals and one Stanley Cup victory.  Fetisov was instrumental in breaking the barrier that had prevented Soviet players from leaving the Soviet Union to join the NHL. His actions not only resulted in a number of top Soviet players joining the NHL, but encouraged many of the best players from all over Europe to go to North America. Internationally, he was a long-time captain for the Soviet Union national team and is a two-time Olympic champion. In 2002, Fetisov led the Russian Ice Hockey Olympic team as GM and Head Coach, attaining a bronze medal. Considered one of the best defencemen of all time, he was voted as one of six players to the International Ice Hockey Federation's (IIHF) Centennial All-Star Team.  After retiring as a coach, Fetisov embarked on a political and executive career. After the 2002 Winter Olympics, Russian President Vladimir Putin offered him the position as Minister of Sport, a post he held until 2008. He is a member of the upper house of the Federal Assembly of Russia, the Federation Council representing Primorsky Krai, the founder and chairman of the KHL's Board of Directors and chair of the World Anti-Doping Agency (WADA) Athletes Committee. Fetisov was president of professional Russian hockey club HC CSKA Moscow of the Kontinental Hockey League (KHL). He was also the key member of the bidding committee that presented the Sochi 2014 proposal to the IOC in Guatemala in 2007, when a city was being chosen to host the 2014 Winter Olympics.


Pozadí.

Mezinárodní situace po rúrské krizi, vycházející z okupace Porúří, znamenala pro Německo jakožto poraženou velmoc první světové války vzhledem k přijetí Dawesova plánu posílení pozice. Velká Británie vzhledem k britsko-francouzskému antagonizmu ve velmocenské politice podporovala touhu Německa po znovunabytí velmocenských pozic. Naopak Francie se svými spojenci zaznamenala pokles vlivu v mezinárodním řádu. Negativním bezpečnostním momentem byla také neochota Velké Británie podepsat Ženevský protokol, což způsobilo konec snah mezinárodních garancí kolektivní bezpečnosti.  Německo podalo skrze svého ministra zahraničí Gustava Stresemanna 9. února 1925 memorandum Francii, Itálii a Velké Británii, ve kterém sdělovalo ochotu přistoupit na záruky svých hranic vytyčených na Rýnu po první světové válce. Cílem bylo také zmírnění historického francouzsko-německého napětí; všichni čtyři účastníci se měli zříci války jako nástroje vedení politiky (viz pozdější Briandův–Kelloggův pakt). O východních hranicích a jejich garancích se však nemělo vůbec jednat. To se shodovalo s britským vedením politiky, nikterak se smluvně neangažovat ve střední Evropě. Spory měly být řešeny prostřednictvím arbitrážních smluv. Takové dohody chtělo Německo vytvořit i s dalšími zeměmi. Za orgán arbitráže, který měl vynášet nálezy, byla označena Rada Společnosti národů. Tento krok nutně předpokládal přijetí Německa do této mezinárodní organizace.  Československo a Polsko, díky neochotě aplikovat stejné záruky i na východní německé hranice jako na ty západní, se postavily k ideji Rýnského garančního paktu vlažně až odmítavě. Francouzské příznivější přijetí tohoto plánu umožnila výměna na postu ministra zahraničí, kterým se stal Aristide Briand. Jeho snahy o změnu plánu, který by zaručoval garance také pro středoevropské země (východní hranice Německa), narazily na neochotu Velké Británie.

Konference.

Na konferenci v Locarnu 5. až 16. října 1925 byly přítomny Německo, Francie, Velká Británie, a také Belgie, protože se smlouva o vzájemných zárukách mezi signatáři měla týkat nejen francouzsko-německých, ale také belgicko-německých státních hranic. Byly zde přítomny i delegace Československa a Polska. Tato hlavní smlouva, nazývaná jako "Rýnský garanční pakt", obsahovala uznání statu quo této oblasti, tedy i nově zřízeného demilitarizovaného pásma, všemi přítomnými. Jejími garanty se staly Itálie a Velká Británie, což vedlo k poklesu prestiže Francie jako hlavní evropské velmoci. Za základ byl považován text versailleské smlouvy.  Součástí locarnských smluv se staly arbitrážní smlouvy Německa s Francií a Belgií (ve formě doplňku paktu), dále i rozhodčí smlouvy Německa s Polskem a Československem. V den podpisu sjednala Francie doplnění existujících spojeneckých dohod se svými nejbližšími východními spojenci o Garanční smlouvu, která měla Polsku a Československu přinést zmírnění obav z neochoty zabezpečit německé východní hranice.

Důsledky konference.

Německo následně signovalo 24. dubna 1926 zajišťovací smlouvu o přátelství a neutralitě se Sovětským svazem (již 12. října 1925 byla uzavřena obchodní smlouva) a 8. září téhož roku se stalo členem Společnosti národů. Edvard Beneš přenechal místo v Radě této organizace nově příchozímu německému ministru zahraničí Stresemannovi. Ten obdržel se svým francouzským protějškem Briandem Nobelovu cenu míru za rok 1926. Oba dva se dohodli na schůzce v Thoiry, krátce po vstupu Německa do Společnosti národů, že by se francouzské vojsko stáhlo z levého břehu Rýna a Německo uhradilo většinu svých reparací. Tento postup však narazil jak na vnitropolitický odpor v obou státech, tak i nesouhlas Velké Británie, která nebyla nakloněna francouzsko-německému sbližování a jejich bilaterálním smlouvám.  Dohody z Locarna byly pozitivním krokem v evropské politice, protože vedly k řešení rúrské krize. Znepřátelené strany se v nich dobrovolně zavazovaly udržovat vzájemný mír. Jejich účinek však měl pouze lokální význam, na rozdíl například od Ženevského protokolu.  Německo chtělo prostřednictvím těchto dohod opět upevnit své velmocenské postavení, doufalo ve zrušení omezení síly armády, odvolání viny za první světovou válku, přehodnocení předání svých kolonií pod mandátní správu a požadovalo stát se stálým členem Rady Společnosti národů, kterým se v rámci rozšíření počtu stálých členů stalo.  Na druhé straně je třeba upozornit, že právě tyto dohody byly počátkem politiky appeasementu, která vyústila v Mnichovskou dohodu a následně i druhou světovou válku.

Locarnské dohody (anglicky "Locarno Treaties of 1925", "Treaty of Locarno, Treaties of Locarno") představovaly sedm smluv uzavřených na konferenci ve švýcarském Locarnu, která se uskutečnila mezi 5. až 16. říjnem 1925. K formálnímu podpisu zainteresovaných stran došlo 1. prosince téhož roku v Londýně. Smlouvu signovali zástupci československé, německé, britské, belgické, francouzské, italské a polské vlády. Dohoda měla bezpečnostní charakter mezinárodních záruk německých západních hranic prostřednictvím "Rýnského garančního paktu", ovšem východní hranice Německa smluvně zaručeny nebyly, naopak zde existovala možnost jejich revize.  Tato konference je hodnocena jako rozhodující moment předurčující svými důsledky další vývoj na evropském kontinentě až ke druhé světové válce.

The Locarno Treaties were seven agreements negotiated at Locarno, Switzerland, on 5–16 October 1925 and formally signed in London on 1 December, in which the First World War Western European Allied powers and the new states of Central and Eastern Europe sought to secure the post-war territorial settlement, and return normalizing relations with the defeated German Reich (the Weimar Republic). It also stated that Germany would never go to war with the other countries. Locarno divided borders in Europe into two categories: western, which were guaranteed by Locarno treaties, and eastern borders of Germany with Poland, which were open for revision.


Historie.

Řád sv. Ondřeje založil car Petr I. Veliký po vzoru západoevropských řádů. Prvním vyznamenaným byl admirál a maršál Fjodor Alexejevič Golovin, kterému car udělil řád 10. března 1699. Později se řádem dekoroval sám Petr Veliký a řádem byl odměněn také Alexandr Danilovič Menšikov. Petr Veliký řád neuděloval příliš často a nepovažoval za nutné stanovit přesný písemný statut řádu.  Řádový statut byl vydán až později carem Pavlem I. v rámci dokumentu ""Imperátorské stanovy pro ruské rytířské řády"" z roku 1797. K udělení tohoto řádu nebyly stanoveny žádné konkrétní podmínky. Jeho udělení záviselo plně na rozhodnutí vládnoucího ruského panovníka. Obecně se ale užíval k vyznamenávání vyšších státních úředníků a vojáků ve vysokých hodnostech. Podle Statutu o carské rodině měla na udělení řádu automaticky právo také všechna ruská velkoknížata při křtu. Knížata imperátorské krve řád získala po dovršení plnoletosti a knížata romanovské dynastie na základě rozhodnutí panovníka. Nositel řádu byl v rámci ruského systému hodností (Tabulka hodností) roven III. třídě (tj. hodnost generálporučíka nebo tajného rady). V rámci hierarchického pořadí byl nositel řádu sv. Ondřeje roven nositelům dalších čtyř nižších ruských vyznamenání – řádu sv. Alexandra Něvského, řádu Bílého orla I. třídy, Řádu sv. Anny I. třídy a Řádu sv. Stanislava I. třídy. Řádový svátek se slavil 30. listopadu.

