Název.

Jméno tohoto umění lze nejlépe přeložit jako „Věčné jaro“; často se také nepřesně uvádí význam „Krásné jaro“. Slovo "jung" (wing) znamená „věčný, stálý“ a má navozovat představu nikdy nekončícího procesu; "čchun" (chun) znamená „jaro“ – symbolizuje zrod, vznik. Přeneseně by se tedy dalo hovořit o „věčném jaru“ jakožto neustálé, návazné, nekončící akci, která se znovu a znovu rodí podle toho, jakou techniku používá protivník.

Historie Wing Chunu.

Začíná v klášteře Šao-lin, v místě s mnohasetletou tradicí vývoje a praktikování bojových umění. Největšího rozkvětu bylo dosaženo v období dynastie Ming (1368–1644). Právě v té době se v Šao-linu téměř každý mnich věnoval cvičení wu-šu a právě tehdy také doznala bojová organizovanost osazenstva kláštera nejvyššího stupně. Mingové spatřovali v bojovém umění národní klenot a proto jej všemožně podporovali. Nezřídka byli mniši ze Šao-linu členy expedičních skupin pohybujících se v hraničních oblastech státu. Poté, co byla dynastie Ming pokořena Mandžuy (dynastie Čching (1644–1911)), proběhly celou zemí represivní zásahy vůči jakýmkoliv formám odporu proti novému pořádku. V Šao-linu, jako v organizované, bojově velmi zdatné enklávě, spatřovala nová vláda velké nebezpečí a tak nechala klášter srovnat se zemí. Mnoho mnichů se navzdory mandžuskému běsnění zachránilo a rozprchlo se do různých koutů země. Stali se pak součástí tajných spolků (někdy je i sami zakládali) ve víře, že se jednoho dne vrátí k moci dynastie Ming.  Starý šaolinský styl, "Chung Fa-ťi", který se podařilo uprchlým mnichům rozšířit do všech koutů Číny, byl pravděpodobně kolébkou, ze které, kromě jiných, vzešlo také umění Wing Chun. Po zničení kláštera a s ním i budovy Jung-čchun tchung v jeho areálu, přejal část tohoto jména nově se rodící styl.

Popis umění.

Ačkoliv se Wing Chun snaží v rámci obranných technik tvářit jako měkké bojové umění, tedy umění, které nejde proti síle silou, jeho útočná stránka je velice destruktivní. Využívá se tvrdých úderů na citlivá místa, jako je krk, čelist, nos, solar či genitálie a to nejen pěstí, ale i lokty nebo koleny. V systému je použit nácviku boje proti jednomu neozbrojenému protivníkovi, přes boj na zemi až po boj proti více lidem se zbraněmi. Ve výsledku se tedy jedná o velice tvrdý bojový styl použitelný pro nekompromisní sebeobranu.  Genialita tohoto umění tkví hlavně ve snaze držet se snadných, ale co nejefektivnějších pohybů a úderů. Tím odpadá nutnost se před použitím boje složitě rozcvičovat např. pro techniku vysokých kopů, což je opět výhoda při sebeobraně. Základní obranné techniky, které jsou poměrně rychle zvládnutelné, dokáží velice účinně pokrýt hlavní tělesné partie před úderem a zároveň dostat obránce do výhodné polohy k protiútoku. Hlavní bojový postoj (Iras, který oceňuje mnoho jiných bojových umění, jelikož vytváří třetí stabilní bod) se snaží myslet na stabilitu a ochranu genitálií.  Specialitou Wing Chun je spojení útočné i obranné stránky v každé technice a boj na velmi krátkou vzdálenost. Techniky Wing Chun od sebe neoddělují obranu a útok, ale při každém pohybu usilují o obojí a neustálou kontrolu protivníka. Specifikou útočné stránky Wing Chun je boj o středovou linii (tedy o přímou, nejkratší cestu pro útok) a řetězové údery, které při dobře zvládnuté technice nemilosrdně zasypou protivníka ohromným počtem ran (sérií navazujících ran - řetězem ran) za relativně krátký čas, ale zároveň tvoří kryt obránci a nutí protivníka k přechodu do defensivy a útočí na jeho stabilitu.  Dalším specifikem Wing Chun je Chi Sao (v překladu lepící se ruce), zaměřené na získání dokonalé kontroly protivníka na velmi krátkou vzdálenost udržováním nepřetržitého kontaktu (být přilepen k protivníkovi). Chi Sao učí studenty kontrole končetin protivníka (rukou a v pokročilejších stupních i nohou) zdokonalováním propojení obrany i útoku v každém pohybu a rozvinutí schopnosti studenta vnímat pohyb a tlak protivníka pomocí hmatu místo ostatních smyslů. Tyto techniky jsou velice často prezentovány na ukázkových videí a mistři Wing Chun je předvádí i se zavázanýma očima.  Efektivita tohoto umění navíc spočívá i ve velice dobré použitelnosti ve stísněných prostorách, třeba výtahů nebo malých místností. Vysoká účinnost dělá toto umění dobře použitelné i pro ženy, kdy za pomoci nebezpečných technik, jako jsou kopy na kolena či vpichy na oči, se lze ubránit i o dost silnějším protivníkům v případě přímého ohrožení.  Wing Chun je tedy bojové umění, které si vzalo to nejlepší z dávných kung fu stylů a vytvořilo tak ucelený systém velice efektivního bojového umění. A jako bojové umění nemusí hledět na pravidla či fair play hru, což z něj dělá nekompromisní sebeobranný systém. Wing Chun je navíc možné naučit se na použitelnou úroveň za poměrně krátký čas proti jiným uměním. Absence pohybů vyžadující kvalitní provedení za použití síly nebo atletických pohybů umožňuje navíc zvládnout Wing Chun lidem všech postav a pohybového nadání.

Wing Chun na Západě.

První školu v Evropě založil Lee Sing v Anglii v 50. letech. V západním světě se z Wing Chun, podobně jako z jiných bojových umění, stala komerční záležitost. Nejúspěšnějším komerčním projektem je zřejmě EWTO (European WingTsun Organization, Evropská organizace Wing Tsun, dříve propagující styl Leung Tinga, nyní více autonomní), který je pod správou Keitha Kernspechta, se sídlem v německém Langenzellu.  Komerčně pojaté organizace též hojně spojují výuku Wing Chun s filipínským bojovým uměním Eskrima (EWTO) neboli Skirmen (AVSE Missing-Link).

Wing Chun v Česku.

Historie českých škol spadá do roku 1990 když se Ivan Rzounek vrátil z delšího pobytu v zahraničí a založil historicky první školu WingVing ChunTsun v Česku, tehdy v rámci EWTO (nyní pod patronací rakouského "si-fu" Olivera Königa [rovněž EWTO]). Zanedlouho se na trh propracovaly i další významné školy (např. ELYWCIMAA, organizace "si-fu" Wilhelma Blecha (jehož první školy založil a vedl mezi lety 1993–1998 rovněž Ivan Rzounek) z Německa, propagující styl Lok Yiu, žáka Yip Mana. Další školy jsou méně známé nebo s nedostatečnou členskou základnou. Postupem času se od EWTO separovaly další větve, z nichž nejvýraznější změny byly v roce 2002, kdy vznikla AVSE ("si-fu" Ladislav Hodač) a v roce 2006, kdy došlo k rozpadu de facto celé severní větve EWTO v Česku.

Formy.

Tak, jak se učí ve škole Yip Man Hong Kong Wing Chun (hlavní proud) – jiné školy mají pojetí odlišné:

Principy.

Tak, jak je učí Leung Ting WT (jiné školy mají principy odlišné):

Princip pohybu.

Je-li cesta volná, jdi vpřed. Pokud Ti nestojí nic v cestě, postupuj přímo vpřed.  Není-li cesta volná, přilep se. Pokud je v cestě překážka, spoj se s ní.  Je-li soupeř silnější, podvol se. Používá-li protivník velkou hrubou sílu, je nesmysl se jí stavět do cesty. Je potřeba se síle vyhnout.  Ustupuje-li soupeř, následuj ho. Udělal-li soupeř chybu a stahuje-li se, pronásleduj ho.  V principu se jedná o chování vody. Ve Wing Chunu, stejně jako v čínské filozofii a pojetí života vůbec, platí, že tvrdost a strnulost znamená smrt a přizpůsobivost, pružnost a měkkost znamená život.

Princip síly.

Osvoboď se od své vlastní síly. Nesmíš být ztuhlý, Tvoje pohyby musí být plynulé, uvolněné a výbušné.  Osvoboď se od síly soupeře. Nepřetlačuj se se soupeřem, využij jeho síly, aby se do Tebe „propadl“...  Podvol se síle soupeře a přidej svoji.  Využij sílu soupeře proti němu.

Jung-čchun (TZ 詠春, ZZ 咏春, pchin-jin "Yǒng chūn", anglický přepis Wing Chun, někdy též "Wing Tsun", "Ving Tsun" či "Yong Tjun") je jihočínské bojové umění. O jeho celosvětové rozšíření se postaral zřejmě mediálně nejznámější představitel tohoto stylu Yip Man, který provozoval svou školu v Hongkongu. Díky tomu je dnes toto umění (nesprávně) považováno za hongkongský styl. V různých variantách je rozšířeno po celé jihovýchodní Asii od Číny přes Thajsko, Vietnam až po Malajsii.  V Česku převažují styly hongkongské, jediným výrazným zástupcem „pevninského“ Wing Chunu je nejrozšířenější škola Mai Gei Wong Wing Chun.

Wing Chun Kuen (), usually called Wing Chun (詠春), is a concept-based traditional Southern Chinese Kung fu (wushu) style and a form of self-defense, that requires quick arm movements and strong legs to defeat opponents. Softness (via relaxation) and performance of techniques in a relaxed manner is fundamental to Wing Chun. According to legend, it was created by Ng Mui, an abbess who taught it to her student Yim Wing-chun as a means to defend herself against unwanted advances. The martial art is named after her. According to Ip Man, "Chi Sau in Wing Chun is to maintain one's feeling of opponents movement by staying relaxed all the while keeping in the strength to fight back, much like the flexible nature of bamboo". Notable practitioners of Wing Chun include Yuen Kay Shan, Ip Man, Ip Chun, Bruce Lee, Jackie Chan, and Donnie Yen.


Památky.

Malebné město Kufstein si díky bohatství památek vysloužilo přezdívku „Perla Tyrolska“.  Nad městem se vypíná mohutná pevnost "Festung Kufstein". Ta sloužila ve středověku jako vězení, vede do ní výtah a nyní je v ní umístěno národopisné muzeum a v její věži i "Varhany hrdinů" – údajně největší venkovní varhany na světě. Klaviatura je umístěna o 80 metrů níže a jejich 4307 píšťal a 46 rejstříků se denně v poledne (v létě i o šesté hodině večerní) rozeznívá do širokého okolí.  Historickým centrem města je "Dolní náměstí", které se svažuje od historické budovy radnice až k mostu přes řeku Inn. V létě ho skoro celé zaplní stolky kaváren a restaurací a je i místem konání různých koncertů a dalších kulturních akcí. Nahoře na náměstí stojí historická budova radnice, v dolní části je pak "Mariánská kašna" stará 140 let.  V nejbližším okolí náměstí jsou kromě zmíněné pevnosti další historické památky – "městský farní kostel" z 15. století, "zbytky městských hradeb" a úzké uličky, z nichž je nejznámější "Römerhofgasse" s krásnými vinárničkami. Ve městě je i muzeum šicích strojů a provozovaná sklářská huť, ale návštěvníky vítají nejen historické budovy, ale i množství obchodů, nákupní centra i park v moderní zástavbě v okolí Horního náměstí.

Sport.

Pro návštěvníky Kufsteinu je však zajímavé i blízké okolí města. V létě je hojně využíváno 120 km značených stezek pro cyklisty, včetně cyklostezky podél řeky Innu, která vede z Landecku až do německého Pasova. Okolní hory dávají možnost jak pěší turistice v létě, tak i lyžování v zimních měsících. Lyžařské terény oblasti Wilder Kaiser- Brixental patří se svými 250 km tratí a 91 lanovkami a vleky mezi největší v Rakousku.

Doprava.

Vlakové spojení z kufsteinského železničního uzlu umožňuje se dostat do hodiny do dalších tyrolských i bavorských měst a rekreačních středisek, jako jsou např. Innsbruck, Rosenheim, Prien am Chiemsee, Kitzbühel nebo Sankt Johann in Tirol, jen o něco déle trvá cesta vlakem do Mnichova nebo Salzburgu. Obdobně časově výhodné je i spojení po silnici.

Kufstein je okresní město okresu Kufstein v Rakousku, na severovýchodě spolkové země Tyrolsko, v bezprostřední blízkosti německé hranice. Protéká jím řeka Inn. První zmínka o něm se objevuje v historických pramenech již v roce 1205, do roku 1504 patřilo město s pevností Bavorsku. Žije zde obyvatel. Je po Innsbrucku druhým největším městem severního Tyrolska. K jeho příjmům patří cestovní ruch, je významným sportovním střediskem, z průmyslu je zde zastoupen strojírenský, sklářský a výroba lyží.

Kufstein is a town in the Austrian state of Tyrol, the administrative seat of Kufstein District. With a population of about 18,400, it is the second largest Tyrolean town after the state capital Innsbruck. The greatest landmark is Kufstein Fortress, first mentioned in the 13th century.


Taxonomie.

