Náčelník Apačů.

Ve 20. a 30. letech 19. století byli hlavními nepřáteli Apačů Mexičané, kteří v roce 1821 získali nezávislost. Kolem roku 1835 vyhlásilo Mexiko odměnu za každý skalp Indiána bez ohledu na okolnosti (100 dolarů za mužský skalp, 50 za ženský a 25 za dětský). V roce 1837 byl takto v masakru v Santa Ritě del Cobre (dnes město duchů) zabit i náčleník Apačů-Mimbrenů-kopáčů mědi Juan José Compa, Mangasův otec. Trapper John Johnson nalákal náčelníka a stovky Apačů na slib ohnivé vody, zbraní a pinolu (praženou mletou kukuřici) a poté se svými spojenci většinu Apačů postřílel, aby získal odměnu za více než 400 skalpů. Nástupcem Juana José se stal jeho syn Mangas Coloradas, který se spojil s náčelníkem sousední skupiny Černým nožem a společně pomstili nespravedlivé vraždění Apačů stejně krvavým protiúderem, nejdříve na trappery, kteří se účastnili Johnsonova masakru, a poté na samotné město Santa Rita, kde povraždili velké množství Mexičanů.  Když v roce 1846 začala mexicko-amerciká válka, povolil Mangas americkým vojákům volný průchod územím Apačů. Když byl stát Nové Mexiko prohlášen za americké území, Mangas podepsal mír, v němž v rámci pomsty Mexičanům uznal svrchovanost Spojených států. Klid zbraní vydržel do doby, kdy po objevení zlata v pohoří Pinos Altos v roce 1860 začali do oblasti proudit zlatokopové z celé země. Po konfliktu, během něhož bylo v prosinci 1860 zabito několik Indiánů, rozhořela se otevřená válka mezi místními Apači a bílými obchodníky. Jiné prameny mluví o tom, že sám Mangas byl zlatokopy spoután u stromu a zbičován lasem do bezvědomí. K odporu proti bělochům se brzy přidal i Mangasův zeť Cochise, který do té doby udržoval s americkými osadníky mír. Byl totiž s celou rodinou úskočně zajat během vyjednávání o uneseném synu jednoho rančera a poté, co se mu povedlo utéct. V dalších dnech přepadl několik dostavníků a stanici pošty, a zajaté bělochy chtěl vyměnit za členy své rodiny. Poručík George Bascom, který americkou akci vedl, odmítl. Na obou stranách došlo k povraždění rukojmí a Cochise vykopal válečnou sekeru proti všem Američanům a spojil se s Mangasem Coloradasem. K nim se brzy připojili i další apačtí náčelníci – Delgadito, Nana, Victorio, Juh a Geronimo – a na začátku americké občanské války začala i tzv. apačská válka, v níž bylo cílem Apačů zbavit svoji zemi všech vetřelců. Ačkoli se to nikdy zcela nepodařilo, bylo k tomu zejména v době, kdy běloši válčili proto sobě kvůli černým otrokům, velmi blízko.

Vzhled, manželství a smrt.

Mangas Coloradas měl pověst obřího muže, vysokého téměř 200cm s nadměrnou silou. Za manželku si vzal bělošku z Mexika (podle tradice jako první z Apačů), kterou si musel vybojovat v několika soubojích s příbuznými svých dvou dalších manželek z vlastního kmene. Bílá manželka porodila tři dcery, z nichž se Dos-Teh-Seh stala manželkou Cochise, budoucího vrchního náčelníka Apačů.  V létě 1862 poté, co se zotavil ze zranění (byl postřelen do hrudníku), setkal se Mangas Coloradas s americkým vyjednavačem, aby probrali možnosti míru. V roce 1863 se měl setkat s americkými veliteli ve Fort McLane. Přestože se mělo jednat o mírových podmínkách, byl Mangas Coloradas zatčen generálem Josephem Rodmanem Westem a následující ráno byl mučen a zastřelen „na útěku“.  Vojáci odřízli z jeho obřího těla hlavu, uvařili ji a poslali frenologovi Orsonu Squire Fowlerovi do New Yorku, v jehož knize se zachovaly dva nákresy náčelníkovy lebky. Další osudy jeho ostatků nejsou známy. Zohavení jeho mrtvoly ještě prohloubilo konflikt Apačů s americkými osadníky, válka trvala dalších 25 let.

Postavou v literatuře.

John C. Cremony: Život mezi Apači (1868)  Manuel Payno: Banditi od Rio Frio (1889)  Will Levington Comfort: Apač (1931)  Ralph Moody: "Wolf of the Warpath" (1958)  Dee Brown: Mé srdce pohřběte u Wounded Knee (1970)  George MacDonald Fraser: "Flashman and the Redskins" (1982)  Cormac McCarthy: Krvavý poledník (1985)  A.A. Randazzo: "Firestar by Coyote" (2011)  Ethan Hawke: "Indeh" (2016)

Postavou ve filmu.