Třídy a pravidla nošení.

Řád byl udělován pouze v jedné třídě s velkostuhou a hvězdou nebo řetězem a hvězdou.

Vzhled řádu.

Řádový odznak tvoří černě smaltovaný zlatý dvojhlavý orel, na němž je ve středu umístěn ondřejský kříž s postavou ukřižovaného sv. Ondřeje, patrona Ruska. Na konci každého ramena kříže jsou písmena v latince: "S/A/P/R (Sanctus Andreus Patronus Russiae" – Svatý Ondřej, patron Ruska). Orel je převýšený korunkou. Hvězda řádu je osmicípá ve stříbře. V prostředním medailonu je vyobrazen dvojhlavý orel a kolem je páska s nápisem "За веру и верность" (Za víru a věrnost) na modrém podkladě. Výjimečně se udělovala hvězda provedená v briliantech

Významní nositelé.

Nositelem řádu byla od konce 18. století podle Statutu o carské rodině automaticky všechna ruská velkoknížata z rodu Holstein‑Gottorp‑Romanov. Vedle toho byla řádem vyznamenávána ruská aristokracie a významní ruští vojevůdci.  Nositelem řádu byl například arcivévoda František Ferdinand d'Este nebo maršál Jan Josef Radecký z Radče.

Řád svatého apoštola Ondřeje Prvozvaného (rusky Орден Святого апостола Андрея Первозванного), zkráceně také Řád svatého Ondřeje (Орден Святого Андрея) byl nejvyšší ruský řád udělovaný v letech 1698/9 až 1917. Řád založil car Petr I. Veliký jako první ruské vyznamenání západního typu. Po roce 1917 se stal rodinným řádem dynastie Romanových. Neoficiálně jej obnovila v roce 1988 ruská pravoslavná církev. V roce 1998 byl řád znovu založen jako nejvyšší vyznamenání Ruské federace.

The Order of St. Andrew the Apostle the First-Called () is the highest order of the Russian Federation. Established as the first and highest order of chivalry of the Russian Empire in 1698, it was abolished under the USSR before being re-established as the top Russian order in 1998.


Historie školy.

Historie kyrénské školy začíná s Aristippem z Kyrény, který se narodil kolem roku 435 před naším letopočtem. V mládí přišel do Athén a stal se žákem Sókrata. Po Sókratově smrti roku 399 př. n. l. je jen málo informací o Aristippově činnosti a učení; existují náznaky, že žil nějaký čas na dvoře krále Dionýsia v Syrakusách. Není přesně známo, které části učení kyrénské školy formuloval Aristippos. Díogenés Laertios uvádí dlouhý seznam knih, které byly údajně napsány Aristippem, ale zmiňuje též názor Sosikráta z Rhodu, podle kterého Aristippos nenapsal nic. Mezi Aristrippovy žáky patřila i jeho dcera Aréte. Ta poté učení přenesla na svého syna Aristippa Mladšího, který podle Aristokla z Messiny učení svého děda přeměnil v propracovanou filosofii. Nicméně základy kyrénského učení byly položeny Aristippem z Kyrény.  Po smrti Aristrippa Mladšího se škola rozpadla na několik frakcí, reprezentované Annikerem, Hegesiem a Theódorem z Kyrény, kteří rozvinuli vzájemně konkurenční výklady kyrénské filosofie; mnohé z nich byly reakcí na nový systém hédonistické filosofie založené Epikúrem.  Theodóros z Kyrény (cca 340 – 270 př. n. l.) nepovažoval za cíl lidského snažení jednotlivou libost, nýbrž celkovou veselou, radostnou náladu ("chará"), trvalou radost ze života. Ta je podmíněna správnými názory. Byl nazýván neznabohem ("atheos"), poněvadž ve svém spise „"O bozích"", jenž se nedochoval, popíral nejen existenci mýtických bohů a zlehčoval jejich kult, nýbrž zamítal pojem božství vůbec. Byl mravním relativistou; mravnost závisí na situaci, neboť činy považované obecně za nemravné mohou se za určitých okolností jevit mravnými, např. krádež, cizoložství apod. Tyto činy jsou zavrženíhodné jen podle konvence, nikoliv podle přírody.  Annikeris (cca 330 – 270 př. n. l.) představoval opozici ke směru Theodórovu. Usiloval o kompromis mezi etikou slastí a etikou tradiční. „Usilí o dosažení slasti má být podřízeno vyšším principům: zájmům vlasti, úctě k rodičům, věrnosti, prospěchu přátel atd. Síla individuálního rozumu není tak velká, aby převyšovala mínění většiny lidí; proto je třeba zachovávat dobré, všeobecně platné zvyklosti."  Směrem k pesimismu obrátil hédonismus kyrenaiků Hegesias z Kyrény (cca 330 – 270 př. n. l.), který ve svém spisu "Apokarterón" [Kdo umírá hladem] a v přednáškách přemlouval lidi k sebevraždě, poněvadž jediný cíl života, blaženost, končí neuspokojením, trvalá slast je nemožná, štěstí je nedosažitelné. Utrpení těla i duše je v životě nevyhnutelné, proto není třeba za všech okolností na životě lpět. Doporučoval dobrovolný odchod ze života, proto byl nazýván "Peisithanatos" (přemlouvající k smrti). Po jeho přednáškách prý docházelo k seberaždám, proto byly v Alexandrii zakázány.  Ke kyrénské škole bývá počítán i Euhémeros (cca 340 – 260 př. n. l.), který podal racionalistický výklad o původu náboženství.  V polovině 3. století před naším letopočtem již kyrénská škola zaostávala a byla překonána mnohem propracovanějším systémem epikúrejským.

Kyrénská škola, kyrénaikové, byl výrazně hédonistický filosofický směr založený ve 4. století před naším letopočtem, pravděpodobně Aristippem z Kyrény (asi 435–356), ačkoliv mnohé ideály této filosofické školy byly nejspíše zformovány až jeho vnukem téhož jména, Aristippem Mladším (asi 380–300). Kyrénaikové patřili mezi nejranější sókratovské školy; učili, že jediným pravým dobrem je rozkoš, což však neznamená pouze absenci bolesti, ale vyloženě příjemný prožitek. Rozkoš je tělesným stavem a rozkoše tělesné jsou mnohem lepší než rozkoše duševní nebo vzpomínkové. Kyrénaikové odmítali náboženskou víru zatěžující duši tísnivými představami, doporučovali zříci se honby za bohatstvím, slávou a politickou mocí. Stát, náboženství a všechny svazky společenské, které člověka příliš poutají, jim byly lhostejné. Nicméně rozkoš lze podle některých kyrénaiků získat i z altruistického jednání. Kyrénská škola zanikla během jednoho století a byla nahrazena mnohem propracovanější filosofií epikúrejskou.

The Cyrenaics or Kyrenaics (; "Kyrēnaïkoí") were a sensual hedonist Greek school of philosophy founded in the 4th century BCE, supposedly by Aristippus of Cyrene, although many of the principles of the school are believed to have been formalized by his grandson of the same name, Aristippus the Younger. The school was so called after Cyrene, the birthplace of Aristippus. It was one of the earliest Socratic schools. The Cyrenaics taught that the only intrinsic good is pleasure, which meant not just the absence of pain (as it did for Epicurus), but positively enjoyable sensations. Of these, momentary pleasures, especially physical ones, are stronger than those of anticipation or memory. They did, however, recognize the value of social obligation and that pleasure could be gained from altruistic behaviour. The school died out within a century and was replaced by the philosophy of Epicureanism.


Kvašení a složení.