Kočka horská byla popsána v roce 1865 italským přírodovědcem Emilio Cornaliem, který ji pojmenoval "Felis jacobita" na počest Jacobita Mantegazza. Jenže jakékoliv přímé důkazy její existence byly natolik vzácné, případně zaměnitelné s kočkou pampovou, že ji autoři přírodovědných knih až přibližně do roku 1900 nezahrnovali do přehledu žijících druhů koček. V roce 1940 byla přeřazena do rodu "Oreailurus", kde vydržela až do přelomu 20. a 21. století. Až v roce 1998 byly získány první kvalitní fotografie. Kočka horská obdržela již několik vědeckých jmen a nejnověji byla zařazena do rodu "Leopardus", zahrnujícího šest dalších amerických koček. Synonyma pro kočku horskou jsou:

Popis.

Existuje málo věrohodných kvantitativních údajů ke kočce horské. Dosahuje velikosti mohutnějších kusů kočky domácí. Většina autorů uvádí, že byl zvážen pouhý jeden samec (ne zcela dospělý), který měl hmotnost 4 kg. Nicméně existuje ještě záznam o samici vážící 4,5 kg. Délka těla se pohybuje v rozsahu 57,7 až 85 cm, délka ocasu 41 až 48 cm. Maximální délka lebky je 9 až 11,5 cm.  Srst je hustá a dlouhá, na hřbetě až 4,5 cm, 3,5 cm dlouhé chlupy vyrůstají na ocase. Základní barva je stříbrošedá nebo popelavá, hnědošedá nebo načervenalá. Tmavší, na těle nepříliš zřetelná kresba je tvořená rezavými rozetami na bocích, které místy přecházejí v pruhy. Končetiny jsou mourované, s černošedou kresbou. Břicho je světlejší, s tmavými tečkami, ušní boltce jsou vždy šedé. Ocas je kroužkovaný, kroužků bývá šest až devět (nejčastěji 7), u mladých zvířat jich může být i více a jsou tenčí. Někteří jedinci mají špičku ocasu bílou.  Ocas je velmi tlustý a dlouhý. Zvláštností kočky horské jsou některé znaky na lebce, přesněji velká, dvoukomorová sluchová výduť, což je dutý výběžek spánkové kosti pod kostěným zvukovodem. Vnější zvukovod má zploštělý tvar. Celkový počet zubů je 28 při zubním vzorci 3/3, 1/1, 2/2, 1/1.  Kočka horská bývá zaměňována s horskou formou kočky pampové, jejíž areál se překrývá s místy výskytu kočky horské (sympatrický výskyt). Srst kočky pampové je spíše žlutohnědá s tmavší, výraznější kresbou. Její uši mají černou vnější část boltců. Také má kratší ocas.

Rozšíření a biotop.

Kočka horská obývá skalnaté vysokohorské pouště Andských vrcholů nejčastěji v nadmořské výšce mezi 3600 m a 4700 m. Největší výška, ve které byla kočka horská spatřena, je 5100 m n. m. Přestože jednoznačně preferuje horské oblasti, byla pozorována i v nadmořské výšce 650 m. Areál výskytu tvoří přerušovaný pás táhnoucí se od severního Chile a severozápadní Argentiny na jih Peru a do jihozápadních oblastí Bolívie.  Žije nejčastěji na skalnatých, velmi suchých a chladných vrcholech vysoko nad hranicí lesa. Vegetace je tvořena zakrslými trávami a keři. Také se vyskytuje na vysokohorských vlhkých loukách a vzácně i při hranici sněhu. Dokáže žít i v patagonských stepních a křovinatých územích.  Oblasti, v nichž žije, vykazují tyto typické podnebné charakteristiky: zima (průměrné roční teploty 0 °C až 4 °C), sucho (roční srážky méně než 100 mm až 800 mm) a velké rozdíly teplot mezi dnem a nocí.

Biologie a ekologie.

O chování kočky horské je toho známo velice málo. Bylo zdokumentováno minimum pozorování kočky horské v jejím přirozeném prostředí. V zoologických sbírkách na celém světě je pouze pět lebek této vzácné kočkovité šelmy. Teprve v dubnu 2004 se podařilo odchytit jednu samici a vybavit jí telemetrickým obojkem, následně bylo odchyceno a označeno ještě dalších devět jedinců. Sledování ukázalo, že kočky horské jsou aktivní hlavně v noci nebo jsou diurnální (aktivní za soumraku a - o něco méně - za úsvitu). Jsou samotářské a sdružují se jen v době páření.  Jedná se o rychlého a mrštného predátora s dobrými skokanskými a manévrovacími schopnostmi. Jeho hlavní kořistí jsou andské druhy hlodavců, na jejíchž lov se specializuje; je to hlavně viskača ("Lagostomus maximus"), činčila krátkoocasá ("Chinchilla chinchilla") a činčily rodu "Lagidium", jako je činčila ušatá ("Lagidium viscacia") nebo činčila horská ("Lagidium peruanum"). Pravděpodobně loví také další malé hlodavce, jako jsou tukotuko, myši a krysy. Hlodavci tvoří přinejmenším 2/3 potravy, ale někdy to může být až 100 %. Je schopna zabít i zajíce, malé a středně velké ptáky a plazy. Doplňkovou potravou může být i hmyz. Bylo zaznamenáno, že před ní prchal pes horský. Ale spíše než, že by šlo o kočičí kořist, se to zdá naznačovat dominanci kočky v případném kompetičním vztahu.  Kočka horská vykazuje několik jedinečných rysů chování. Předně se nebojí lidí. Pozorovatelé se k ní mohou dostat doslova na pár metrů a jsou při tom zcela ignorováni. To však činí tuto šelmu velmi zranitelnou vůči odchytu a lovu, domorodci ji často loví tak, že k ní přijdou a hodí po ní kámen. Její teritorium je na malou kočku velmi rozsáhlé, jde mnohdy o desítky km². Jedna samice s obojkem se během osmiměsíčního sledovaného období v roce 2004 pohybovala na území 65,5 km². Kočky horské žijí zřejmě tak, že tráví několik dní v konkrétní kolonii viskač (nebo činčil), kde loví a odpočívají. Po určité době se přesunou do jiné kolonie.

Rozmnožování.

Věrohodných informací o rozmnožování existuje naprosté minimum a to i z toho důvodu, že kočka není chována v zajetí. K páření dochází zřejmě na jaře, porod koťat pak následuje v létě, nicméně podle svědectví domorodců se kočky páří mezi červencem a srpnem a mláďata přicházejí ne svět v září či v říjnu. Ve vrhu bývá jedno až dvě mláďata, přičemž dvě jsou zřejmě častější.

Populace.

V letech 2007 až 2016 provedli vědci několik průzkumů teritorií, hustoty a lokálních populací kočky horské. Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) tyto výzkumy vyhodnotil a odhadl, že k roku 2016 žilo ve volné přírodě 1378 dospělých jedinců v celkem 10 subpopulacích. Při tom se zjistilo, že druh má velmi nízkou genetickou variabilitu a tvoří dvě hlavní výrazně oddělené populace.

Ohrožení a ochrana.

Až do začátku 21. století se mělo za to, že hlavní hrozbou pro kočku horskou je nelegální lov kvůli kožešině. V roce 2008 byl tento názor opraven a za nejdůležitější hrozbu byla označena ztráta a fragmentace životního prostředí. Konkrétně jde o tyto problémy: expanze zemědělství, především nevhodné pastevectví a vysávání horských vodních zdrojů pro potřeby těžby a průmyslu. Dále zvířata ohrožuje velký rozvoj těžby ropy v Patagonii. Lov místními lidmi je poměrně intenzivní, neboť zemědělci se domnívají, že jim kočka zabíjí mláďata dobytka a drůbež. Domácí nebo pastevečtí psi mohou být další hrozbou, neboť je známo mnoho případů, kdy kočku pronásledovali a zabili.  Dalším důvodem, proč jsou kočky horské tak vzácné, může být jejich potravní specializace. Činčily a viskačy žijí v malých koloniích (maximálně 60 jedinců) a jejich výskyt je roztroušený. Proto má kočka horská velké teritorium a malou populační hustotu. Například populace činčily krátkoocasé byla zmasakrována kvůli kvalitní kožešině na počátku 20. století, což rozhodně mohlo negativně ovlivnit populaci kočky horské. I ostatní druhy viskač a činčil byly a jsou loveny. Je-li kočka horská potravním specialistou, hlavní příčinou vzácnosti kočky horské by pak byl nedostatek potravy v důsledku nadměrného lovu její hlavní kořisti člověkem.  Oficiálně je kočka horská chráněná ve všech čtyřech státech, kde se vyskytuje. IUCN vede kočku horskou jako ohrožený druh. Úmluva CITES jí zařazuje do přílohy I., čili obchod s ní je zakázán či přísně omezen. Ochranou kočky horské se kromě jiného zabývá nezisková organizace Alianza Gato Andino (Andean Cat Alliance).

Mýty a pověry.

Indiáni kočky horské a pampové většinou mezi sebou nerozlišují. Nazývají je obvykle "titi" nebo "osqhollo" (i když mají i další názvy) a považují je za posvátná zvířata, což jim však nijak nebrání je z mnoha různých důvodů lovit. Vycpané kočky nebo jejich kůže jsou používány při ceremoniích, které mají zajistit dobrou úrodu anebo produktivitu domácích zvířat. Mezi obyvateli horských oblastí And existují další pověry, které se mnohdy podle komunity liší. Kdo prý spatří kočku horskou, musí ji co nejdříve zabít a bude mít rok štěstí a společenské uznání. Jiní domorodci mají zato, že pouhé spatření kočky přináší smůlu. Někteří lidé věří, že je v kočce spoutána zlá síla, kterou mohou využít ve svůj prospěch.

Kočka horská ("Leopardus jacobita") je jedna z nejvzácnějších a nejméně známých kočkovitých šelem. Je to malá kočka, jenž zbarvením, hustou srstí a velkým ocasem připomíná zmenšeného sněžného levharta. Stejně jako on obývá vysoké hory, konkrétně jihoamerické Andy. Živí se různými malými savci (především viskačami a činčilami), ptáky a plazy. Mezi domorodci koluje o této kočce několik pověr a mýtů, kvůli kterým je jimi lovena. Jelikož má poměrně malý areál rozšíření a velmi nízkou populaci (necelých 1400 dospělých jedinců), hodnotí IUCN tuto šelmu jako ohrožený druh.

The Andean mountain cat ("Leopardus jacobita") is a small wild cat native to the high Andes that has been listed as Endangered on the IUCN Red List because fewer than 2,500 individuals are thought to exist in the wild. It is traditionally considered a sacred animal by indigenous Aymara and Quechua people.  It was first described by Emilio Cornalia who named it in honour of Jacobita Mantegazza.


Počátky.

Článek na anglickojazyčné Wikipedii uvádí jako předchůdce groupware systémů víceuživatelské textové hry. Například v roce 1978 vytvořil Roy Trubshaw, student britské Essex University, aplikaci MUD (Multi-User Dungeon). Dalším krokem byly tzv. BBS ([biːbiːˈes]; Bulletin Board System) – předchůdci dnešních diskusních fór. Uživatelé se připojili přes vytáčené připojení (dial-up [ˈdaiəl ˌap]) pomocí modemu k jinému počítači opatřenému též modemem a mohli spolu hromadně komunikovat pomocí textu.  Samotný výraz groupware byl zřejmě použit poprvé v roce 1987 v časopise Fortune Louisem S. Richmanem.  V počátcích 90. let 20. století využívala opravdové nástroje pro spolupráci americká vláda.

Definice.

Groupware je „programové vybavení, které umožňuje dvěma a více lidem navzájem komunikovat, kooperovat na společném díle a koordinovat jejich aktivity“, přičemž komunikace, kooperace a koordinace jsou tři formy spolupráce. Komunikací rozumíme výměnu zpráv, požadavků, instrukcí; kooperace je práce nad společnými dokumenty; koordinace znamená vzájemné sladění činností.  Ať už je společná úloha rozdělena na dílčí nezávislé části, nebo ne, musí kooperující lidé koordinovat své aktivity. Musí řídit závislost mezi těmito aktivitami, aby bylo možné kompletovat výsledky do jednoho celku. Komunikace je pak nezbytnou součástí koordinace.

Komunikace.

Komunikaci zajišťují různé systémy (či aplikace), například elektronická pošta, vývěsky (bulletin board) a diskusní fóra, živá diskuse (chat), videokonference a jejich různé kombinace.

Kooperace.

Aby mohla skupina lidí, která pracuje na společném projektu, kooperovat, potřebuje úložiště dokumentů, ve kterém je uchovávána a všem snadno dostupná kolektivní práce, a nějaký prostor k hromadné diskusi.

Sdílení dat (správa dokumentů).

Systémy groupware obvykle zahrnují nějaký systém pro správu dokumentů (Document Management System). Každý tak má nejen přístup k dokumentům, které vytvořili ostatní, ale může je i sám upravovat. Lepší systémy pro správu dokumentů umožňují nejen konkurenční přístup k jednomu dokumentu a řízení přístupu podle rolí pro jednotlivé skupiny uživatelů, ale též nabízí sledování přístupu, archivaci, správu verzí dokumentu a další funkce.

Hromadná komunikace.

Do prostředků umožňujících kooperaci patří též vývěsky, které například nabízí možnost sdílet data o otázkách a odpovědích nebo další znalosti ve skupině. Vývěsky se podobají běžným internetovým diskusním fórům.

Koordinace.

Nezbytnou potřebou týmu je plánování schůzek či jiných společných událostí, čemuž napomáhá plánování času jednotlivých členů. Dále groupwarové systémy obsahují též nástroj pro zadávání úkolů a jejich kontrolu. Rozlišujeme též specifické případy nástrojů pro týmovou spolupráci, například pro programátory. Tyto nástroje obsahují podporu pro programový kód a jeho sdílení, komentování atd.

Přehled funkcí.

Seznam převzat z literatury a doplněn: Workflow [ˈwəːkfləu] znamená automatizování oběhu některých dokumentů na základě počítačem vyhodnocovaných pravidel. Pokud například přijde do podniku objednávka a systém ji vyhodnotí podle kritérií jako objednávku, přesměruje ji automaticky na patřičné oddělení. Poté vyčkává na akci uživatele, po zamítnutí může objednávku smazat nebo archivovat, při schválení předat dalšímu člověku atd.

Použití groupwaru.

Oblast uplatnění nástrojů pro podporu spolupráce je neomezená. Zdaleka nemusí jít jen o podnikové prostředí, kde pracují rozsáhlejší týmy. V omezené podobě (jen část funkcionality) je využívají různé skupiny lidí. Může jít o: Tento seznam určitě není vyčerpávající. Problémem je menší chuť na straně uživatelů, pokud jde o mimopodnikové aktivity (nechtějí se „organizovat“). Konkurenceschopnost organizací může podpořit přeměna tradiční, hierarchické a funkčně definované organizační struktury na plošnou strukturu napříč funkčními skupinami bez respektování geografické lokality. A zde se právě uplatňuje groupware nabízející virtuální komunikační linky virtuálním pracovním skupinám.

Kritický faktor.

Nainstalování a nastavení groupwarového počítačového vybavení není všespásné řešení. Implementace „se významně odrazí v celkové změně vnitrofiremní kultury“. „Má dopad nejen na změnu charakteru práce, ale i na jednání a chování pracovníků“. Je důležité zainteresovat všechny zaměstnance, dostatečně je informovat a včas proškolit. Na místě je při zavádění groupware též dostatek trpělivosti. Maximálního synergického efektu nasazení groupwarového produktu dosáhneme právě při zapojení všech členů skupiny a jejich používání většiny funkcionality.

Sociální sítě.

Konceptu groupwaru se podobají dnešní tzv. sociální sítě. I ty existující (jako např. Facebook) lze využít pro spolupráci při použití specializovaných aplikací třetích stran. Web Forrester předvídá, že se nakonec sociální sítě a další Web 2.0 aplikace sloučí do jakýchsi platforem pro spolupráci, a přestanou existovat jako dílčí produkty.

Groupware ([ˈgruːpˌweə(r)]; též se používá výraz systémy pro podporu spolupráce) zahrnuje počítačové nástroje napomáhající ke spolupráci lidí (např. pracovníků) na nějakém společném díle. Pomocí nich jednotliví členové skupiny mohou komunikovat, sdílet různé dokumenty a organizovat svoji spolupráci. Do groupwaru patří elektronická pošta, diskusní fóra, chaty, kalendáře, úkoly, úložiště dokumentů, různé „wiki“ nástroje a další. Existují jak dílčí aplikace naplňující tuto funkcionalitu, tak komplexní balíky (např. Lotus Notes [ˈləutəs ˌnəuts], eGroupware a další, viz ). Groupware může usnadnit práci virtuálních týmů a skupin pracujících na dálku.

Collaborative software or groupware is application software designed to help people working on a common task to attain their goals. One of the earliest definitions of groupware is "intentional group processes plus software to support them".  As regards available interaction, collaborative software may be divided into: real-time collaborative editing platforms that allow multiple users to engage in live, simultaneous and reversible editing of a single file (usually a document), and version control (also known as revision control and source control) platforms, which allow separate users to make parallel edits to a file, while preserving every saved edit by every user as multiple files (that are variants of the original file).  Collaborative software is a broad concept that overlaps considerably with computer-supported cooperative work (CSCW). According to Carstensen and Schmidt (1999) groupware is part of CSCW. The authors claim that CSCW, and thereby groupware, addresses "how collaborative activities and their coordination can be supported by means of computer systems."  The use of collaborative software in the work space creates a collaborative working environment (CWE).  Finally, collaborative software relates to the notion of collaborative work systems, which are conceived as any form of human organization that emerges any time that collaboration takes place, whether it is formal or informal, intentional or unintentional. Whereas the groupware or collaborative software pertains to the technological elements of computer-supported cooperative work, collaborative work systems become a useful analytical tool to understand the behavioral and organizational variables that are associated to the broader concept of CSCW.


Původ a rozšíření kultu.

Z religionistického hlediska byla otázka původu Serapida považována za spornou. Jean-François Champollion odvozoval jeho vznik z prastarého egyptského náboženského kultu posvátného mennoferského býka Ápida (egyptsky Hapiho), resp. Osir-Ápida (egyptsky Usir-Hapiho). Uplatnily se však i jiné interpretace: František Lexa se domníval, že jde o asijského boha z oblasti města Sinópé s původním jménem Šar-apšu, jiní autoři spojovali Serapida s titulováním babylonského boha Ea jako sar-apsu, tedy "Ea – král oceánu". Přestože existují i nesouhlasné názory, je dnes považován za prokázaný jeho egyptský původ.  Nejpozději ve 4. století př. n. l. je doložena abstraktní představa zemřelých Ápidů, kteří splývají s Osiridem (egyptsky Usirem), vládcem podsvětní říše. Za Ptolemaia I. byl tento kult přenesen do Alexandrie a získal typicky řecko-helénistické znaky. Plútarchos v této souvislosti píše:  "„Osirida je lépe ztotožnit s Dionýsem a pak s Osiridem Sarápida, který získal toto jméno poté, co změnil svou podstatu. Sarápis je totiž bůh společný všem, stejně tak jako to vědí o Osiridovi ti, kdo se zúčastnili svatých obřadů.“"  V helénistickém pojetí Serapis nahradil egyptského boha Usira a stal se partnerem bohyně Esety (Isidy), což bývá (otázka zda oprávněně) primárně interpretováno jako vědomá snaha Ptolemaia I. o politické sblížení řeckého a egyptského obyvatelstva říše. Stejně důležitou okolností pro vznik kultu mohl ovšem být fakt, že Alexandrie byla nově založeným městem. Protože řecké poleis vždy měly svého místního boha, bylo třeba nalézt jej i pro Alexandrii. Serapis tak měl získat roli hlavního boha egyptských Řeků.  Serapidův kult se rozšířil velmi rychle, centra jeho uctívání (tzv. Serápea) ovšem vznikla především mimo Egypt, zejména na ostrově Délos, na Sicílii i ve vlastním Řecku. Nejstarším dokladem šíření kultu je patrně dedikační nápis v maloasijském Halikarnassu z přelomu 4. a 3. století př. n. l. Od 1. století př. n. l. měl svatyni také v Římě, podle Vitruvia lokalizovanou do obchodnické čtvrti obývané především přistěhovalci a cizinci. Chrám mu vybudoval císař Caracalla, samostatná slavnost připadala na 25. duben.  Pro Egypťany ovšem Serapis starobylého Usira a posvátného býka Hapiho nenahradil, jeho uctívání pro ně mělo povahu výhradně oficiálního kultu. Naproti tomu antičtí vyznavači se stávali jeho horlivými ctiteli a vždy si uvědomovali jeho (a také Isidin) egyptský původ. V tomto smyslu není Serapis bůh egyptský, ale antický.

Mytologie.

Serapis vlastně nemá obvyklý mytologický kontext starověkých bohů, namísto toho vykazuje znaky typické pro bohy helénistické – je to bůh, který se zjevuje svým vyznavačům jako ochránce a "sótér" – „spasitel“, ale i bůh trestající neposlušnost a vstupuje často i nečekaně do jejich životů, jimž pak dává zcela jiný směr.  Nejčastěji se zjevoval prostřednictvím zázraků a snů. Například v dopise jistého Zoila z Aspendu z roku 254 př. n. l. se pisatel obrací na Apollonia, ministra Ptolemaia II., a líčí mu důvody, pro které přijel do Alexandrie: Serapis jej mnohokrát navštívil ve spánku a přikázal mu do města odjet, neboť si přeje, aby mu tam Zoilos postavil chrám. Protože však splnění příkazu odkládal, Serapis na Zoila seslal těžkou nemoc, z níž se uzdravil teprve poté, co bohu slíbil poslušnost a do Alexandrie skutečně odjel. Váhal však s tím se na Apollonia se stavbou chrámu obrátit a při setkání se mu nakonec raději svěřil s jinou záležitostí; proto jej bůh znovu potrestal nemocí trvající čtyři měsíce. Po těchto událostech Zoilos píše:  "„Bylo by tedy dobré, Apollonie, kdybys poslechl příkazu boha, aby Serapis k tobě byl laskav a učinil tě ještě slavnějším a mocnějším na královském dvoře a aby nezapomínal na tvé zdraví.“"  Podle tradice zaznamenané Plútarchem a Tacitem v 1. století se i Ptolemaiovi I. zjevil ve snu v podobě důstojného muže a vyzval jej, aby z města Sinópé přivezl do Alexandrie sochu boha Plútóna. Po jejím přivezení bylo panovníkovi sděleno, že nepatří žádnému jinému bohu než právě Serapidovi, čímž se teprve tento velký a mocný bůh nechal o své vůli poznat.

Teologie a kult.

Na formulování teologie nového kultu se z nám známých historických postav podílel athénský kněz Timotheos z aristokratického rodu Eumolpovců a egyptský kněz Manehto ze starobylého náboženského centra v Iunu. Serapis navazoval na Usira jako boha podsvětí a vegetace, resp. na obdobné řecké bohy Plútóna a Dionýsa, ale také Hélia a další, jejichž rysy ovšem v sobě Usir díky svému složitému vývoji už sám o sobě zahrnoval. Jeho základním znakem zůstávalo cyklické střídání vegetačních období, hojnost úrody a léčení, smrt a vzkříšení, tedy primární usirovské kvality.  Doložená epiteta ovšem poukazují na výrazné henoteistické směřování kultu: je označován jako "Heis Zeus Serápis" – "Jeden" (ve významu "Jediný") "Zeus Serápis", případně "Zeus Hélios Megas Serápis" – "Zeus Slunce Velký Serápis". Serapis je proto velkým bohem nebes držícím všeobecnou vládu, nekonečně mocný, vzhledem k němuž ostatní bohové jsou jen pouhou součástí, ale současně i bohem blízkým, bezprostředně se zajímajícím o každodenní starosti svých ctitelů. Spojuje tedy v sobě představu univerzálního a osobního boha.  Podobně jako tomu bylo v Dionýsově kultu, hrál v Serapidově uctívání důležitou roli bohoslužebný rytmický tanec a rituální hostina, pro něž chrámy mívaly zvláštní síň. Přestože pozvánky na tyto hostiny, jichž se dochovalo velké množství, mají společenský charakter, je pravděpodobné, že jejich cílem mohlo být navození náboženské extáze.  Spolu se Serapidovým kultem se po celém antickém světě šířil kult jeho manželky Isidy, přetransformované staroegyptské bohyně Esety. Zejména její kult vykazoval významné mysterijní znaky. Serapis společně s Isis měli syna Harpokrata, přetvořeného boha Hora.  Pozoruhodný rys je zaznamenán ze Serápea v Mennoferu. Někteří z poutníků, kteří sem přicházeli, náhle zjistili, že si bůh přeje, aby zůstali v chrámu. Byli označováni jako "katochoi", tedy „bohem zadržení“. Nesměli opouštět chrámový okrsek, plnili blíže neznámé sakrální funkce a těšili se všeobecné úctě. Důvody jejich "zadržení", které v některých případech trvalo i patnáct dvacet let, nejsou nikde v pramenech blíže vysvětleny.

Ikonografie.

Způsob Serapidova zobrazování se ustálil na samém počátku existence jeho kultu. Zobrazení jsou provedena výhradně v antickém stylu, často se objevují jen jeho busty. Typická je pro něj postava důstojného, nejčastěji sedícího muže připomínajícího Dia a charakteristickým účesem čtyř nebo pěti kadeří spadajících do čela ozdobený korunou v podobě válcovité měřice na obilí nebo košíku na ovoce (řecky "kalathos", latinsky "modius") – symbolickým vyjádřením úrody a všestranné hojnosti jako Serapidových darů. V egyptském prostředí zpočátku býval ozdoben Usirovou korunou atef, případně také mohl mít beraní rohy.  K dalším Serapidovým atributům patří Kerberos u jeho pravé nohy spojující jej se světem zemřelých a v levé ruce hůl podobná holi božského léčitele Asklépia.  Od římské doby je Serapis zobrazován na předmětech užitého umění – na lampách, bronzových nádobách, nářadí, vázách a podobně.

Serapis je latinská verze jména řecko-egyptského boha (původní řecké znění jména je Osorápis a o něco později Σαραπις – Sarápis), jednoho z projevů helénistického náboženského synkretismu. Byl patronem egyptské Alexandrie a celé ptolemaiovské říše, v souvislosti s ptolemaiovským politickým a zejména kulturním vlivem se jeho kult od 4. století př. n. l. postupně rozšířil nejdříve do Řecka a nakonec do celého antického Středomoří. Pro svou popularitu byl spolu s uctíváním Isidy, původně egyptské bohyně Esety, vážným konkurentem křesťanství. Jeho nejvýznamnější chrám – Serápeum v Mennoferu – nechal v roce 389 zbořit císař Theodosius I.; chrám v Alexandrii byl vypálen pouštními mnichy v roce 391. Kult samotný však zanikl až v století následujícím (v 5. století), na samém sklonku antické kultury v důsledku násilného potlačování pohanských kultů křesťanskými císaři Římské říše. Poslední chrám jeho manželky Isidy/Esety na ostrově Philae byl dokonce uzavřen až v první polovině šestého století.