Na trhu se objevuje většinou burčák vyrobený z bílých hroznů. Kvalitní burčák má světle žlutou barvu a je více nebo méně zkalen kvasným kalem, neobsahuje však žádné mechanické nečistoty ani velké shluky kvasinek. Na dně a na stěnách nádoby se může usazovat jemná usazenina. Existuje také červený burčák z modrých hroznů, ten se ale na trhu objevuje jen zřídka. V každém stádiu kvašení má burčák své nadšené obdivovatele. Na ten správný okamžik, kdy je v optimu obsah cukru, alkoholu a aktivní účast kvašení (kdy burčák tzv. ""vaří""), vydrží však vinaři čekat i dlouho do noci. Právě pro aktivitu kvašení je velice často vyhledáván také lidmi se zažívacími potížemi. Obsahuje významné množství vitamínů a dalších složek, které ten pravý burčák utváří, tj. přírodní cukr, značná ovocnost jak v chuti tak vůni, přiměřená kyselinka a kvasinky rodu Saccharomyces.  Dle stadia prokvašení rozlišujeme:

Právní definice.

Český vinařský zákon stanovuje, že se pod názvem "burčák" smí prodávat výhradně produkt vyrobený z letošních tuzemských hroznů révy vinné a že k jeho prodeji smí docházet pouze v období od 1. srpna do 30. listopadu příslušného kalendářního roku.  Ustanovení omezující původ hroznů na Českou republiku bylo napadeno ze strany Evropské unie, podle které je v rozporu s pravidly volného obchodu.

Rozšířenost.

V České republice se pije hlavně na Moravě. V sousedním Rakousku, Německu a na Slovensku je tento nápoj také značně oblíbený. V jiných zemích jeho konzumace není příliš rozšířena a ve většině jazyků ani neexistuje příslušné slovo.

Burčák je částečně zkvašený mošt z plodů révy vinné, který obsahuje vyvážený a chuťově harmonický poměr alkoholu, cukru a kyselin. Jde o meziprodukt při výrobě vína, který bývá k dispozici několik dní po začátku kvašení moštu. Obsah alkoholu bývá zhruba 1–7 %.

Federweisser (also Federweißer , from German "Feder", "feather", and "weiß", "white"; from the appearance of the suspended yeast, also known as "Sturm", from German "Sturm", "sturm" in Austria), is an alcoholic beverage, typically 4% alcohol by volume, although versions of up to 11.5% alcohol by volume are not uncommon. (In contrast to all other alcoholic beverages, the alcohol content stated on a bottle of Federweisser is inconclusive, and presents an uppermost limit, not the actual content at any given time.) It is the product of fermented freshly pressed grape juice, known as "must". The term in principle includes all stages of fermentation from must to finished wine.  It is known as "Suser", "Sauser", "Neuer Süßer" (new sweet), or "Junger Wein" (young wine) in Southwest Germany, Switzerland and South Tyrol, "Fiederwäissen" in Luxembourg, "Sturm" (storm, from the cloudy appearance) in Austria, "Federweißer" in Bavaria, "Neuer Wein" (new wine) in the Palatinate, "Federweiser" in Franconia, "burčiak" in Slovakia, "burčák" in Czech Republic, "vin bourru" or "vernache" in France, "musht" in Albania, "must" in Romania, "tulburel" or "karcos" in Hungary, "მაჭარი" (machari) in Georgia, "մաճառ" (machar) in Armenia.


Historie.

Stanice byla otevřena již 19. července 1900 jako součást vůbec prvního úseku pařížského metra. Nástupiště linky 1 je zakřivené, umístěné pod jižní částí náměstí, vklíněné mezi smyčkami později postavených konečných stanic linek 2 a 6. V rámci automatizace linky 1, byla nástupiště upravena o víkendu 12.–13. září 2009.  Konečná stanice linky 2 byla otevřena 2. dubna 1903 při posledním prodloužení tratě ze stanice "Bagnolet" (dnes stanice Alexandre Dumas). Také její nástupiště je vystavěné do oblouku. Protože se jedná o konečnou stanici, byla pod náměstím vybudována smyčka. Příjezd na smyčku je pod "Avenue de Taillebourg" a odjezd směrem pod "Avenue du Trône", "Place des Antilles" a "Boulevard de Charonne". Smyčka obsahuje několik garážových kolejí a je jednou z největších v síti. Samotná stanice se nachází jihozápadně od smyčky a má dvě koleje s velkým centrálním nástupištěm.  Konečná stanice linky 6 byla zprovozněna 1. března 1909, když byla otevřena nová trať ze stanice Place d'Italie. Linka 6 zde má ze stejných důvodů také smyčku, na kterou vlaky přijíždějí pod "Avenue du Bel-Air" a odjíždějí pod "Avenue Dorian", "Rue de Picpus" a "Avenue de Saint-Mandé".  10. prosince 1933 přibylo nástupiště linky 9 v rámci rozšíření tratě ze stanice République do Porte de Montreuil. I tato stanice je zakřivená a je umístěna z důvodu místa pod všemi ostatními. Nachází se v severní části náměstí mezi "Boulevard Voltaire" a "Avenue Taillebourg".  14. prosince 1969 bylo otevřeno podzemní nádraží pro linku RER A, na kterou je také možný přestup.

Název.

Název stanice ("národ") je odvozen od "Place de la Nation", které se tak jmenuje od roku 1880.  Název stanice "Nation" je doplněn (ovšem pouze na lince 9) o podtitul psaný malými písmeny: "Place des Antilles". Na nástupišti ve směru na Mairie de Montreuil jsou umístěny znaky dvou francouzských departementů na Malých Antilách – Guadeloupe a Martinique.

Vstupy.

Stanice má několik vstupů na rozích ulic, které se na náměstí sbíhají:

Nation je přestupní stanice pařížského metra, kde se vzájemně kříží linky 1, 2, 6 a 9 a je zde rovněž přestup na linku RER A. Rozsáhlá síť nástupišť a chodeb se nachází pod náměstím Place de la Nation na hranicích 11. a 12. obvodu v Paříži.

Nation () is a station in the Paris Métro and of Île-de-France's regional high-speed RER. It serves Line 1, Line 2, Line 6 and Line 9 of the Paris Métro and RER A. It takes its name from its location at the Place de la Nation.


Historie společnosti.

Původ IHG lze vysledovat už od roku 1777, kdy William Bass založil pivovar v Burton-on-Trent.

Hotelové značky.

InterContinental Hotels &Resorts.

InterContinental Hotels &Resort – je nejprestižnější značka společnosti. Hotely se nacházejí ve velkých městech ve více než 60 zemích světa. Nabízí nejvyšší úroveň služeb ve 158 hotelech s 54 096 pokoji.

Crowne Plaza.

Crowne Plaza – je mezinárodní značka nabízející ubytování určené pro náročnou obchodní klientelu a volnočasové cestující, kteří si váží jednoduché elegance. Ve více než 60 zemích světa nabízí Crowne Plaza 375 hotelů s 98 691 pokoji.

Indigo Hotel.

Indigo Hotel – je inovativní značka určená pro cestující hledající individuální přístup a stylově zařízené boutique hotely. 28 hotelů s 3286 pokoji se nacházejí v městském prostředí či příměstských oblastech v blízkosti podniků, restaurací a zábavných míst ve Spojených státech.

Holiday Inn.

Holiday Inn – je značka nabízející přátelský servis, moderní vybavení s vysokou hodnotou. Je určena pro obchodní klientelu i pro hosty přijíždějící za využitím volného času. Pod značkou Holiday Inn je 1319 hotelů s 241 406 pokoji v malých i velkých městech, v okolí důležitých cest a mezinárodních letišť.

Holiday Inn Express (nebo Express by Holiday Inn).

Holiday Inn Express (nebo Express by Holiday Inn) – je nejrychleji rostoucí značka ve své třídě. Nabízí v 2018 hotelech s 182 456 pokoji nekomplikované prostředí, pohodlí a komfort.

Staybridge Suites.

Staybridge Suites – je značka označující speciální hotelové služby pro hosty, kteří vyhledávají dlouhodobé bydlení při obchodních cestách nebo při trávení dlouhodobé dovolené. (167 hotelů, 18 299 pokojů)

Candelewood Suites.

Candelewood Suites – je určena pro pracovně cestující hosty, kteří využívají hotel pouze k přespání. Je určen pro dlouhodobé i krátkodobé pobyty v nenáročném stylovém prostředí. (229 hotelů, 22916)

InterContinental Hotels Group je hotelová společnost provozující sedm hotelových značek: InterContinental, Crowne Plaza, Hotel Indigo, Holiday Inn, Holiday Inn Express, Staybridge Suites a Candlewood Suites. IHG také provozuje Priority Club Rewards.  InterContinental Hotels Group provozuje hotely třemi různými způsoby. První je soukromé vlastnictví, kdy IHG vlastní 16 hotelů. Druhým způsobem je řízení vlastními zdroji, kdy IHG obsadí managerské funkce vlastním personálem. Třetí způsob je pomocí franšízy, kdy IHG poskytne provozovatelům hotelů značku, marketing a distribuci.