Serapis (, later form) or Sarapis (, earlier form, originally Demotic: "wsjr-ḥp," "Userhapi" "Osiris-Apis") is a Graeco-Egyptian deity. The cult of Serapis was introduced during the third century BC on the orders of Pharaoh Ptolemy I Soter of the Ptolemaic Kingdom as a means to unify the Greeks and Egyptians in his realm. A serapeum ( "serapeion") was any temple or religious precinct devoted to Serapis. The "cultus" of Serapis was spread as a matter of deliberate policy by the Ptolemaic kings, who also built the immense Serapeum of Alexandria. Serapis continued to increase in popularity during the Roman Empire, often replacing Osiris as the consort of Isis in temples outside Egypt.  Serapis was depicted as Greek in appearance but with Egyptian trappings, and combined iconography from a great many cults, signifying both abundance and resurrection. Though Ptolemy I may have created the official cult of Serapis and endorsed him as a patron of the Ptolemaic dynasty and Alexandria, Serapis was a syncretistic deity derived from the worship of the Egyptian Osiris and Apis and also gained attributes from other deities, such as chthonic powers linked to the Greek Hades and Demeter, and benevolence linked to Dionysus.  There is evidence that the cult of Serapis existed before the Ptolemies came to power in Alexandria: a temple of Serapis in Egypt is mentioned in 323 BC by both Plutarch ("Life of Alexander", 76) and Arrian ("Anabasis", VII, 26, 2). The common assertion that Ptolemy "created" the deity is derived from sources which describe him erecting a statue of Serapis in Alexandria: this statue enriched the texture of the Serapis conception by portraying him in both Egyptian and Greek style.  In 389, a Christian mob led by Pope Theophilus of Alexandria destroyed the Serapeum of Alexandria, but the cult survived until all forms of pagan religion were suppressed under Theodosius I in 391.


Aarhuská úmluva a Česká republika.

Česká republika Aarhuskou úmluvu podepsala 25. června 1998. Úmluvu podepsal Martin Bursík. K ratifikaci došlo o šest let později, 6. července 2004, kdy byla úmluva přijata Parlamentem a podepsána prezidentem ČR. V platnost pro Českou republiku Aarhuská úmluva vstoupila 4. října 2004.

Postavení v českém právním řádu.

Smlouva zavazuje státy, nikoliv jednotlivce. Úmluva má přednost před vnitrostátním právem, a tak je nutné vykládat české právo v souladu s požadavky Aarhuské úmluvy.  Pro Českou republiku z právního hlediska Aarhuská úmluva znamená dvojí vázanost a dvojí kontrolu dodržování. Důvodem je to, že 17. 2. 2005 ratifikovala Evropská unie Aarhuskou úmluvu jako celek. Z toho pro Českou republiku vyplývá, že úmluva je součástí jak mezinárodního práva, tak komunitárního práva.

Tři pilíře Aarhuské úmluvy.

I. pilíř přístup k environmentálním informacím.

Podpis pod Aarhuskou úmluvu zavazuje členské státy k tomu, aby zajistily informace o stavu životního prostředí a jeho dopadech na lidské zdraví pro každého. Rozhodování veřejnosti je závislé na informacích. Úplnost, přesnost a aktuálnost informací je důležitá pro efektivní účast veřejnosti, proto je obsahem prvního pilíře přístup k informacím.

Aktivní a pasivní přístup.

Přístup k informacím je dvojího druhu:  a) aktivní- aktivní činnost orgánů; aktivní přístup znamená, že veřejnost má právo získávat informace tak, že veřejná správa je povinna shromažďovat a šířit informace sama od sebe a lidé se jich tím pádem nemusí dožadovat (např. zprávy o stavu životního prostředí)  b) pasivní- na základě žádosti; pasivní přístup je založen na požadování informací od orgánů veřejné zprávy a povinností orgánů veřejné správy na tyto požadavky odpovídat a informace poskytovat

II. pilíř - účast veřejnosti na rozhodování.

Účinnost pilíře je závislá na přístupu k informacím. Tento pilíř má tři části:  1. veřejnost může být ovlivněna rozhodováním o specifické činnosti nebo na rozhodování může mít nějaký jiný zájem. Jde o zapojení veřejnosti do rozhodování o konkrétních činnostech nebo záměrech, které mohou mít významný dopad na životní prostředí, například stavba velkých budov  2. účast veřejnosti při tvorbě plánů a politik týkajících se životního prostředí, například územní plánování  3. účast veřejnosti na přípravě zákonů, pravidel a právně závazných norem souvisejících s životním prostředím

Účast veřejnosti a dotčená veřejnost.

Oproti právu na informace pracuje tento pilíř s pojmem dotčená veřejnost. Některá práva zapojování má pouze dotčená veřejnost. Je to hlavně dotčená veřejnost, kdo má mít zaručené právo účasti při rozhodování. Účast dotčené veřejností má mít vliv na vyšší transparentnost vedených řízení, zajistit veřejnou kontrolu a zvýšit kvalitu přijímaných rozhodnutí.

Dotčená veřejnost a stavební zákon.

Česká právní praxe dotčené veřejnosti nepřiznává dostatečný rozsah práv Jedná se zejména o právní úpravu ve stavebním zákoně. Účast je tak umožněna pouze vlastníkům nebo sem patří další práva věcného charakteru, a tak například nájemníci jsou z procesu vyloučeni. Tento právní stav se dostal do rozporu s Aarhuskou úmluvou. Výbor pro plnění Aarhuské úmluvy uvedl, že dochází k omezování postavení jednotlivců v oblasti užívání půdy a stavebních povolení. Česká republika tak nedodržuje část úmluvy. Znění stavebního zákona se nezměnilo a nadále se mohou účastnit rozhodování jen ti, kteří uplatňují vlastnické právo.

III. pilíř - přístup k právní ochraně.

Tento pilíř poskytuje veřejnosti mechanismus k přímému prosazování práva životního prostředí. Pomáhá prosazovat oba předchozí pilíře. Slouží k tomu, aby zajistil vynutitelnost standardů Aarhuské úmluvy, ale také vynutitelnost dalších předpisů dané země souvisejících s životním prostředím.  V praxi to znamená, že veřejnost má možnost požadovat přezkoumání potenciálního porušování svých práv u soudu nebo jiného nezávislého orgánu, který je zřízen státem – například, aby byly zpřístupněny informace, které byly státní správou zamítnuty.

Aarhuská úmluva je obecný termín pro Úmluvu Evropské hospodářské komise OSN o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí. Propojuje v sobě práva životního prostředí s lidskými právy. Je nejdůležitějším právně závazným mezinárodním dokumentem, který na účast veřejnosti nahlíží komplexně a považuje ji za nezbytnou v souvislosti s ochranou životního prostředí. Na důležitosti nabývá i tím, že zahrnuje související právo na informace a zabývá se právní ochranou.  Úmluva byla sjednána jako výsledek čtvrté konference ministrů životního prostředí regionu Evropské hospodářské komise OSN „Životní prostředí pro Evropu“ v Aarhusu (Dánsko) 25. června 1998. Úmluvu tehdy podepsalo 35 zemí Evropy a Střední Asie. V platnost úmluva vstoupila 30. října 2001, kdy ji ratifikovalo 16 zemí. Úmluva byla ratifikována 47 stranami včetně Evropské unie.

The UNECE Convention on Access to Information, Public Participation in Decision-making and Access to Justice in Environmental Matters, usually known as the Aarhus Convention, was signed on 25 June 1998 in the Danish city of Aarhus. It entered into force on 30 October 2001. As of March 2014, it has 47 parties—46 states and the European Union. All of the ratifying states are in Europe and Central Asia. The EU has begun applying Aarhus-type principles in its legislation, notably the Water Framework Directive (Directive 2000/60/EC). Liechtenstein and Monaco have signed the convention but have not ratified it.  The Aarhus Convention grants the public rights regarding access to information, public participation and access to justice, in governmental decision-making processes on matters concerning the local, national and transboundary environment. It focuses on interactions between the public and public authorities.


Legenda.

Podle legendy pocházela ze starého římského rodu Ceciliů. Již v mládí se stala horlivou křesťankou. Nosila sice šaty odpovídající vznešenému stavu, ale pod ně si oblékala žíněnou košili. Nepotrpěla si na zábavy, ale učila se hudbě a zpěvu, aby takto mohla chválit Boha. Zavázala se slibem věčného panenství.  O její ruku požádal Valerianus, pohanský mladík s nejlepší pověstí. Cecilie prosila anděly o přímluvu, aby si uchovala panenství i přesto že vstoupí do stavu manželského. Po svatbě oznámila manželovi, že jejím vyvoleným chotěm je Ježíš Kristus a ten jí dal za strážce anděla, který střeží její tělo. Pokud by snad chtěl její panenství porušit, bude andělem zahuben. Valerius byl pohan a nechtěl Cecilii uvěřit, když žádného anděla neviděl. Cecilie mu vysvětlila, že i on anděla uvidí, když uvěří v Boha, Ježíše Krista a dá se pokřtít. Poslala ho za svatým kmetem Urbanem. Stařec ho skutečně získal pro křesťanskou víru. Jakmile se Valeriánus vrátil domů nalezl Cecilii pohrouženou v modlitbě a vedle ní zářícího anděla se dvěma kyticemi růží a lilií. Anděl pravil: „"Přináším tyto květy z ráje nebeského. Květy nepozbudou krásy ani vůně, budete-li je chovati s čistým srdcem a neposkvrněným tělem."“  Podobně s pomocí svatého Urbana získali pro křesťanskou víru i Valeriánova bratra Tiburcia. Všichni pak zahynuli mučednickou smrtí při pronásledování křesťanů. Oba bratři byli jako šlechtici sťati mečem. Svým odhodláním a pevnou vírou zapůsobili na velitele stráže Maxima. On také přijal víru a byl utlučen kyjem. Cecilie ještě stačila veškerý svůj majetek uchránit před konfiskací tím, že ho všechen rozdala chudým. Podle rozsudku měla podstoupit trest smrti ve vlastní lázni udušena vedrem a horkou parou. Když však zůstala i ve žhavé komoře živa, dali ji také stíti. Kat jí zasadil tři rány mečem do šíje a domníval se, že je mrtva. Cecilie však ještě tři dny žila.  Podle legendy byla Cecilie umučena v roce 230 za panování císaře Alexandra Severa, ale podle novějšího bádání se tak muselo stát ještě za panování císaře Marka Aurelia, tedy kolem roku 170.  Papež Urban I. dal pochovat její tělo v Kallixtových katakombách (catacombe di S. Callisto) v Římě hned vedle hrobů biskupů. Dům mučednice posvětil jako kostel a o sto let později zde vyrostl skutečný chrám. Když v roce 822 byly v katakombách ostatky světice znovu nalezeny, nechal je papež Paschal I. přenést do kostela sv. Cecílie a tam pochovat. Při otevření rakve roku 1595 bylo prý její tělo nalezeno tak, jak bylo kdysi pohřbeno. Tento výjev vtesal sochař Stefano Maderna do nádherné mramorové skulptury umístěné v chrámu sv. Cecilie v Trastevere (Itálie). Cecíliiny ostatky jsou kromě Říma uchovávány také v Hildesheimu a v Albi.

Ohlas v umění.

Legenda o svaté Cecilii hudbou velebící Boha, se stala inspirací pro řadu umělců od starověku do dnešní doby.  Je připomínána na obrazech Raffaela Santiho, Petra Paula Rubense, Guida Reniho, povídkách a básních G. Chaucera a Johna Drydena, hudbě G. F. Händela, Henry Purcella, Alessandra Scarlattiho, čii skladateli současnosti Benjamina Brittena či Jiřího Stivína.

Svátky.

Cecílie patří dodnes ke zvláště oblíbeným světicím. Jméno Cecílie bylo v dřívějších dobách jedním z nejčastějších dívčích jmen. Sv. Cecilie je patronkou hudby a slepců, má svátek 22. listopadu. Svátek svatých Valeriana a Tiburcia je 14. dubna. (českou obdobou jména Tiburcius je Ctibor.) Jinou svatou téhož jména je sv. Cecilie, abatyše Lotrinská, která zemřela roku 670. Podle církevního kalendáře má svátek 12. srpna.

Svatá Cecilie (cca 200 Řím – 22. listopadu 230 Řím) byla římská mučednice a svatá katolické i pravoslavné církve, patronka duchovní hudby, muzikantů (varhaníků), zpěváků, básníků, řemeslníků zhotovujících hudební nástroje a slepců. Atributy: růže, hudební nástroje (varhany, housle).

Saint Cecilia () is a saint venerated in the Latin Catholic, Eastern Catholic and Eastern Orthodox churches, as well as some churches of the Anglican Communion. She is one of seven women, in addition to the Blessed Virgin, commemorated by name in the Canon of the Mass in the Roman Catholic Church. She is regarded as the patron saint of musicians. It is written that as the musicians played at her wedding she "sang in her heart to the Lord". Her feast day is on November 22.  An early church, Santa Cecilia in Trastevere, was founded in the 3rd century by Pope Urban I in the Trastevere section of Rome, reputedly on the site of the house in which she lived. A number of musical compositions are dedicated to her, and her feast day has become the occasion for concerts and musical festivals.


Průběh toku.

Pramení v Kitzbühelských Alpách, teče na východ salcburským krajem Pinzgau v podlouhlé horské dolině mezi Kitzbühelskými Alpami a Vysokými Taury. U Lendu se stáčí prudce k severu do kraje Pongau. Teče přes Salcburské Alpy do Bavorské vysočiny. Protéká městy Sankt Johann im Pongau, Bischofshofen, Hallein, Salzburg. Poté tvoří v délce 60 km rakousko-německou hranici. Pod německým městem Burghausen ústí zprava do Innu (povodí Dunaje), jehož je největším přítokem.

Přítoky.