InterContinental Hotels Group plc, informally InterContinental Hotels or IHG, is a British multinational hospitality company headquartered in Denham, Buckinghamshire, England. IHG has about 842,749 guest rooms and 5,656 hotels across nearly 100 countries. IHG owns several brands, including InterContinental, Regent Hotels, Six Senses Hotels, Kimpton Hotels and Resorts, Hualuxe, Crowne Plaza, voco Hotels, Hotel Indigo, Holiday Inn, Holiday Inn Express, Holiday Inn club vacations, avid, Candlewood Suites, EVEN Hotels, and Staybridge Suites. It is listed on the London Stock Exchange and is a constituent of the FTSE 100 Index.


Historie.

Stanice byla otevřena 24. dubna 1906 jako součást úseku tehdejší linky "2 Sud" (2 Jih) v úseku Passy – "Place d'Italie". Krátce na to – 2. června bylo otevřeno nástupiště nové linky 5, která vedla do "Gare d'Orléans" (nyní Gare d'Austerlitz). Tato linka zde začínala, má zde proto smyčku a její nástupiště je postavené do oblouku. 4. října 1907 byla ale dosavadní linka 2 Sud mezi stanicemi Étoile a "Place d'Italie" připojena k lince 5 a nástupiště linky 2 Sud se přestala používat.  Dne 1. března 1909 byla otevřena nová linka 6 mezi "Place d'Italie" (kde využívala staré nástupiště linky 2 Sud) a Nation. Kvůli konání koloniální výstavy byl od 17. května do 6. prosince 1931 úsek "Place d'Italie" – "Étoile" dočasně odpojen od linky 5 spojen s linkou 6. Teprve 6. října 1942 došlo k tomuto spojení opět a natrvalo. Linka 6 protíná náměstí ve směru východ-západ a její nástupiště se nachází na východní straně náměstí u "Boulevardu Vincent-Auriol".  Mezitím došlo 15. února 1930 k otevření stanice pro linku 10, která sem byla prodloužena ze stanice Odéon. Od 26. dubna 1931 je ovšem úsek mezi Place Monge a Porte de Choisy součástí linky 7. Linka 7 je orientována směrem sever-jih a nástupiště je u "Avenue d'Italie".  V období 25. června – 2. září 2007 bylo nástupiště linky 5 uzavřeno kvůli úpravě smyčky. Po tuto dobu byla konečnou stanicí sousední Campo-Formio. U linky 5 se počítá s jejím prodloužením na jih někdy v letech 2021–2027. Toto rozšíření bude ovšem technicky náročné, neboť linka 5 bude muset křížit tunel s linkou 6 a obě jsou nyní v podzemí na stejné úrovni.

Název.

Stanice byla pojmenována po kruhovém náměstí, na kterém se kříží pět významných ulic: "Avenue d'Italie", "Boulevard Auguste-Blanqui", "Avenue des Gobelins", "Boulevard de l'Hôpital" a "Boulevard Vincent-Auriol". Vycházela odtud hlavní silnice, která vedla z Paříže do Itálie.

Vstupy.

Stanice má čtyři přístupy:

Place d'Italie je významná přestupní stanice pařížského metra mezi linkami 5, 6 a 7 na jihu Paříže ve 13. obvodu v Paříži. Rozsáhlá síť nástupišť a chodeb se nachází pod náměstím "Place d'Italie". V roce 2004 byla s 13,10 milióny cestujících osmou nejrušnější stanicí zdejšího metra. Pro linku 5 je to jižní konečná stanice.

Place d'Italie (, literally ""Italy Square"") is a rapid transit station of the Paris Métro located in the heart of the 13th arrondissement of Paris, at the Place d'Italie. It is the southern terminus of Line 5 and is also served by Line 6 and Line 7.


Cíle pozemkových úprav.

Cílem pozemkových úprav je:

Formy pozemkových úprav.

Jednoduché pozemkové úpravy.

Jednoduché pozemkové úpravy jsou:  "účel:" vyčlenění půdy jednotlivým hospodářským subjektům  "cíl:" vytvoření podmínek pro hospodaření těchto subjektů

Komplexní pozemkové úpravy.

Komplexní pozemkové úpravy řeší komplexně celé území (zpravidla katastrální území).  Hlediska řešení:  "Formy pozemkových úprav řeší v zákoně č. 139/2002 Sb. § 4."

Účastníci řízení o pozemkových úpravách (dle § 5).

a) vlastníci pozemků, které jsou dotčeny řešením v pozemkových úpravách podle § 2 (dále jen „vlastníci pozemků“) a fyzické a právnické osoby, jejichž vlastnická nebo jiná věcná práva k pozemkům mohou být řešením pozemkových úprav přímo dotčena; za takové osoby se nepovažují vlastníci, pro jejichž pozemky se v pozemkových úpravách pouze obnovuje soubor geodetických informací (§ 3 odst. 2), b) stavebník, je-li provedení pozemkových úprav vyvoláno v důsledku stavební činnosti, c) obce, v jejichž územním obvodu jsou pozemky zahrnuté do obvodu pozemkových úprav; účastníky mohou být i obce, s jejichž územním obvodem sousedí pozemky zahrnuté do obvodu pozemkových úprav, pokud do 30 dnů od výzvy příslušného pozemkového úřadu přistoupí jako účastníci k řízení o pozemkových úpravách, (dále jen „obec“).

Zahájení řízení (dle § 6).

(1) Pozemkový úřad posuzuje podané požadavky na zahájení pozemkových úprav. K těmto požadavkům se vyjádří v písemném sdělení do 30 dnů. Shledá-li důvody, naléhavost a účelnost provedení pozemkových úprav za opodstatněné, zahájí řízení o pozemkových úpravách. Pozemkový úřad může v odůvodněných případech zahájit řízení i bez podaných požadavků. (2) Řízení o pozemkových úpravách se považuje vždy za řízení zahájené z podnětu pozemkového úřadu. (3) Pozemkový úřad zahájí řízení o pozemkových úpravách vždy, pokud se pro to vysloví vlastníci pozemků nadpoloviční výměry zemědělské půdy v dotčeném katastrálním území. (4) Zahájení řízení o pozemkových úpravách oznámí pozemkový úřad veřejnou vyhláškou. (5) Oznámení o zahájení pozemkových úprav podle odstavce 4 se vyvěsí po dobu 15 dnů na úřední desce pozemkového úřadu a obcí, v jejichž územních obvodech jsou pozemky zahrnuté do pozemkových úprav. Poslední den této lhůty je dnem zahájení pozemkových úprav. (6) Pozemkový úřad písemně vyrozumí o zahájení řízení též příslušný katastrální úřad, orgán územního plánování, stavební úřad, orgán ochrany zemědělského půdního fondu, orgán ochrany přírody, vodohospodářský orgán a orgán státní správy lesů. Dotýká-li se řízení o pozemkových úpravách zájmů chráněných předpisy o obraně a bezpečnosti státu, o péči o zdraví lidu a jiných zájmů chráněných zvláštními právními předpisy, 11) pozemkový úřad vyrozumí i další dotčené správní úřady. Tyto úřady stanoví do 30 dnů po obdržení vyrozumění podmínky k ochraně zájmů podle zvláštních právních předpisů. (8) Pozemkový úřad zastaví řízení, odpadl-li důvod, pro který řízení zahájil, nebo jestliže se v průběhu pozemkových úprav vyskytly takové překážky, pro které nelze v řízení pokračovat. (9) Osoby písemně pověřené pozemkovým úřadem mohou po předchozím oznámení na úřední desce příslušné obce vstupovat a vjíždět na pozemky ve stanovené době a vykonávat činnosti vyplývající z tohoto zákona v rozsahu nezbytně nutném, nestanoví-li zvláštní právní předpis jinak. (10) Vznikla-li vlastníkovi nebo oprávněnému uživateli pozemku újma na jejich majetku v důsledku výkonu činnosti pro pozemkové úpravy, mají právo na náhradu této újmy v penězích. Právo na náhradu újmy musí být uplatněno u pozemkového úřadu, který řízení o pozemkových úpravách zahájil, jde-li o porosty, nejpozději do 30 dnů ode dne jejího vzniku, v ostatních případech do 1 roku ode dne jejího vzniku, jinak právo zaniká.

Realizátor pozemkových úprav.