Řeka pramení sice v neledovcovém pohoří, od jihu však přijímá řadu přítoků vytékajících z ledovců a ty ji dávají charakter a vodnatost ledovcové řeky. Nejznámější z těchto přítoků je Krimmler Ache, na níž se nalézají nejvyšší rakouské vodopády – Krimmler Fälle. Zcela největším přítokem je řeka Saalach, která ústí pod Salzburgem.

Vodní režim.

Zdroj vody je sněhovo-dešťový. V létě dochází k povodním, zatímco v zimě voda opadá. Průměrný průtok vody v ústí činí 260 m³/s, maximální 2500 až 2900 m³/s.

Využití.

Vodní doprava je možná do Halleinu. Na řece bylo vybudováno několik vodních elektráren.

Vodácké sporty.

Salzach je jednou z nejoblíbenějších rakouských vodáckých řek. Sjízdná je od říčního kilometru 217 (soutok s Krimmler Ache). Prvních 6 km má obtížnost WW III, potom z Rosentalu až do Griesu WW I, po Griesem je nesjízdný jez Eschenau, úsek Taxenbach – Pass Lueg má obtížnost WW II-III (s výjimkou kataraktu a elektrárny ve Schwarzachu WW III-IV, hydroelektrárny též v okolí Bischofshofenu). Následuje průjezd soutěskou Salzachöfen. Třicet metrů široká řeka se zde najednou zúží do desetimetrového tunelu, vytvářejí se v ní víry a boční vlny, nejobtížnější místo v závěru soutěsky má název Podkova (WW V+). Poprvé byla soutěska sjeta roku 1931 a dodnes ji jezdí jen experti za ideálního stavu vody. Od Salzachöfen se dá jet po řece dalších devadesát kilometrů, ale ta už jen hladce plyne přes města Hallein a Salzburg do řeky Inn.

Salice () je řeka v Rakousku (Salcbursko) a částečně také na státní hranici s Německem (Bavorsko). Má délku 225 km. Povodí má rozlohu 6800 km².

The Salzach (Austrian: [ˈsaltsax]; ) is a river in Austria and Germany. It is a right tributary of the Inn and is in length, its flow eventually joins the Danube. Its drainage basin of comprises large parts of the Northern Limestone and Central Eastern Alps. 83% of its drainage basin () lies in Austria, the remainder in Germany (Bavaria). Its largest tributaries are Lammer, Berchtesgadener Ache, Saalach, Sur and Götzinger Achen.  By international visitors, it is often incorrectly referred to as "Salzburg River". This is probably due to the similarity in the names.


Rozšíření.

Lužická kultura navazovala na mohylové kultury střední doby bronzové a formovala se ve 14. století př. n. l. V době železné ji vystřídala kultura billendorfská a pomořanská. Byla v úzkém kontaktu se severskou kulturou doby bronzové a v době železné ji ovlivnila i kultura halštatská a laténská. Zahrnovala oblast východního Německa včetně Lužice, Polska, severní části Česka a Slovenska a také část Ukrajiny.

Etnicita.

Objevitel lužické kultury Rudolf Virchow označil její keramiku za protogermánskou, ale odmítl spekulovat o etnickém původu jejích nositelů. Čeští (Josef Ladislav Píč, Lubor Niederle) a polští (Józef Kostrzewski, Leon Kozłowski) archeologové považovali lid lužické kultury za Protoslovany, německý archeolog A. Götze za Thráky a Gustaf Kossinna za ilyrské Karpaťany. Otázka etnicity lužického lidu se v minulosti stala i předmětem nacionálně a politicky motivovaných sporů, především mezi německou a slovanskou stranou.  V současnosti je obecně přijímán indoevropský původ lužického lidu, ale snahy o jeho spojení s historickými etniky jsou zpravidla odmítány. Stále však přežívají teorie o jeho totožnosti s vislanskými Venety, zmiňovanými římskými autory 1. a 2. století, kteří pak zase bývají ztotožňováni s předky Slovanů.

Charakteristika.

Sídla.

Její nositelé obývali samostatné statky a dvorce, které se každých několik desítek let přesouvaly o několik stovek metrů. Budovy se stavěly ze dřeva, používala se roubená či drážková konstrukce a spáry se vymazávaly hlínou. V okolí domů se nacházely jámy na obilí, později zasypané odpadem a zbytky shořelých staveb. Na přelomu doby bronzové a železné se stavěla hradiště s mohutnými dřevohliněnými valy.

Hospodářství.

Hlavním prostředkem obživy bylo plužní zemědělství, na méně úrodných územích rostlinnou výrobu doplňoval chov dobytku. Hlavními plodinami byly pšenice dvouzrnka a ječmen, které doplňovalo proso, žito, hrách, boby, čočka a lnička setá. Doloženo je také pěstování lnu a šlechtěných jabloní, hrušní a slivoní. Ze zvířat byly nejdůležitější hovězí dobytek a prasata, vedle toho ovce, kozy, psi a koně. Koně byli užíváni k jízdě i tahu a lovily se četné druhy zvěře, i když jejich maso tvořilo poměrně malou část stravy.

Pohřební ritus.

Pro lužickou kulturu jsou typické keramické urny – popelnice, do kterých byl ukládán popel mrtvých, a ty zas do velkých společných mohyl. Pohřební výbava obsahuje zpravidla keramiku, zbraně a šperky jen zřídka. Pozdější komorové hroby elit obsahují i importované luxusní zboží, například skleněné korálky ze Středomoří. Pohřebiště byla často velmi rozsáhlá, představovala i několik tisíc hrobů.

Doklady rituálních činností.

Z podmáčených míst pocházejí nálezy depotů bronzových předmětů, některými archeology vykládané jako oběti bohům. Nález lidských kostí v obětní jámě může ukazovat i na lidské oběti či kanibalismus. Keramické plastiky vodních ptáků, snad labutí, mohly souviset s kultem slunečního božstva.

Lokální kultury a skupiny.

Slovensko.

V severním, středním a západním Slovensku se lužická kultura rozšířila od poloviny střední doby bronzové, stopy nejstaršího osídlení byly nalezeny v Martinu. Hradiště byla nalezena v Tupé Skále, Prašníku, Vítkovcích a Kostoľanech pod Tribečom. V mladší době bronzové počal tlak kultury velatické a čakanské a mohylové hroby se začaly nahrazovat plochými. V pozdní době bronzové počala lužická kultura na Slovensku pronikat na území podolské kultury na hranicích dnešního Česka, Slovenska, Maďarska a Rakouska.  V době železné se lužická kultura rozdělila na kulturu platěnickou na západě Slovenska a na Moravě a oravskou skupinu v severním Pováží, na Oravě a v povodí Turce . První kultura se rozvíjela především v letech 750 – 550 př. n. l., druhá v letech 550 – 300 př. n. l. Později se smísila s kulturou keltskou a dala tak základ kultuře púchovské.

Lužická kultura, lužický kulturní komplex či kultura lužických popelnicových polí je archeologická kultura doby bronzové a železné, jež byla rozšířena ve střední Evropě od 14. století př. n. l. do 4. století př. n. l. a náležela do širší skupiny kultur popelnicových polí, které od mladší doby bronzové sídlily ve velké části Evropy. Kultura byla pojmenována po Lužici, kde ji v 19. století identifikoval německý lékař a archeolog Rudolf Virchow. K nejznámějším nalezištím patří Biskupin v Polsku a Buch v blízkosti Berlína.  V české literatuře se termín lužická kultura užívá také v užším významu pro označení mladobronzové fáze tohoto komplexu kultur.(PDM 301)

The Lusatian culture existed in the later Bronze Age and early Iron Age (1300 BC – 500 BC) in most of today's Poland and parts of the Czech Republic, Slovakia, eastern Germany, and western Ukraine. It covers the Periods Montelius III (early Lusatian culture) to V of the Northern-European chronological scheme.  There were close contacts with the Nordic Bronze Age. Hallstatt and La Tène influences can also be seen particularly in ornaments (fibulae, pins) and weapons.


Rozšíření.

Abcházština je používána především v Abcházii, kde je oficiálním jazykem separatistické Abchazské republiky. Status úředního jazyka jí spolu s gruzínštinou zaručuje i gruzínská ústava z roku 1995. Používána je také velkou abchazskou menšinou v Turecku. Přesný počet tamních mluvčích není znám.

Dialekty.

Abcházština se obecně dělí do těchto tří nářečí:  Do konce 19. století existovalo v Abcházii ještě několik dialektů, jimiž se zde již nehovoří a využívá je jen diaspora v zahraničí.

Písmo.

Abcházština používá od roku 1862 přizpůsobenou cyrilici. První abecedou byla cyrilice se 37 znaky, vyvinutá baronem Peterem von Uslar. V roce 1909 byla používána cyrilice o 55 písmenech, mezi lety 1926 a 1928 pak latinka o 72 písmenech vyvinutá gruzínským lingvistou Nikolajem Marrem. Gruzínská abeceda byla uvedena v roce 1938, po Stalinově smrti však snahy o abchazskou nezávislost vedly v roce 1954 ke znovuzavedení současné abecedy, postavené na cyrlici vyvinuté v roce 1892 Dmitrijem Guljou a Konstantinem Machavarianim, jež byla dále upravena v roce 1909 Aleksejem Čočuou.

Abeceda.

Tabulka s IPA a přibližnou českou výslovností:

Mluvnice.

Abcházština je považována za aglutinační jazyk a podobně, jako je tomu u ostatních severozápadních severokavkazských jazyků, má komplexní polysyntetický systém tvoření sloves, která je možné upravit do desítek rozličných forem, který doprovází velmi jednoduchý systém podstatných jmen a ostatních slovních druhů. Abcházský jazykovědec Vjačeslav Čirikba oznail abcházštinu za „verbocentrický jazyk,“ neboť slovesa zaujímají v abchazské morfologii hlavní místo.

Podstatná a přídavná jména.

Jelikož je abcházština Ergativno-absolutivní jazyk, rozlišuje se u podstatných jmen jen dvě kategorie, resp. pády: Nominativ a Adverbiál (příslovečný)  Abcházština neobsahuje přídavná jména, ta mají obvykle podobu podstatných jmen, avšak někdy je možné narazit na přípony -тә, nebo -тәы (např. аиха = železo; аихатәы = železný)

Zájmena a členy.

Abchazská slova, neupravená gramatickými jevy, začínají obvykle předponou А- (např. "Аҩыза" = přítel; А- člen neurčitý, -ҩыза = kořen slova přítel). Tento neurčitý člen bývá ve slově nahrazován přivlastňovacím zájmenem, jež má stejný tvar jako prefix osobního zájmena ("Сҩыза" = můj přítel; С- já). Není však přípustné, aby slovo bylo bez členu.  U sloves, která jsou v infinitivu rovněž psána s předponou А-, dochází k podobnému jevu. (např. "Ацара" = jít; А- člen neurčitý, -ца = kořen slovesa jít, -ра = koncovka infinitivu) Při použití slovesa ve větě dojde k nahrazení neurčitého členu zájmenem osobním podobně jako v příkladu výše. ("Сцоит" = já jdu; С- já, -оит = koncovka oznamovací v přítomném čase).  U sloves dochází i k hromadění několika zájmen v jediném slovu, které konkretizují obsah sdělení, například jde o předmět. U některých sloves je nutné tento předmět použít vždy. Ve slově to potom vypadá tak, že prvním v pořadí je předmět a následuje ho osobní zájmeno, jež představuje podmět. (např. "Абара" = vidět; "Избоит" = Já (to) vidím; И- to, -з- = já, -оит koncovka; "Бызбоит" = vidím tě (ženě) "узбоит" = vidím tě (mužovi))  Seznam osobních zájmen:

Historie.

Nejstarší dochované texty v abcházštině pocházejí ze 17. století. Jsou zapsány arabským písmem tureckým cestovatelem Evliyem Celebim. Abcházština byla jako literární jazyk používána pouze zhruba posledních sto let a v průběhu stalinské éry byla na čas jako literární jazyk dokonce zakázána.

Abcházština je severozápadní kavkazský jazyk používaný Abcházci, Gruzii a Turecku. Používá jej 70 000–100 000 mluvčích v Abcházii a až několik desítek tisíc v Turecku. Abcházština je úředním jazykem v Abcházii (podle ústavy sporné Republiky Abcházie spolu s ruštinou, podle Gruzie je spolu s gruzínštinou jedním z oficiálních jazyků de facto neexistující gruzínské Autonomní republiky Abcházie). Jazyk má velký počet souhlásek (58) a naopak pouze dvě samohlásky.

Abkhaz (; ; sometimes spelled Abxaz; , also known as Abkhazian,<ref name="ISO 639-2/RA"></ref><ref name="ISO 639-3/RA"></ref> is a Northwest Caucasian language most closely related to Abaza. It is spoken mostly by the Abkhaz people. It is one of the official languages of Abkhazia, where around 100,000 people speak it. Furthermore, it is spoken by thousands of members of the Abkhazian diaspora in Turkey, Georgia's autonomous republic of Adjara, Syria, Jordan, and several Western countries. The Russian census of 2010 reported 6,786 speakers of Abkhaz in Russia.


Život.

Po smrti otce (1380/1382) převzal vládu nad celým knížectvím spolu se svým bratrem Mikulášem IV.z Bruntálu. Teprve v roce 1385, když jeho bratr Mikuláš V. dosáhl plnoletosti, vyčlenil mu nevelké území s Bruntálem, jako sídlem. Toto panství získal zpět po bratrově smrti v roce 1405/1407. Pro finanční těžkosti zastavil Krnovsko (polsky "Karniow") a Hlubčice (polsky "Głubczyce"), a to se souhlasem českého krále Václav IV..  V roce 1391 napadl a oloupil majetky krakovského biskupství v Maloposlku ("farní pánské statky," polsky "Klucz lipowiecki" a "Klucz sławkowski"). Jako odškodnění musel krakovskému biskupovi Janu IV. Radlicovi (polsky "Jan IV. Radlica") odstoupit vesnice: Imielin, Chelm (polsky "Chełm Śląski") a Kosztowy.