Státní pozemkový úřad, který tvoří krajská pracoviště a pobočky řízených sekcí ministerstva zemědělství. Činnost realizátora:

Pozemkové úpravy jsou změny právního stavu pozemků, jimiž „se ve veřejném zájmu prostorově a funkčně uspořádávají pozemky, scelují se nebo dělí a zabezpečuje se jimi přístupnost a využití pozemků a vyrovnání jejich hranic tak, aby se vytvořily podmínky pro racionální hospodaření vlastníků půdy. V těchto souvislostech se k nim uspořádávají vlastnická práva a s nimi související věcná břemena. Současně se jimi zajišťují podmínky pro zlepšení životního prostředí, ochranu a zúrodnění půdního fondu, vodní hospodářství a zvýšení ekologické stability krajiny. Výsledky pozemkových úprav slouží pro obnovu katastrálního operátu a jako závazný podklad pro územní plánování.“ Pozemkové úpravy se řídí zákonem č. 139/2002 Sb. ze dne 21. března 2002 "o pozemkových úpravách a pozemkových úřadech a o změně zákona č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku, ve znění pozdějších předpisů".  Realizace pozemkových úprav úzce souvisí i s naplňováním programu obnovy venkova, který účinně motivuje obyvatele venkova k tomu, aby se nejen prostřednictvím samosprávy, ale i vlastními silami snažili o harmonický rozvoj plnohodnotného životního prostředí, udržování přírodních a kulturních hodnot krajiny a o rozvoj ekologického hospodaření. Neopominutelná je i související realizace tvorby krajinných programů, jako např. úprava vodohospodářských poměrů, obnova toků a nádrží, budování protierozní a povodňové ochrany území, systémů ekologické stability, biocenter a biokoridorů, obnova remízků nezbytných pro život drobné zvěře, zajištění lepší prostupnosti území vhodně zvolenou sítí polních cest a v neposlední míře dosažení estetické kvality krajiny za účelem zvýšení rekreačního efektu.  Pozemkové úpravy jsou jedním z klíčových faktorů pro rozvoj venkova.  Prostřednictvím právě tohoto opatření je řešena problematika vlastnických vztahů pozemkové držby, nedostatečná zemědělská infrastruktura či absence prvků ekologické stability krajiny. Pro zlepšení životního prostředí se doporučuje realizovat projekty Územních systémů ekologické stability jako jedno z nosných opatření. Je na místě poukázat na komplikace spojené s majetkoprávními vztahy.  Pozemkové úpravy také nepřímo napomáhají rozvoji podnikání a mají nesporný efekt v oblasti udržitelného rozvoje.  Při provádění pozemkových úprav dochází k racionálnímu prostorovému uspořádání pozemků všech vlastníků půdy v daném katastrálním území a podle potřeby také k reálnému vytyčení těchto pozemků v terénu. Nedílnou součástí návrhu pozemkových úprav je i plán společných zařízení. Ten tvoří cestní síť a systém ekologických protierozních, hydrologických a krajinných opatření.

Land consolidation is a planned readjustment and rearrangement of fragmented land parcels and their ownership. It is usually applied to form larger and more rational land holdings. Land consolidation can be used to improve rural infrastructure and to implement developmental and environmental policies (improving environmental sustainability and agriculture).<ref name="10.1016/j.landusepol.2009.07.008"></ref>


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 870 metrů na několika vyvýšených hřebenech v Judských horách, 15 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzaléma, 8 kilometrů jihozápadně od Betléma, 18 kilometrů severně od Hebronu a 13 kilometrů jihovýchodně od města Bejt Šemeš. Podél východní a jižní strany města probíhá údolí, kterým protéká vádí Nachal Eciona. Na západní straně je to Vádí Fukin.  Bejtar Ilit leží jen cca 1 kilometr od Zelené linie, která odděluje území Izraele v mezinárodně uznaných hranicích a okupovaná palestinská území. Na jihovýchodě sousedí Bejtar Ilit s územně kompaktním blokem izraelských osad Guš Ecion, třebaže není formální součástí jurisdikce Oblastní rady Guš Ecion. V blízkosti města se nacházejí arabské obce Chusan, Nachalin a Vádí Fukin.

Dějiny.

Jméno Bejtar Ilit odkazuje na starověkou židovskou pevnost Bejtar, známou z židovského povstání v 2. století našeho letopočtu. Pevnost se nacházela v místě nynější arabské vesnice Battir.  Bejtar Illit byl založen roku 1985 skupinou mladých, nábožensky založených sionistů. Ke změně došlo po roce 1990, kdy jižně a jihozápadně od původní malé osady začalo budování rozsáhlého městského urbanistického celku, jehož obyvateli jsou ultraortodoxní židé. Tato výstavba postupně pokryla dva vyvýšené kopce a od roku 2016 začaly stavební práce i na třetím návrší, kde se nacházela původní malá osada, založená roku 1985. Bejtar Ilit se nachází v oblasti Guš Ecion, která má výraznou židovskou populační většinu a kterou si izraelská vláda hodlá ponechat i po případném dosažení územního kompromisu s Palestinci a vzniku nezávislého palestinského státu. V roce 2009 začaly přípravné práce na výstavbě nové městské čtvrti s očekávanou kapacitou minimálně několik desítek nových bytových jednotek.

Demografie.

Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o větší obec městského typu s dlouhodobě silně rostoucí populací. Podle odhadu z roku 2007 počet obyvatel mohl během 10-15 let dosáhnout hranice 100 000. Ve skutečnosti o deset později populace dosahovala pouze něco přes 50 000, i tak ovšem šlo o mimořádně silné tempo populačního růstu a Bejtar Ilit je druhou největší izraelskou osadou na Západním břehu Jordánu. Společně s osadami Ariel, Ma'ale Adumim a Modi'in Illit má statut města. K 31. prosinci 2017 zde žilo 54 600 lidí. Populace je navíc mimořádně mladá. Roku 2013 zde byl nejvyšší podíl obyvatelstva ve věku do 17 let ze všech sídel městského charakteru v Izraeli (63,8 % z celkové populace obce).  "* údaje (kromě let 2008 a 2009) zaokrouhleny na stovky"

Bejtar Ilit ( בֵּיתָר עִלִּית, doslova „"Horní Bejtar"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Betar Illit, přepisováno též Beitar Illit) je izraelská osada a město na Západním břehu Jordánu, v distriktu Judea a Samaří.

Beitar Illit (; officially Betar Illit; "Illit" is pronounced "ee-leet"; ) is an Israeli settlement organized as a city council in the Gush Etzion settlement bloc, south of Jerusalem, in the Judaean Mountains of the West Bank. Beitar Illit is one of Israel's largest and most rapidly growing settlements, and in had a population of .  The international community considers Israeli settlements in the West Bank illegal under international law, but the Israeli government and United States governments dispute this.


Život.

Narodil se v zámožné patricijské rodině v Mantově, roku 1487 dokončil studium na padovské univerzitě. V roce 1488 byl poté na stejné univerzitě zvolen jako profesor filosofie. Mezi lety 1495 a 1509 zde působil jako profesor přírodní filosofie až do uzavření padovské školy, poté přijal místo ve Ferraře, kde vyučoval Aristotelovu nauku o duši. V roce 1512 byl pozván do Boloně, kde přednášel, sepsal zde všechna svá důležitá díla. V roce 1516 vydal své dílo možná nejvýznamnější dílo "De immortalitate animae" (O nesmrtelnosti duše), které rozpoutalo značné protesty ze stran tomistů podporovaných katolickou církví, Averroistů a také Alexandristů. Toto pojednání bylo v Benátkách na rozkaz spáleno a Pomponazzimu šlo o život a musel se nějakou dobu skrývat před katolickou církví. Následovaly spisy "Apologia" a "Defensorium adversus Augustinum Niphum", kterými chtěl Pomponazzi vysvětlit oba své přístupy, tedy pohled katolíka a materialisty zároveň. Jeho poslední dvě pojednání, "De incantationibus" a "De fato" byly vydány až po autorově smrti. Pomponazzi umírá roku 1525 v Bologni.

Filozofie.

Od scholastiky k renesanci.

Pomponazziho myšlenky byly předzvěstí renesance. Narodil se v přechodné době, kdy scholastická tradice pomalu začínala ztrácet svůj vliv. Pomponazziho filozofická kultura byla sice po vnější stránce zcela středověká, jeho díla, nemluvě o přednáškách, byla spjata s programem univerzitní výuky ustáleným na západoevropských univerzitách. V traktátech se přísně přidržoval žánru scholastických kvestií. Přesto není na Pomponazzim nic anachronického. Byl přímým účastníkem vývoje renesančního filozofického myšlení.  Vycházel z materiálu daného tradicí a univerzitními stanovami, tj. z Aristotelových textů a z textů jeho komentátorů. Neznal řecký jazyk a neosvojil si rafinovanosti humanistické vzdělanosti, ale přesto byl otevřený novým proudům filozofického myšlení. Znal objevená díla antického filozofického myšlení, mezi nimiž zaujímala zvláštní místo díla Aristotelova pozdně antického vykladače Alexandra z Afrodisiady. Znal i díla svých současníků, humanistů a novoplatoniků, bral je v úvahu a stavěl se k nim kriticky.  Pietro Pomponazzi nepatřil ke scholastikům, kteří odtrženi od života a fanaticky, byli do posledního písmene oddáni Aristotelovi. Byla mu cizí scholastická strnulost myšlení, i když byl omezen rámci tradice. Jsou-li Aristotelova slova v rozporu s rozumovými důvody a se zkušenostními údaji, má Pomponazzi dostatek odvahy je odmítnout.