Vláda.

V Ratibořském knížectví vládl v letech 1380/1381–1424. V letech 1385–1392 zastavil Krnov opolskému knížeti Vladislavu II. Opolskému, do roku 1385 a od 1405/7 vládl v Bruntále (po smrti bratra Mikuláše IV.), od 1396 v Pštíně (Pštinské panství) a Mikołowě (polsky "Mikołów").  Jan II celý svůj život a politickou kariéru spojil se službou na české královském dvoře, s dynastií Lucemburků. Úzce spolupracoval s Václavem IV., Joštem Moravským a Zikmundem Lucemburským.  V roce 1397 byl Jan II. jmenován nejvyšším hofmistrem Českého království, z tohoto titulu byl členem nejvyšší královské rady. Následně se stal také královským hejtmanem v Nemodlině (polsky "Niemodlin") a Kladsku (polsky "Kłodzko"), později také v Frankenštejně (polsky "Ząbkowice Śląskie").  Jan II. si počínal obratně ve sporech moravských markrabat Jošta a Prokopa. V kronikách je zaznamenán případ, kdy nařídil z malicherných důvodů utopit dva kněze. Pro svou tvrdost také získal přízvisko "mistr Hanuš" ve smyslu mistr popravčí.  Roku 1422 vykoupil od opolského knížete Mikuláše I. Opolského Krnovsko a Hlubčicko.

Krev na Karlštejně.

Jan II. Opavský usoudil, že někteří drobní šlechtici mají na krále Václava IV. příliš velký vliv a odvádějí jeho pozornost od říšských záležitostí. Vhodným okamžikem k „vyřešení“ tohoto problému se stal 11. červen 1397, kdy se měla na Karlštejně sejít královská rada. Tehdy mladý kníže přesvědčil Václava IV., že králova přítomnost na radě není bezpodmínečně nutná. Panovník vyrazil v doprovodu své lovecké družiny do Králova Dvora u Berouna s úmyslem pokračovat dál na Křivoklát.  Na Karlštejně zatím na královské radě přednesl Bořivoj ze Svinař zprávu o zasedání říšského sněmu ve Frankfurtu nad Mohanem. Německá šlechta si na sněmu stěžovala na nečinnost římskoněmeckého a českého krále Václava IV. Předsedající Jan II. Opavský poté ohlásil přestávku v jednání, během níž spolu s významnými českými pány Janem III. z Michalovic, Bohuslavem ze Švamberka a Borešem z Rýzmburka dal obsadit jednací síň strážemi. Zde pak pozval čtyři královy oblíbence (členy tzv. Panské jednoty), příslušníky nižší šlechty – Purkarta Strnada z Janovic, Štěpána z Opočna, Štěpána Podušku z Martinic a velkopřevora řádu johanitů Markolta z Vrutice. Jan II. je napadl slovy: „"Vy, páni, jste ve dne v noci našemu panu králi radili, aby se o německé země nestaral, a chtěli jste ho zbavit německé říše!"“  Sotva to dořekl, vytasil meč a třemi ranami na místě zabil nejblíže stojícího Purkarta Strnada. Jan z Michalovic, Bohuslav ze Švamberka a Boreš z Rýzmburka se vrhli na zbývající tři královy milce. Dva z nich byli na místě mrtví, velkopřevor Markolt umíral s bodnou ranou v břiše.  Jan II. a jeho družina se pak vydali za Václavem IV. do Králova Dvora u Berouna. Jan II. Opavský mu hrdě hlásil, že právě zlikvidovali nebezpečné spiknutí. Asi po měsíci od oné události král označil zavražděné za zrádce, kteří: „"jednali s námi nevěrně a nevěrně nám sloužili proti své přísaze, jak se vůči nám zavázali a potupili naši čest a chtěli nás zrádně o život připravit, kdyby nás byl Bůh nevaroval skrze naše jiné věrné rádce"“.

Další osudy.

Spolu s ostatními stoupenci moravského markraběte Prokopa Lucemburského byl 4. března 1399 stižen klatbou za pustošení statků olomoucké kapituly.  Roku 1406 nechal zavraždit knížete Přemka I. Osvětimského.  Roku 1421 zajal české poselstvo vyslané čáslavským sněmem k litevskému velkoknížeti Vitoldovi s nabídkou české koruny.

Manželství.

16. ledna 1407 uzavřel Jan II. sňatek s Helenou Litevskou († 2. březen 1422), dcerou knížete Korybuta Dymitryje, která byla z boční linie Gediminovciů. V manželství se narodili dva synové: Mikuláš VI. a Václav IV., a dcery Markétym která se provdala za Kazimíra Osvětimského a Siemovíta V. Mazovského.

Smrt.

Jan II byl pochován v kostele dominikánek v Ratiboři.

Jan II. Opavský, někdy psán jako Jan II. Ratibořský, nebo Jan II. Železný, byl znám také jako Hanuš Ferreus (kolem roku 1365–1424) byl synem knížete Jana Ratibořského a Anny Zaháňské († neznámo), vnukem Mikuláše II. Opavského, ratibořským knížetem v letech 1380/1382–1424.

John II, Duke of Opava-Ratibor (also known as "John II of Troppau" or "John the Iron"; or ; after 1365 – 1424) was Duke of Opava-Racibórz (Ratibor), Krnov and Bruntál. From 1388 to 1397, he was also governor of Kłodzko and Ząbkowice Śląskie and from 1397 to 1422 pledge lord of Kłodzko and Ząbkowice Śląskie. He was a member of the Opava branch of the Přemyslid dynasty.


Historie.

Často se tvrdí, že hra vznikla ve Švédsku během éry Vikingů a že se zachovala na Gotlandu, ale zdá se to být marketingovým příběhem výrobců hry pro lepší prodej. Pravděpodobný původ hry je opravdu z doby Vikingů. Příběhy z různých míst dokazují, že kubb se hrával leckde, kde se Vikingové usazovali: ve Švédsku, Skotsku a Norsku. Není ale jasné, zda pravidla hry odpovídaly tomu, jak se kubb dnes hraje.

Před rokem 1912.

Starověcí Egypťané hráli již kolem roku 3000 př. n. l. hry, které jsou velmi podobné kubbu. Jako jedna z prvních a největších civilizací na světě hráli hry pro volný čas, jako je kombinovaná forma oštěpu a šachů, která je velmi podobná kubbu. V té době hrál pouze elita a bohatá buržoazie. Od výkopů, kde byly nalezeny dřevěné bloky, a také lidské kosti kosti]] a na egyptských nástěnných malbách, bylo vidět, že hrají společně jako hry v té době. Některé z nejoblíbenějších sportů a her v Egyptě byly předchůdci kuželů, boxů, klobáků a šachů. Ranní Egypťané hráli také jiné sporty a hry s konkurencí, včetně časných forem hokejové, házené, gymnastiky, oštěpu a těžkého zvedání. V této podobě byly dva soupeři nebo týmy, které v dnešní soutěži mohou být znovu viděny v kubb.

Skandinávské dědictví.

Římané převzali hru po římské nadvládě a to bylo také úvodem k Peršanům, ale Peršani byli i nadále používáni Kubb, protože to vypadalo hodně jako šachové šachy a pro lidi bylo snadné hrát. V tomto použití se slova "kontrola" a "šachy" dostávají z arabštiny z perského shāhu, který je "králem" of "monarch" betekent (Murray 2012: 159).  Jméno kubb bylo voláno v arabských zemích jinak Kubtal "كتلة " což znamená "blok" a je degenerací كتلة. كتلة (pronunciation 'kutla']) je doslovně přeložen 'blok' v arabštině, který se později stal Kubb. Římané považovali za hru nízké třídy a nečistoty a hra se zde vyvinula na to, co nyní známe jako [petanque]] a kolečka, nebo hráli na desce variant šachy.  Finální skandinávská atmosféra pochází z jedné z nájezdů Vikingů. Vikingové strávili nájezdy na hranicích mezi Evropou a Asií (viz mapa). Vikingové také převzali hru z pravděpodobně Turecka nebo Ruska v jedné z jejich rabování (viz mapa). Je podezření, že Vikingové přinesli kubb na území Skots a Skandinávie. Výsledkem této hry byla dlouhá doba na skandinávském území, které bylo nazýváno kubb ve švédštině; doslovně přeloženo z "dřevěného bloku". Opět odkaz na arabské kořeny.

Po roce 1912 až do současnosti.

Je důležité zmínit, že "Föreningen Gutnisk Idrott" který byl založen v roce 1912, nikdy neuvedl hru jako jednu z tradičních her z Gotlandu. Zdůrazňují však tradici hry, její historii a související standardy interakce. Vhodný oděv během kubb se v průběhu let stal nepolapitelným. Hra ukazuje podobnosti s bowling, šachy, petanque hry a je to, že tyto hry sdílejí společné středověký původ.  V devadesátá léta byly vyrobeny první komerční hry Kubb a dříve neznámá hra se rychle stala velmi populární. V hře je mezinárodní zájem a od roku 1995 se mistrovství světa konají každoročně v Gotlandu. Byly zde národní mistrovství evropských zemí. Hra je také běžná hra v parcích a na plážích a je nyní prodávána v každém obchodě s hračkami.

Herní souprava.

Herní soupravu tvoří:  Všechny součásti jsou dřevěné, základní kvádry jsou z těžšího tvrdého dřeva, král a všechny ostatní součásti jsou ze dřeva měkčího, a tedy i lehčího.  Z popisu je tedy vidět, že soupravu na Kubb si může téměř každý snadno vyrobit a začít hrát.

Pravidla hry.

Základní rozložení figur.

Hra se hraje na pokud možno rovné ploše bez překážek o rozměrech zhruba 8x5 m. Pro zrychlení hry nebo její usnadnění například pro děti se může vytyčit hřiště menších rozměrů, například o délce 6 m. Není vhodné, aby na ploše byl vyšší porost (např. neposekaná vysoká tráva), ale jinak může být povrch hřiště libovolný (trávník, pláž, sníh…). Hřiště se vymezí čtyřmi kolíky a do jeho středu se postaví figurka krále. Kratší hrany hřiště se nazývají základní čáry.  Na základní čáry se v pravidelných rozestupech rozestaví po pěti kubbech (hranolech z těžšího dřeva). Kubby se stejně jako král staví na výšku. Každá základní čára patří jednomu družstvu. Družstvo A si mezi své hráče rozdělí všechny kolíky a stoupne si zevnějšku hřiště ke své základní čáře. Družstvo B se podobně postaví ke své základní čáře.

Postup hry.

Hráči družstva A se postupně snaží hodem kolíků ze své základní čáry srazit co nejvíce kubbů družstva B. Kolíky se hází spodním hodem po délce tak, že je hráči drží za konec a druhý konec směřuje ke kubbu, který chce hráč srazit. Kolíky se nesmí házet napříč, ani nesmí příčně rotovat (podobně jako vrtule vrtulníku). Kubby se mohou házet napříč, ale také jen spodním hodem.  Kubby, které jsou týmem A sraženy hodí tým B ze základní čáry na polovinu hřiště týmu A (tedy mezi krále a základní čáru A). Pokud je kubb hozen mimo hřiště nebo na polovinu hřiště B, hází se po odházení všech sražených kubbů znovu. Po dvou nepodařených hodech kubb pokládá kamkoliv do patřičné poloviny hřiště protitým. Mezi králem nebo rohovým kolíkem a kubbem přitom však musí zůstat mezera rovná minimálně délce kolíku.  Kuby se postaví v místě dopadu na výšku tak, že se otočí kolem jedné z hran podstavy, nesmí se s nimi hýbat jiným způsobem.  Tým B se nejprve snaží ze své základní čáry srazit své kubby v herním poli, a teprve až je srazí všechny, začne srážet kubby týmu A na základní čáře. Pokud srazí některý kubb týmu A dříve než své kubby, je toto sražení neplatné a tento kubb se znovu postaví na své místo. Pak se hra opět otočí a hází tým A. Nejprve hází všechny sražené kubby a poté se kolíky trefuje.  Pokud se týmu B nepodaří některé ze svých kubbů v polovině hřiště A srazit, nesražený kubb stojící nejblíže ke králi nyní reprezentuje pro družstvo A dočasnou čáru, od které bude pomocí kolíků srážet kubby týmu B. Samotné kubby se ovšem vždy házejí pouze ze základní čáry.  Takto hra pokračuje do doby, než některé družstvo srazí poslední kubb protivníka. Pokud mu ještě zbývají kolíky, může se ihned pokusit srazit krále, čímž hra končí a družstvo vyhrává. Pokud mu už žádný kolík nezbývá nebo se mu nepodaří zbývajícím kolíky krále srazit, hra pokračuje normálně a na tahu je druhé družstvo. Tak to pokračuje, dokud se jednomu družstvu nepodaří srazit všechny stojící kubby a krále během jedné série.  Družstvo, které omylem srazí krále kdykoliv v průběhu hry před sražením všech kubbů protivníka, ihned prohrává. Družstvo které vyhrálo získává jeden bod. Za celkového vítěze se zpravidla prohlašuje družstvo, které vyhrálo dvě ze tří her.  Vzhledem k tomu, že terén může jedno z družstev nějakým způsobem handicapovat (protisvětlo, svah, vítr atd.), je vhodné, aby si po každé hře družstva vyměnila strany.