Spor o Aristotela a nesmrtelnost duše.

Doposud bylo církví uznáváno dogma založené na Akvinského interpretaci Aristotela a to do té míry, že jakékoli napadení nebo pochyby nad Aristotelem, nebo třeba jen pokus znovuotevřít diskuzi na toto téma, byly jako velice nebezpečné striktně považovány za kacířství. Pomponazzi sám pro sebe požadoval právo na studium Aristotela a zcela se oddal studiu "De anima". Problém nesmrtelnosti duše, který rozebírá ve svém slavném díle "De immortalitate animae" považoval za fundamentální rozpor mezi aristotelskou naukou a křesťanstvím. Aristotelovo přesvědčení, že duše je až na nepatrné rysy nesmrtelnosti veskrze zcela smrtelná, je v zásadním rozporu s Akvinského křesťanským pojetím duše. Pomponazzi však není prvním, kdo na tento rozpor upozorňuje a ukazuje se tak, že je zřejmě do značné míry ovlivněn řeckým komentátorem Aristotela, Alexandrem z Afrodisiady.  Pomponazziho taktika spočívá v tom, že následuje rozum, kam až je to jen možné, v konečné otázce se však podrobí víře. V tomto duchu také tvrdí, že intelekt je na těle zcela závislý, od těla je neoddělitelný. Proto duše musí být smrtelná. Neexistují prý a nikdy nebudou moci existovat rozumové důvody, které by dokázaly nesmrtelnost duše, protože nesmrtelnost duše je otázkou víry, nikoli rozumu.

Nesmrtelnost duše a etika.

Kromě toho, že Pomponazzi pojednává o nesmrtelnosti duše v závislosti na teorii poznání a chápání podstaty lidského rozumu, analyzuje také etické důsledky, které vyplývají ze smrtelnosti nebo nesmrtelnosti duše; jaký dopad může mít ať už smrtelnost či nesmrtelnost duše na naše mravní myšlení? Traktát "De immortalitate animae", jak jsme již řekli, nejen dokazuje nemožnost racionálního, filozofického důkazu nesmrtelnosti duše, ale zároveň vyvrací představu o neslučitelnosti smrtelnosti duše s mravností, která byla obecně rozšířena ve středověkém teologickém a filozofickém myšlení.  Protože dodržování morálních pravidel je v křesťanství podmiňováno posmrtnou odplatou, mohlo by se zdát, že odstranění posmrtné odměny a trestu je krajně nebezpečné a směřuje ke zhroucení všech mravních hodnot. Pomponazzi se však snaží zdůvodnit převahu mravnosti smrtelného člověka nad etickou soustavou, která se opírá o strach z posmrtných muk a o očekávání odměny na nebesích.  Tvrzení o smrtelnosti duše podle něj nutí k tomu, aby se jiným způsobem, než právě trestem a odměnou, řešila otázka cíle lidské existence i otázka možnosti dosažení lidského štěstí v pozemském životě. Ze smrtelnosti duše vůbec nevyplývá, že se zříkáme mravnosti. Právě ti, kdo uznávají posmrtnou odplatu, podrývají společenskou mravnost, neboť zajišťují zachovávání mravního zákona výlučně nadějí na budoucí odměnu a strachem před posmrtnými mukami. Ctnosti však musíme dávat přednost pro ni samu, neboť odměna spočívá v ní samé, podobně jako nejstrašnějším trestem za hříchy a zločiny je sama neřest.  Cílem života je tak podle Pomponazziho morální činnost, která je dosažitelná v průběhu tohoto života a člověk nemusí na budoucí odměnu celý život až do své smrti čekat, odměna je totiž na dosah už teď.

Osud a svobodná vůle.

Poté, co takto vyhlásil všeobecnou determinovanost ve světě podřízeném vládě přírodní nutnosti, musel Pietro Pomponazzi nevyhnutelně narazit na okruh problémů spojených se vztahem světa a člověka, světa a boha. Otázkám nutnosti a náhody, svobody vůle, božského předurčení a teodiceje věnoval Pomponazzi traktáty "De Libri quinque de fato" a "De libero arbitrio et de praedestinatione". Obsahově velmi významné traktáty, nabyly určeny pro tisk a objevily se až více než čtyřicet let po autorově smrti.  Osud pokládá Pomponazzi za ztělesnění všeobecné a nezrušitelné příčinně následné souvislosti, která vládne ve světě. Odmítá existenci náhodných událostí, přičemž má na mysli události, jež vznikají bez příčiny a nelze je převést na objektivní příčiny, zákonitosti a vztahy. Náhodná událost nevypadává z tohoto řetězce příčin. Její nahodilost se projevuje jen tím, že se nám jeví jako nesouvisející s danou příčinou, kterou známe, nebo s okruhem příčin. Avšak každý náhodný následek má určitou příčinu. Je ji pouze třeba hledat na jiné, vyšší nebo obecnější úrovni. To, co ve vztahu k jednotlivým příčinám probíhá náhodně, je ve vztahu k všeobecným příčinám, jakými jsou nebesa a inteligence, nutné. Tato obecná podmíněnost všeho univerzálními příčinami je osud.  V souladu s tímto učením o všeobecné determinovanosti jevů řeší Pomponazzi i otázku svobody vůle. Lidské chování zahrnuje do obecného souhrnu příčinně následných souvislostí. Přitom neodmítá volbu, svémocnost lidského jednání. Je však třeba vysvětlit, čím je sama volba podmíněna. Mnoho věcí konáme podle své vůle, jestliže neexistují překážky z naší strany nebo zvnějšku. Vůle je určována jak vnějším objektem, tak přirozeností člověka, což pokládá Pomponazzi za hlavní. Člověk, který je součástí systému přírodních vztahů a je objasňován na základě přírody, v níž vládne nutnost, nemůže uniknout za její hranice. Jeho chování je podmíněno jeho přirozenými vlastnostmi. Jak usilování o nejvyšší dobro, tak náchylnost ke zlu je člověku vlastní od přírody.  Bůh v podstatě nejen, že obdařil člověka slabou přirozeností, náchylnou k hříchu, ale rozestřel přímo před jeho očima rozmanitá pokušení svádějící k hříchu. Vždyť právě bůh dal člověku duši náchylnou k hříchu a zkalený rozum spojil s vášněmi. Jak se ale smířit s tímto činem, který Bůh člověku zlomyslně provedl? Pomponazzi hledá východisko ve zcela jiném chápání boha, a tedy i jeho vztahu ke světu a člověku.

Bůh - přírodní nutnost.

Tímto východiskem je odmítnutí antropomorfních představ o Bohu. Svět, v němž vládne osud, je neslučitelný s bohem životodárcem křesťanského a každého jiného náboženství. Bůh je ve filozofickém systému Pietra Pomponazziho ztotožněn s osudem, s přírodou a jeho prozřetelnost je ztotožněna s přírodní nutností. Bůh ztělesňuje neosobní, přírodní příčinně následnou závislost. Je principem bytí a zdrojem pohybu, není však v jeho moci měnit jej. Ve filozofii Pietra Pomponazziho nezbývá místo pro stvoření světa. Svět existuje věčně, protože věčně působící příčina může mít pouze věčný následek. Bůh působí v souladu s přírodní nutností, proto přijmeme-li boha, musíme přijmout i věčnost světa.

Dílo.

"De maximo et minimo"  "De immortalitate animae"  "Apologia"  "Defensorium adversus Augustinum Niphum"  "De nutritione"  "De incantationibus"  "De fato"  "De naturalium effectuum causis sive de incantationibus"  "Libri quinque de fato, de libero arbitrio et de praedestinatione"  "De partibus animalium"

České překlady.

P. Pomponazzi, "O nesmrtelnosti duše", úvodní studie T. Nejeschleba, překlad M. Petříček, Praha: Oikúmené, 2012. .

Literatura.

Paul Oskar Kristeller, Osm filosofů italské renesance, Praha 2007  http://plato.stanford.edu/entries/pomponazzi/http://plato.stanford.edu/entries/pomponazzi/

Externí odkazy.

http://en.wikipedia.org/wiki/Pietro_Pomponazzi  http://www.ateismus.com/na/page4_24.html

Pietro Pomponazzi (16. září 1462 Mantova – 18. května 1525 Bologna) někdy znám spíše pod italským jménem Petrus Pomponatius, byl Italský filosof, který se řadí mezi stoupence italského aristotelismu a žáky severoitalské (boloňské a padovské) školy. V celé Evropě byl proslulý jako významný představitel tehdejších aristoteliků a těšil se trvalé přízni benátského senátu a boloňských městských vládců. Jeho dlouholetá učitelská činnost, jeho přednášky, traktáty a knihy určily tradici padovské svobodomyslnosti, prostupující celým 16. stoletím.

Pietro Pomponazzi (16 September 1462 – 18 May 1525) was an Italian philosopher. He is sometimes known by his Latin name, "Petrus Pomponatius".


Rakousko-uherské síly.

Rakousko-uherské lodě vytvořily dvě útočné skupiny. První skupině velel admirál Miklós Horthy a skládala se z lehkých křižníků "Helgoland", "Novara" (vlajková loď) a "Saida". Druhé skupině velel fregatní kapitán Johannes von und zu Liechtenstein a tvořily ji torpédoborce třídy "Tátra" – "Csepel" a "Balaton".  Krycí svaz tvořil pancéřový křižník "Sankt Georg", torpédoborce "Tátra", "Warasdiner" a torpédovky "Tb 84 F", "Tb 88 F", "TB 99 M" a "Tb 100 M". Svazu velel kontradmirál Alexander Hansa. Druhý svaz, který byl v pohotovosti tvořila pobřežní obrněná loď "Budapest" a torpédovky "Tb 86 F", "Tb 91 F" a "Tb 95 F". Nasazeny byly i tři ponorky. Rakousko-uherské "U 4" a "U 27" hlídkovaly před Valonou a Brindisi, zatímco německá "UC 25" u Brindisi položila minové pole.

Napadení úžiny.

Aby bylo dosaženo co největšího účinku, měl každý z rakousko-uherských křižníků zaútočit v jiném sektoru. "Csepel" a "Balaton" společně pátraly po nákladních lodích. Dne 15. května ráno ve 3:00 oba torpédoborce u albánského pobřeží zpozorovaly a napadly malý italský konvoj. Potopily torpédoborec "Borea" a nákladní lodě "Carroccio" a "Veritä". Nákladní loď "Bersagliere" se zachránila.  Rakousko-uherské křižníky se rozdělily a samostatně v různých místech napadly britské a italské trawlery střežící protiponorkovou bariéru (celkem jich bylo 47). Palbu zahájily v různých časech mezi půl pátou a pátou hodinou ranní. Potopily 14 trawlerů a tři poškodily. Další trawlery odpojily protiponorkové sítě a daly se na útěk. Například trawler "Gowan Lee" boj se silnějším protivníkem přijal, za což byl jeho kapitán Joseph Watt vyznamenán Viktoriiným křížem. Bariéra tak byla na několik týdnů narušena. Křižníky se poté opět spojily a začaly se z oblasti vzdalovat.

Hlavní střet.

Zpráva o útoku na italský konvoj vyvolala nutnou reakci. Z Brindisi vyplula smíšená italsko-anglická eskadra, které velel kontradmirál Alfredo Acton. Tvořily ji britské lehké křižníky "Dartmouth", "Bristol" a čtyři torpédoborce (ještě se k němu připojil velký torpédoborec "Aquila"). Další torpédoborce v oblasti byly upozorněny na přítomnost rakousko-uherských lodí.  Actonův svaz se nejdříve střetl s rakouskými torpédoborci, které z boje vyřadily torpédoborec "Aquila". I přes jeho velkou převahu mu rakouské lodě unikly. Před sedmou hodinou potkaly rakouské křižníky čtyři dohodové torpédoborce. Došlo ke krátké přestřelce, po které torpédoborce zaujaly pozici za rakouským svazem a zdálky ho sledovaly. Krátce po deváté hodině narazily Horthyho křižníky na silnější Actonův svaz. I tentokrát však lodě Dohody promarnily šanci využít své výrazné převahy.  Palba britských křižníků poškodila nejprve "Helgoland", na jehož přídi vypukl požár. Zasažena byla i "Novara", dokonce byl vážně zraněn admirál Horthy. Po zásahu do strojovny "Novara" ztratila chod. V nejkritičtějším okamžiku se však Actonův svaz odpoutal. Kontradmirál Acton se totiž rozhodl spojit s dalším italským svazem (přestože i tak měl velkou převahu), který se blížil z Brindisi. Ztracený kontakt s rakouskými křižníky už ale nenavázal.  "Saida" vzala poškozenou "Novaru" do vleku a "Helgoland" kryl jejich ústup. Útoky italských torpédoborců byly neúspěšné. Brzy se navíc přiblížil krycí svaz s pancéřovým křižníkem "Sankt Georg" v čele, což italského velitele spolehlivě odradilo od dalšího boje. Rakouské lodě se tak mohly v pořádku vrátit do Boky Kotorské.

Po bitvě.

Britský křižník "Dartmouth" během návratu torpédem těžce poškodila německá ponorka "UC 25". Posádka loď nejprve opustila, nakonec se ji však podařilo odvléct do Brindisi. Z přístavu vyplulo na pomoc několik torpédoborců, z nichž francouzský "Boutefeu" najel na minu položenou "UC 25" a potopil se.

Závěr.

Bitva v Otrantské úžině byla vítězstvím Rakousko-Uherska. Dohoda ztratila dva torpédoborce, čtrnáct trawlerů a dvě nákladní lodě. Křižník "Darmouth", nákladní loď a tři trawlery byly poškozeny. Na rakouské straně byla vážněji poškozena pouze "Novara". Rakousko-uherské ztráty činily 15 mrtvých a 31 raněných. Ztráty Dohody byly 76 mrtvých, 100 zraněných a 72 zajatých. Protiponorková přehrada byla na několik týdnů narušena. Poté byla přesunuta dále na jih, což ještě snížilo její beztak nízkou efektivitu.

Bitva v Otrantské úžině bylo námořní střetnutí první světové války. Ráno 15. května 1917 napadlo Rakousko-uherské loďstvo protiponorkovou bariéru Otrantského průlivu. Tu vytvořily státy Dohody, aby v Jaderském moři zablokovaly nepřátelské ponorky. Bitva byla úspěchem rakousko-uherských lodí, které s minimem ztrát vážně narušily protiponorkovou bariéru. Válečné lodě Dohody přitom měly v bitvě výraznou materiální převahu, které ovšem nevyužily.

The 1917 Battle of the Strait of Otranto was the result of an Austro-Hungarian raid on the Otranto Barrage, an Allied naval blockade of the Strait of Otranto. The battle took place on 14–15 May 1917, and was the largest surface action in the Adriatic Sea during World War I. The Otranto Barrage was a fixed barrier, composed of lightly armed drifters with anti-submarine nets coupled with minefields and supported by Allied naval patrols.  The Austro-Hungarian navy planned to raid the Otranto Barrage with a force of three light cruisers and two destroyers under the command of Commander (later Admiral) Miklós Horthy, in an attempt to break the barrier to allow U-boats freer access to the Mediterranean, and Allied shipping. An Allied force composed of ships from three navies responded to the raid and in the ensuing battle, heavily damaged the Austro-Hungarian cruiser . However, the rapid approach of the Austro-Hungarian relief force persuaded Rear Admiral Acton, the Allied commander, to retreat.


Život.

Ulrich Beck vyrostl v Hannoveru. Studoval právo ve Freiburgu a později sociologii, filosofii, psychologii a politické vědy v Mnichově. Roku 1979 se habilitoval v oboru sociologie. V letech 1979-1981 učil na Vestfálské univerzitě v Münsteru a od roku 1981 do roku 1992 v Bambergu. Poté se vrátil do Mnichova na svou alma mater, Univerzitu Ludvíka Maxmiliána. Od roku 1997 hostuje na London School of Economics and Political Science.  Působil také ve vedení Německé sociologické společnosti ("Deutsche Gesellschaft für Soziologie"). Vedle toho byl členem kuratoria Židovského centra v Mnichově ("Jüdisches Zentrum München"), šéfredaktorem časopisu "Soziale Welt" a vedl ediční řadu "Zweite Moderne" v předním německém nakladatelství Suhrkamp.  Manželkou Ulricha Becka byla také sociální vědkyně, Elisabeth Beck-Gernsheimová.