Kubb je stará, údajně vikingská venkovní společenská hra pro dvě družstva o 1 až 6 členech. Nejčastěji se ale hraje v menších družstvech do tří členů. Je velmi oblíbená zejména v severských zemích, ale postupně se šíří i do dalších částí Evropy.  Slovo "Kubb" má v gotlandském nářečí švédštiny význam "dřevěná kostka".  Hra je nenáročná, pro její realizaci stačí herní souprava a prostor cca 8x5m, a může ji hrát prakticky každý (muži, ženy, děti, senioři…) a družstva dokonce ani nemusejí mít stejný počet hráčů.

Kubb (pronounced in Swedish or in Gutnish) is a lawn game where the objective is to knock over wooden blocks ("kubbs") by throwing wooden batons ("kastpinnar") at them. Kubb can be described as a combination of bowling and horseshoes. Play takes place on a small rectangular playing field, known as a "pitch". "Kubbs" are placed at both ends of the pitch, and the "king", a larger wooden block, is placed in the middle of the pitch. Some rules vary from country to country and from region to region, but the ultimate objective of the game is to knock over the "kubbs" on the opposing side of the pitch, and then to knock over the "king", before the opponent does. Games can last from five minutes to well over an hour. The game can be played on a variety of surfaces such as grass, sand, concrete, snow, or even ice.  The alleged Viking origin of the game has led some players and kubb fans to nickname the game “Viking chess”.


Život.

Narodil se jako syn Mikuláše Opavského a Adelhaid, vzdálené příbuzné římského krále Rudolfa Habsburského.  3. července 1318 se Mikuláš I. Opavský se syny Mikulášem, Janem a Václavem setkali v Praze s Janem Lucemburským. Český král přijal od Mikuláše II. lenní přísahu a Mikuláš II. pak panoval na Opavsku do své smrti. Opavsko bylo odloučeno od Moravy. K tomu s manželkou Annou Ratibořskou Mikuláš vyženil sousední ratibořské knížectví. Získal úřad královského komořího a patřil k předním důvěrníkům Karla IV. Roku 1350 se s pražským arcibiskupem Arnoštem z Pardubic vydal k papeži Klimentovi VI. do Avignonu, aby zde požádali o souhlas s Karlovou císařskou korunovací. Karel IV. byl potomkem přemyslovských králů, stejně jako Mikuláš II., a jejich dobré vztahy potvrzuje i svatba Mikulášovy dcery Markéty, která se stala druhou manželkou Karlova mladšího bratra, moravského markraběte Jana Jindřicha.  Mikuláš byl ženatý celkem třikrát, poprvé s Annou Ratibořskou, podruhé s Hedvikou, dcerou vévody Konráda I. Olešnického, potřetí s Jutou, dcerou vévody Bolka I. Opolsko-Falkenberského. Zemřel v 77 letech krátce před narozením desátého dítěte, syna Přemysla I.  Počátkem roku 1366 se moc v opavsko-ratibořském panství rozdělila dle závěti Mikuláše II: nejstarší syn Jan I. získal 3/4 země a druhorozený syn Mikuláš III. Opavský 1/4 s hradem Edelštejn. Bylo však jen otázkou času, než mezi nimi začnou spory o území. 10. dubna 1377 se sešla rozhodčí komise, aby rozdělila zemi mezi bratry Jana I., Mikuláše III., Václava a Přemysla I. 18. dubna 1377 bylo oznámeno, že Jan I. a Mikuláš III. se stali vládci západní části vévodství. Mikuláš III. výsledek napadl; dle nového výroku komise z úterý 21. dubna 1377 se Jan I. stal pánem Ratibořska (dále Krnovska a Bruntálska). Mikuláš III. získal Hlubčicko s hradem Edelštejn a polovinu hradu Cvilína. Václav a Přemysl si rozdělili jihovýchodní část země s městem Opavou, hrady Landekem a sídelním Hradcem Opavským. Opavští Přemyslovci už nikdy nezískali takovou moc jako za Mikuláše II.

Děti.

Manželka (asi 1318) Anna Ratibořská (zem. 1340):  Manželka Hedvika Olešnická (zem. 1359):  Manželka (1360) Juta Falkenberská (zem. 1380):

Mikuláš II. Opavský (1288 – 8. prosince 1365) byl opavským (od r. 1318) a ratibořským (od r. 1337) knížetem a vnukem českého krále Přemysla Otakara II.

Nicholas II of Opava (also: "Nicholas II of Troppau", "Nicholas II of Ratibór"; ; 1288 – 8 December 1365) was Duke of Opava () from 1318 to 1365 and Duke of Ratibór from 1337 to 1365 and Burgrave of Kladsko () from 1350 to 1365 and also chamberlain of the Kingdom of Bohemia.


Využití.

Námořní míle se používají při letecké a námořní navigaci. Objevují se i v mezinárodních smlouvách, které s těmito druhy dopravy souvisí, a zákonech, které se těmto oblastem věnují.  Užívání námořních mil v letectví chce ICAO v budoucnu ukončit a přejít na výhradní užívání jednotek soustavy SI, žádný termín k této změně však nebyl stanoven.

Značení.

Žádná standardní značka této jednotky neexistuje, používají se označení M (BIPM a mnoho námořních institucí), nmi (např. IEEE), v letectví pak nejčastěji Nm či NM; používá se i nm, to ovšem koliduje s označením nanometru v soustavě SI.

Historie.

Myšlenka délkové jednotky odvozené z délky jednoho stupně zeměpisné šířky (případně z délky rovníku) je velmi stará, takovou jednotku patrně stanovili už Babyloňané. Takto definované jednotky používaly různé přívlastky – "zeměpisné", "poledníkové" – zejména se však značně lišily velikostí, která byla definována jako 1, 4, 5 či 6 úhlových minut (tedy 1/60, 1/15, 1/12 či 1/10 stupně).  Metr byl historicky definován tak, aby byl roven desetimiliontině délky kvadrantu zemského poledníku, námořní míle definovaná jako 1 minuta zeměpisné šířky by tak měla délku  Geoid ale není přesná koule, takže jeden úhlový stupeň má na každém místě jinou velikost (byť rozdíly nejsou velké). Různé státy proto používaly různě dlouhé námořní míle. Byť byly např. britská i americká námořní míle založeny na délce jedné minuty podél poledníku, lišily se o 6,4 cm – britská námořní míle byla definována jako 6 080 stop, zatímco americká jako 1 853,248 m.  Sjednotit různé námořní míle se podařilo v roce 1929 na První mezinárodní mimořádné hydrografické konferenci v Monaku, kde byla přijata definice "mezinárodní námořní míle" o délce přesně 1 852 m. Tuto definici postupně akceptovaly všechny země (Spojené státy v roce 1954).

Námořní míle je jednotka délky, která nepatří do soustavy SI (ale je na ni vázána definicí). Používá se zejména v námořní a letecké dopravě. Byla odvozena z délky jedné obloukové minuty zemského poledníku (tedy jedné minuty zeměpisné šířky). Dnes výhradně užívaná mezinárodní definice stanovuje délku námořní míle jako

A nautical mile is a unit of measurement used in air, marine, and space navigation, and for the definition of territorial waters. Historically, it was defined as one minute ( of a degree) of latitude along any line of longitude. Today the international nautical mile is defined as exactly 1852 metres (about 1.15 miles). The derived unit of speed is the knot, one nautical mile per hour.


Charakteristika hlasu.

Sopránové party jsou nejčastěji zpívány ženami nebo dětmi, v dřívějších dobách také kastráty. Mužský hlas může zpívat soprán pouze falzetem.  Rozsah sopránu je přibližně malé a - c³, v některých áriích se objevují i tóny vyšší, např. v Mozartově opeře "Kouzelná flétna" zpívá Královna noci v árii "Der Hölle Rache kocht in meinem Herzen" až tón f.  Soprán jako samostatný hlas se vydělil v 16. století. V průběhu 19. století se ustálilo několik typů sopránů:

Mužský soprán.

Po několik staletí probíhaly snahy o zachování chlapeckého hlasu u výjimečně nadaných zpěváků prostřednictvím kastrace. Tímto způsobem vytvoření kastráti byli schopni dále rozvíjet svůj hlas a oproti chlapcům měli o mnoho větší objem plic. Ovšem tato metoda je nehumánní a dle současných etických měřítek nepřijatelná a již se neprovádí. Posledním slavným kastrátem byl italský sopranista Alessandro Moreschi (1858–1922), u něhož však ke kastraci došlo již ve velmi raném věku ze zdravotních důvodů. V současné době existuje několik ojedinělých případů „přirozených kastrátů“. Jedná se většinou o anomálie z důvodu hormonálních příčin, jako je tomu např. u sopranisty Radu Mariana, či u jazzového zpěváka Jimmyho Scotta, u nějž se jednalo o genetickou hormonální poruchu.  Vzácnější případ je Michael Maniaci, u něhož také nedošlo k mutaci hlasu, a z neznámých příčin se neobvykle vyvinuly pouze hrtan a hlasivky. Oproti jiným zpěvákům mají omezený rozsah do hloubek. Díky použití normálního hrudního hlasu mohou oproti kontratenorům dobře zpívat také tišší party.  Muži, kteří jsou i po mutaci schopni zpívat soprán, jsou obvykle označováni jako kontratenoristé, někdy též jako sopranisté nebo mužské soprány. Ti zpravidla zpívají na bázi hlavového hlasu nebo falzetové techniky, avšak s jiným zvukem, než má chlapecký hlas. Zpěváci, jako Angelo Manzotti, si vytvořili vlastní techniku hlasu bez falzetu, která má jasnější zvuk. Tito zpěváci pak mají značný hlasový rozsah: u Arno Rauniga je to přes tři a půl oktávy, u Edsona Cordeira dokonce čtyři oktávy a je schopen zazpívat vyšší tón, než jaký se objevuje v Mozartově árii "Královny noci" v opeře Kouzelná flétna.  Mezi slavné sopranisty současnosti patří také francouzský zpěvák Philippe Jaroussky.

Soprán (italsky "soprano", z výrazu "sopra" – nahoře), ve středověku a renesanci označován také jako diskant, je nejvyšší ze všech zpěvních lidských hlasů.

A soprano is a type of classical female singing voice and has the highest vocal range of all voice types. The soprano's vocal range (using scientific pitch notation) is from approximately middle C (C) = 261 Hz to "high A" (A) = 880 Hz in choral music, or to "soprano C" (C, two octaves above middle C) = 1046 Hz or higher in operatic music. In four-part chorale style harmony, the soprano takes the highest part, which often encompasses the melody. The soprano voice type is generally divided into the coloratura, soubrette, lyric, spinto, and dramatic soprano.


Historie.

SketchUp byl vyvinut začínající společností @Last Software v Boulderu v státu Colorado, Bradem Schellem a Joem Eschem v roce 1999. První verze SketchUp byla uvedena na trh v srpnu 2000, byl představen jako 3D nástroj určený pro tvorbu 3D modelu s jednoduchým uživatelským rozhraním. SketchUp byl prezentován jako softwarový program, který designérovi umožňuje pracovat stejně jako při práci s perem a papírem.  Již na své první předváděcí akci v roce 2000 program vyhrál Community Choice Award. Klíčem k tak brzkému úspěchu byla kratší učební doba oproti jiným 3D nástrojům.  14. března 2006 Google koupil @Last Software a veškerá práce této společnosti je dále vyvíjena jako plug-in pro Google Earth.  1. září 2010 byla vydána osmá verze programu. SketchUp 8 umožňuje georeferencovat vytvořený model pomocí Google Maps, importovat barevné a přesnější snímky terénu a přináší integraci Google Building Maker, díky níž může uživatel načrtnout budovy a následně je uložit do Warehouse. V této verzi se též poprvé objevily miniaturní zmenšeniny obrázků. Podpora pro Mac OS X Tiger byla v této verzi vypuštěna.  26. června 2012 byla koupena společností Trimble Navigation.  Společnost Trimble uvolnila svou první verzi pod názvem SketchUp 2013. Společně s každou verzi byla uvolněna MAKE verze SketchUp. Jednalo se o hobby verzi pro soukromé účely, která je k dispozici ke stažení zdarma. MAKE verze zahrnuje pouze aplikaci SketchUp bez LayOut a Style Builder, chybí zde možnosti import/export a některé vybrané funkce a nástroje.  15. listopadu byla na trh uvolněna verze SketchUp 2018 PRO. S nejnovější verzí 2018 nebyla současně vydaná verze MAKE

SketchUp+Ruby.

SketchUp podporuje rozšíření známe jako „Rubies“, které je napsáno v programovacím jazyku Ruby a rozšiřuje možnosti aplikace SketchUp. Součástí SketchUp je také konzole, ve kterém mohou vývojáři experimentovat s příkazy a metodami Ruby. Napsané skripty mohou jejich tvůrci volně poskytnout.

SketchUp je software pro tvorbu 3D modelů, vyvíjený společností Trimble, navržený pro profesionální architekty, stavební a strojní inženýry, ale i například pro filmové tvůrce a vývojáře počítačových her. Součástí programu je aplikace 3D Warehouse, „zásobárna“ uživatelsky vytvořených komponent z celého světa. Součástí SketchUp Pro je modul LayOut' – aplikace pro vytváření a sdílení prezentací modelů a návrhů vytvořených pomocí SketchUp.

SketchUp is a 3D modeling computer program for a wide range of drawing applications such as architectural, interior design, landscape architecture, civil and mechanical engineering, film and video game design. It is available as a web-based application, "SketchUp Free", a freeware version, "SketchUp Make", and a paid version with additional functionality, "SketchUp Pro".  SketchUp is owned by Trimble Inc., a mapping surveying and navigation equipment company. There is an online library of free model assemblies (e.g. windows, doors, automobiles), 3D Warehouse, to which users may contribute models. The program includes drawing layout functionality, allows surface rendering in variable "styles", supports third-party "plug-in" programs hosted on a site called Extension Warehouse to provide other capabilities (e.g. near photo-realistic rendering) and enables placement of its models within Google Earth.


Grafické akcelerátory.

FireGL.

Profesionální grafika pro náročné grafiky, kteří potřebují přesné zobrazení barev a podporu. Stojí deseti tisíce korun, protože má certifikace na grafické programy (3DMax, Photoshop,4D Cinema a další). Podporu 24 hodin na pomoc při potížích s programy. Staví na jádře Radeon, ale má upraven BIOS.

GPU pro servery.

Dále existovaly GPU RAGE XL, Radeon 7000 a Radeon 7000-M.

ATI ES1000.

ES1000 je další generace GPU do serverového segmentu.

Čipsety.

V roce 2008 vydala řadu 700, do které spadají čipsety Northbridge 740, 740G/740V, 760G, 770, 780E, 780G/780V, 790GX, 790X, 790FX a Southbridge SB700, SB710, SB750, SP5100 a SB750S, V roce 2009 vyvíjí ATI čipsety už pouze pro AMD platformu.  Pro Intel platformu vydala čipsety Northbridge ATI CrossFire™ Xpress 3200, ATI Radeon™ Xpress 1250, ATI Radeon™ Xpress 1100, ATI Radeon™ Xpress 200 a Southbridge ATI SB600 Series.

Historie.

Historie AMD V 80. letech 20. století nebyly grafické akcelerátory standardní součástí počítače. V dané době přišla ATI Technologies se svým prvním grafickým akcelerátorem Graphic Solution. Jak pokračovala doba dál, ATI Technologies uvedla postupně na trh nové grafické akcelerátory. Druhým grafickým akcelerátorem byla karta s grafickým jádrem EGA Wonder, které umožňovalo akcelerovat grafiku až v rozlišení 640×350 pixelů se 16 barvami. Po roce od uvedení EGA Wonder přišla ATI Technologies s novým grafickým akcelerátorem, který nesl grafické jádro VGA Wonder. Tento grafický akcelerátor byl už technologicky vyspělejší než jeho předchůdce. Jeho maximálním rozlišení bylo 1024×768 pixelů s 256 barvami.

2D akcelerátory.

Po dalším roce přišla ATI Technologies se svým prvním 2D akcelerátorem s jádrem MACH 8, který se od předešlého grafického akcelerátoru odlišoval jen tím, že podporoval 2D akceleraci. Dalším 2D akcelerátorem byla grafická karta s jádrem MACH 32, která byla vyspělejší než její předchůdce. Podporovala rozlišení až 1280×1024 pixelů v 16-bitové barevné hloubce. Dalším pokračovatelem 2D akcelerátorů od ATI Technologies byl 64-bitový grafický akcelerátor s jádrem MACH 64, který byl uvedený v roce 1994. Posledním 2D akcelerátorem byl MACH 64VT (VT2, VT4). Tyto deriváty MACH 64 byli postupně představené v letech 1996 – 1997. Výhodou těchto 2D akcelerátorů bylo, že mohly video v rozlišení 320×240 pixelů zobrazovat plynule na celé obrazovce v rozlišení 800×600 a nebo až 1024×768 pixelů.

3D akcelerátory.

Prvním 3D akcelerátorem od ATI Technologies bylo grafické jádro 3D Rage (1996). Po nevelkém úspěchu těchto karet bylo rychle vydané grafické jádro Rage II. Toto jádro nezlepšovalo ani tak rychlost grafických výpočtů, ale zato vylepšovalo kvalitu zobrazení. ATI Technologies uvedla ještě několik derivátů jádra Rage II, až nakonec v roce 1997 přišlo jádro Rage PRO. Tento grafický čip byl jedním z prvních, který plně podporoval AGP 1.0. Při tomto grafickém čipu začala mít ATI Technologies problémy s ovládači, které se vyřešily až v roce 2001. Dalším grafickým jádrem bylo Rage PRO GL, které plně podporovalo standardy OpenGL. Po tomto jádře přišla ATI Technologies s vylepšeným jádrem Rage 128PRO, které zlepšovalo práci 16-bitového renderingu a plně podporovalo AGP 4×. V roce 1999 přišla ATI Technologies se speciálním vydáním grafické karty s Rage 128PRO. Speciální byla tím, že na jedné kartě byla dvě speciálně upravená grafická jádra Rage 128PRO. Tato karta se nazývala ATI Rage Furry MAXX, ale díky neodladěným ovládačům se tato karta velmi neujala.

Detailnější popis.

Dalším novým grafickým jádrem s podporou 3D akcelerace byl R100 (toto bylo kódové označení grafických jader Radeon DDR), které obsahovalo například technologii HyperZ, která ulehčovala grafickému jádru výpočty. Další novou technologií byla podpora grafického rozhraní DirectX 7.0. I když bylo toto jádro papírově slabší než grafická jádra konkurence (GeForce 2), tak díky technologii HyperZ mohla těmto kartám konkurovat.  Další generací grafických jader Radeon bylo jádro s kódovým označením R200, uvedené v roce 2001, obchodní název byl Radeon 8500. Oproti svému předchůdci přinášelo vylepšení technologie HyperZ (pojmenovaná HyperZ II, podporu API DirectX 8.1, současné zobrazení obrazu na dvou monitorech (SmoothVision). U těchto grafických jader ATI Technologies konečně doladila ovladače svých grafických karet.  V roce 2002 ATI Technologies uvedla nové jádro R300, tedy Radeon 9700. Toto jádro si zachovávalo všechny dobré vlastnosti předcházejících grafických jader Radeon a k tomuto ještě přidalo technologie HyperZ III a podporu API DirectX 9.0. Tato grafická jádra byla nejlepší grafická jádra pro stolní počítače, a tak si získala velkou oblibu. Malým vývojem těchto jader byly Radeony 9800 (R350), které přinášely jen malé změny a to HyperZ III+.  Jako další grafické jádro mělo na trh přijít R400, ale z důvodů neuzavření specifikací DirectX 10, ATI Technologies musela toto jádro předělat a tak vyšlo R420, tedy Radeon X800, které v sobě skrývalo technologie HyperZ HD, SmoothVision HD, a bezztrátovou kompresi textur. Toto jádro podporovalo DirectX 9.0b (která má podporu Shader Model 2). Na konkurenci to bylo málo, neboť GeForce 6800 podporovala už DirectX 9.0c (která má podporu Shader Model 3). Malé oživení těchto karet přineslo vylepšené jádro R480, tedy Radeon X850, ale ani toto jádro nepodporovalo API DirectX 9.0c.  Na jaře roku 2005 ATI Technologies představila nové jádro R520 alias Radeon X1800. Toto jádro v sobě neslo velice mnoho nových technologií. Tou hlavní je podpora DirectX 9.0c, paměťový řadič RingBus, Dispatch Procesor, který zefektivnil práci pixel shaderů. Jádro R520 obsahuje 16 pixel shaderů a také 16 pixel pipeline, což se může zdát oproti konkurenci málo, ale díky novým technologiím jich využívá velmi efektivně. Zatím nejnovějším jádrem je R580 tedy Radeon X1900, které se představilo 24. ledna 2006. Oproti předchozímu jádru má až 48 jednotek pixel shaderů (a pixel pipeline má 16, stejně jako předchozí jádro), novější Dispatch Procesor.  Koncem roku 2007 ATI započala novou řadu grafických karet Radeon 2000series, začátkem roku 2008 je možné zakoupit už i Radeony 3000series, které mohou nabídnout i například dvou-jádrovou grafickou kartu HD 3870 X2. Takty pamětí DDR4 některých Radeonů 3000series se pohybují kolem 2,5 GHz.  25. června 2008 uvedla ATI novou generaci HD 4000, která používá stále 55 nm, na čip RV770 se vejde až 800SP (160 unifikovaných shaderu v 10 SIMD blocích). Paměti se používají až GDDR5.  V 1Q 2009 ATI uvedlo nový čip RV740 na 40 nm, bude použit na grafických kartách HD47x0.  22. 1. 2008 vydala AMD plnou specifikaci čipu R300 a R500, což umožní zlepšit práci těchto jader v alternativních operačních systémech. Jednalo se o ojedinělou věc v oblasti grafických čipů, jelikož konkurenční NVIDIA i předtím samostatná ATI (před převzetím AMD) toto udělat odmítaly. 12. června 2008 pak byla vydána i specifikace k čipům řady R600.

Technologie.

ATI Stream.

Prostředí pro využití GPU jako výpočetní jednotky. Někdy známý taky jako akcelerace pomocí GPU.

Zaměření.

Po spojení s AMD vývojové týmy ATI pokračují na této práci:

ATI Technologies, Inc. byla jedním ze dvou největších výrobců grafických karet. Dále se zabývala výrobou v oblasti videa a multimédií. Společnost byla založená 20. srpna 1985. První název této společnosti byl Array Technologies Inc., ale v roce 1985 se zkrátil na ATI Technologies Inc. 24. června 2006 společnosti ATI Technologies, Inc. koupila společnost AMD, ta dále rozvíjí výrobky pod vlastní značkou.  Společnost AMD do května 2009 používala u některých produktů stále původní logo a jméno ATI nebo pouze lehce upravené, u grafických karet byl název ATI Radeon xxxx. Od daného data používá společnost už výhradně svoji značku AMD, ale samotná jména některých produktů zatím ponechala, třeba grafických karet AMD Radeon xxx.

ATI Technologies Inc. (commonly called ATI, later known as Radeon Technologies Group) was a semiconductor technology corporation based in Markham, Ontario, Canada, that specialized in the development of graphics processing units and chipsets. Founded in 1985 as Array Technology Inc., the company listed publicly in 1993. Advanced Micro Devices (AMD) acquired ATI in 2006. As a major fabrication-less or fabless semiconductor company, ATI conducted research and development in-house and outsourced the manufacturing and assembly of its products. With the decline and eventual bankruptcy of 3dfx in 2000, ATI and its chief rival Nvidia emerged as the two dominant players in the graphics processors industry, eventually forcing other manufacturers into niche roles.  The acquisition of ATI in 2006 was important to AMD's strategic development of its Fusion generation of computer processors, which integrated general processing abilities with graphics processing functions within a chip. Since 2010, AMD's graphics processor products have ceased using the ATI brand name.


Konstrukce mostu.

Autory návrhu byly společnosti "Arup", "Foster and Partners" a sir Anthony Caro. Z důvodu výrazných omezení a pro zlepšení výhledu z mostu byl most navržen jako visutý s tím, že závěsná lana byla umístěna pod úroveň chodníku a vlastní konstrukce mostu je velmi nízká. Most je podepřen dvěma mostními pilíři, jeho rozpětí je 325 m a šířka 4 m. Lana jsou předepnutá zátěží 2000 t vůči pilířům na nichž jsou ukotvena. Most byl dimenzován na to aby snesl zátěž 5000 lidí.

Historie.

Stavba mostu byla zahájena v roce 1998. Náklady na jeho stavbu dosáhly 18,2 miliónů liber a byl otevřen 10. června 2000, ale neočekávané boční chvění zapříčinilo jeho uzavření již 12. června. Kmity byly způsobeny velkým počtem chodců používajících most (90 000 za první den; 2000 chodců v jeden okamžik). Most se nachází na rušné trase a počasí bylo velmi příznivé. Původní malé kmity mostu vedly chodce k tomu aby přizpůsobili svou chůzi jejich frekvenci, což ještě zvyšovalo sílu otřesů. Tento jev vedl k tomu, že most dostal přezdívku "klátivý most". Pokusy omezit počet chodců používajících most vedly k vytvoření dlouhých řad a neodstranily kmitání mostu.  Otřesy byly způsobeny reakcí lidí na původní malé kmity mostu. S touto lidskou podvědomou reakcí nebylo při návrhu mostu počítáno. Původní odhady, že je to způsobeno konstrukcí kabelů byly vyvráceny – výzkum prokázal, že takovéto otřesy se mohou vyskytnout na jakémkoli mostu, který má vhodnou rezonanční frekvenci. Problém byl odstraněn instalací hydraulických tlumičů pro horizontální i vertikální směr. Tato úprava mostu byla realizována v období od května 2001 do ledna 2002 a náklady dosáhly částky 2 milióny liber. Po krátké době ověřování byl most znovu uveden do provozu 22. února 2002.

Millennium Bridge je visutý ocelový most pro pěší přes řeku Temži v Londýně mezi Southwark Bridge a Blackfriars Railway Bridge. Spojuje čtvrť Bankside v obvodu Southwark s City. Výstavba mostu započala roku 1998, slavnostně byl otevřen v roce 2000. Most vlastní a provozuje "Bridge House Estates" – dobročinný fond spravovaný Corporation of London.  U jižního konce mostu se nachází divadlo Globe, Bankside Gallery a Tate Modern. Severní konec mostu se nachází poblíž City of London School a pod Katedrálou svatého Pavla.

The Millennium Bridge, officially known as the London Millennium Footbridge, is a steel suspension bridge for pedestrians crossing the River Thames in London, linking Bankside with the City of London. It is owned and maintained by Bridge House Estates, a charitable trust overseen by the City of London Corporation. Construction began in 1998, and it initially opened in June 2000.  Londoners nicknamed it the "Wobbly Bridge" after pedestrians experienced an alarming swaying motion on its opening day. The bridge was closed later that day and, after two days of limited access, it was closed again for almost two years so that modifications and repairs could be made to keep the bridge stable and stop the swaying motion. It reopened in February 2002.  The bridge is located between Southwark Bridge and Blackfriars Railway Bridge. Its southern end is near the Globe Theatre, the Bankside Gallery, and Tate Modern, while its northern end is next to the City of London School below St Paul's Cathedral. The bridge's alignment is such that a clear view (i.e. a "terminating vista") of St Paul's south façade is presented from across the river, framed by the bridge supports.