Dílo.

Ulrich Beck je autorem desítek knih z oboru sociologie. Nejznámější z nich je Riziková společnost ("Risikogesellschaft - Auf dem Weg in eine andere Moderne", 1986), která byla přeložena do více než 15 světových jazyků (česky r. 2004).  Mezi jeho další významné práce patří "Gegengifte" (1988), "Das ganz normale Chaos der Liebe" (spolu s manželkou Elisabeth Beck-Gernsheimovou, 1990), "Die Erfindung des Politischen" (1993, česky jako Vynalézání politiky r. 2007).  Spolu s Anthony Giddensem a Scottem Lashem napsal "Reflexive Modernization" (1994). Dalším jeho vlastním dílem byla kniha s názvem "Was ist Globalisierung" (1997, česky jako Co je to globalizace? Omyly a odpovědi r. 2007), následovaná po dvou letech "Schöne neue Arbeitswelt" (1999). Další publikací zabývající se vlivy globalizace byla "Macht und Gegenmacht im globale Zeitalter: Neue weltpolitische Ökonomie" (2002, česky jako Moc a protiváha moci v globálním věku: Nová ekonomie světové politiky r. 2007).

Hlavní teze.

Zabývá se mj. tématem globalizace a jejích důsledků: společenských změn jako jsou individualizace a sociální nerovnost. Ve svých, často esejistickou formou psaných, dílech razí celou řadu termínů jako „společnost rizika“ ("Risikogesellschaft"), kosmopolitismus, individualizace, deinstitucionalizace, detradicionalizace nebo pluralizace a v okruhu problémů souvisejících s globalizací např. „druhá moderna“, globalismus, globalita atd.  Beck je z národohospodářského hlediska zastáncem stanovení nových priorit: Vzhledem k tomu, že vlivem automatizace již nelze dosáhnout úplné zaměstnanosti, národní řešení jsou nerealizovatelná a „neoliberální medicína“ neúčinkuje, budou státy nuceny garantovat základní příjem a umožnit tak ve větší míře občansko-společenskou práci. Takovéto řešení bude ovšem uskutečnitelné jen tehdy, podaří-li se na evropské nebo – v optimálním případě – na různých nadnárodních úrovních prosadit jednotné hospodářské a sociální standardy. Jen tehdy bude možné, aby jako protipól nadnárodních koncernů byly vytvořeny nadnárodní státy, jež by kontrolovaly jejich činnost a omezovaly jejich moc.  Svět se stal společností rizika ("Weltrisikogesellschaft"). Jedním z aspektů, které tento proces pomáhají ozřejmit, je kosmopolitní vědomí společného ohrožení terorismem. Beck je přesvědčen, že bez vybudování mezinárodních právních a soudních instancí nelze v budoucnu dospět k mírovému řešení nadnárodních konfliktů. Nazývá to právním pacifismem ("Rechtspazifismus").

Kritika.

Ulrich Beck čelí kritickým námitkám z různých směrů. Obecně mu je vytýkáno, že:

K individualizaci.

Beck zkoumá to, co zprvu nazývá individualizací pracovního trhu ("Arbeitsmarktindividualisierung") a později pod pojmem individualizace ("Individualisierung") zevšeobecňuje na celou společnost. To však zachycuje pouze povrchní jev: oslabování nebo odstranění stabilních souvislostí mezi chováním jedince a sociálními prvky, jako jsou třeba přináležitost ke společenské vrstvě či prostředí. Individualizace označuje, jak je to obvyklé v průzkumu trhu nebo ve výzkumech veřejného mínění, jen nápadné statistické shody ve výskytu určitých kombinací symptomů. Významnější fenomény individuace resp. zvláštností způsobu života naproti tomu tímto pojmem nejsou tematizovány. Na tuto kritiku Beck odpovídá (1979):  "„Spor o myšlenku individualizace je stejně starý jako tato myšlenka sama. Řekněme si hned na začátku: neočekávejme, že bude touto knihou uzavřen. K tomu je tato myšlenka, jak kritici správně poznamenávají, příliš proměnlivá. V diskusi nalezneme téměř stejný počet výkladů, kolik je souhlasných a nesouhlasných hlasů. Na druhé straně jsem opravdu přesvědčen, že tato teze – a zejména rozmanité pokusy produktivně z ní těžit – je pro německou sociologii velmi inspirativní a ponese i v budoucnu plody.“ – Ulrich Beck/Peter Sopp"  Kritikové tuto Beckovu repliku hodnotí jako nezávaznou povrchní odpověď podle zásady „aby se vlk nažral a koza zůstala celá“. Podle nich je nedostatkem to, že jak nejednoznačnost teze individualizace, tak i množství jejích interpretací, nepoukazují k platnosti výchozí teze, ale spíše jen názorně předvádějí základní problematiku. Navíc mnoho let trvající široká diskuse o této nejasně definované myšlenky brání rozvoji realistické sociologie současnosti.

K modernizaci.

Teze reflexivní modernizace ("reflexive Modernisierung") jen okrajově bere zřetel na národní socialismus první poloviny 20. století. Beck to pojmenovává lapidárně jako „přelom moderny“ resp. jako „antimodernu v moderně“.

K politice zaměstnanosti a základnímu příjmu.

Beck před časem překvapivě začal otevřeně obhajovat návrh na zavedení základního příjmu ("Grundeinkommensvorschlag"), přestože předtím po léta zastával opačný názor. Na přelomu let 1996/1997 spolupracoval na zprávě Bavorsko-saské komise budoucnosti (Kurt Biedenkopf a Meinhard Miegel) a pokusil se formulovat koncept občanské práce a obecně prospěšného podnikání pro ty, kdo nemohou najít zaměstnání. Vycházel přitom z předpokladu, že v budoucnu práce pro všechny už nebude dostupná. Občanské práce ("Bürgerarbeit") mají k obecnému prospěchu vykonávat ti, kdo nemohou nalézt výdělečnou činnost. Beck se zde přidržuje principů pracovní etiky výdělečné práce ("Erwerbsarbeit") jakožto normálního stavu přesto, že současně plnou zaměstnanost považuje za nepravděpodobnou.  Kritikové namítali, že tato koncepce, podle níž by stát občanskou práci uznával a finančně odměňoval, by vedla k obrovské byrokratizaci a ke komercionalizaci dobrovolných aktivit. Někteří mu dokonce předhazovali, že občanská práce představuje horrorový technokratický scénář moderní donucovací pracovny, protože nezaměstnaní by tak byli úředně postaveni pod kuratelu pracovní etiky a nuceni přijmout státem kontrolovanou občanskou práci jako dodatečný zdroj příjmů.  V posledních letech uzavřel Ulrich Beck intelektuální spojenectví s Anthony Giddensem, jež se vyvíjelo souběžně s politikou rudo-zelené koalice Gerharda Schrödera ("Agenda 2010") a reformami trhu práce Tonyho Blaira. Oba se přitom ovšem upsali koncepcím, jež jsou duchu základního příjmu zcela protichůdné: modelu ""workfare"" resp. technokratickému „"aktivizujícímu sociálnímu státu"“. Ti z makroekonomů v anglosaské oblasti, kteří se odvolávají na neokeynesiánské principy, Becka kritizují za jeho tvrzení, že účinná státní politika zaměstnanosti už dnes není možná.

K rizikové společnosti.

Myšlenka, že svět se stal rizikovou společností implikuje, že globální síť má charakter společnosti. Tento názor není obecně sdílen. Sociologie katastrof ("Katastrophensoziologie") je v opozici k Beckově tezi, že rizika, o nichž mluví, působí vyvažujícím způsobem.

Odkazy.

Literatura.

Úvod do problematiky:  Česky dosud vyšlo mj.

Ulrich Beck (15. května 1944, Słupsk, Polsko – 1. ledna 2015) byl jeden z nejvýznamnějších německých sociologů. Do července 2009 přednášel jako profesor sociologie na Univerzitě Ludvíka Maximiliána v Mnichově, kde také žil. Byl hostujícím profesorem na London School of Economics and Political Science.

Ulrich Beck (15 May 1944 – 1 January 2015) was a well known German sociologist, and one of the most cited social scientists in the world during his lifetime. His work focused on questions of uncontrollability, ignorance and uncertainty in the modern age, and he coined the terms "risk society" and "second modernity" or "reflexive modernization". He also tried to overturn national perspectives that predominated in sociological investigations with a cosmopolitanism that acknowledges the interconnectedness of the modern world. He was a professor at the University of Munich and also held appointments at the "Fondation Maison des Sciences de l’Homme" (FMSH) in Paris, and at the London School of Economics.