Osamělá hvězda ("Lone Star"), 1952, Vincent Sherman (roli Mangase hrál náčelník Yowlachie)  Válečné bubny ("War Drums"), 1957, Reginald Le Borg (hlavní roli Mangase hrál Lex Barker)  "Avenged", 2013, Michael Ojeda (duch Mangase v ženském těle)

Mangas Coloradas (ze šp. Rudé rukávy; v čirikavské apačtině Dasoda-hae "„Zde poseděl“", 1792 – 18. ledna 1863) byl náčelník Apačů a člen mimbrenské větve středních Apačů (podle řeky Mimbres – šp. vrby, pramenící na jihu Black Range), jejichž domovina se rozkládala západně od Rio Grande na většině území dnešního Nového Mexika. Je považován za jednoho z největších bojovníků kmene Apačů (spolu s Victoriem, Cochisem a Geronimem) a domorodých Američanů vůbec.  Narozený pravděpodobně jako "Bedonkohe" („ten, který stojí před nepřáteli“) později přijal přezdívku "Kan-da-zis Tlishishen" („rudá košile“), z níž vzniklo v evropské kultuře (včetně anglosaské) všeobecně užívané španělské jméno Mangas Coloradas – Rudé rukávy. Stal se postupně náčelníkem jedné ze dvou skupin Apačů Mimbreño (kopáčů mědi), později ve spojení s druhou skupinou (horké prameny) vedenou náčelníkem Černým nožem (šp. Cuchillo Negro, apačsky Baišan – „nůž“) se stal vrchním náčelníkem Mimbrenů a ještě později většiny apačských podkmenů.

Mangas Coloradas or Mangus-Colorado (La-choy Ko-kun-noste, alias "Red Sleeve"), or Dasoda-hae ("He Just Sits There") (c. 1793 – January 18, 1863) was an Apache tribal chief and a member of the Mimbreño (Tchihende) division of the Central Apaches, whose homeland stretched west from the Rio Grande to include most of what is present-day southwestern New Mexico. He was the father-in-law of the Chiricahua (Tsokanende) Chief Cochise, the Mimbreño Chief Victorio and the Mescalero (Sehende) Chief Kutu-hala or Kutbhalla (probably to be identified with Caballero), and is regarded by historians to be one of the most important Native American leaders of the 19th century due to his fighting achievements against the Mexicans and Americans.  The name "Mangas Coloradas" is the reception of his Apache nickname Kan-da-zis Tlishishen ("Red Shirt" or "Pink Shirt") by the Mexicans and is Spanish for Red Sleeves. A Bedonkohe ("Bi-dan-ku" – 'In Front of the End People', "Bi-da-a-naka-enda" – 'Standing in front of the enemy') by birth he married into the Copper Mines local group of the Tchihende and became the principal chief of the whole Tchihende Apache division, including the neighboring Mimbreño local group of the Warm Springs Tchihende, directly led by the famous chief Cuchillo Negro (in Apache language Baishan), second chief of the whole Tchihende Apache division and his long-time companion.


Pozadí aféry.

31. srpna 1948 zemřel Andrej Ždanov, v letech 1934–1945 jeden z nejbližších spolupracovníků Stalina a jeden z nejvlivnějších lidí v SSSR, který byl tajemníkem oblastního výboru komunistické strany v Leningradu. Předtím, v roce 1946, Ždanov a jeho přívrženci (Nikolaj Vozněsenskij, Alexej Kuzněcov a Michail Rodionov) odvolali tajemníka Ústředního výboru Komunistické strany Ukrajiny Georgije Malenkova a snížili jeho roli v mocenském aparátu. Malenkov proto plánoval pomstu vůči lidem, kteří napomohli k jeho ponížení; Lavrientij Berija byl také soupeřem Ždanova a jeho nejbližších spolupracovníků.

Průběh aféry.

Po smrti Ždanova zahájili Malenkov a Berija intriku zaměřenou na diskreditaci jeho spolupracovníků. Přesvědčili Stalina o údajně separatistických snahách leningradské stranické organizace a údajné neloajálnosti lidí zastávajících vedoucí pozice v Leningradu a Leningradské oblasti. V důsledku těchto intrik byli v březnu 1949 Vozněsenskij a Kuzněcov propuštěni ze svých funkcí. Kuzněcov byl ihned zatčen spolu s prvním tajemníkem oblastního výboru strany Pjotrem Popkovem a premiérem ruské vlády Michailem Rodionovem. Vozněsenskij byl zatčen v říjnu 1949.  Zatčení byli mimo jiné Vozněsenského bratra Alexandr (ministr školství RSFSR, bývalý rektor Leningradské univerzity), Michail Basov (místopředseda vlády RSFSR), Michail Safonov (předseda výkonného výboru Leningradské regionální rady), Ilja Charitonov a Nikolaj Solovjov (bývalý předsedové výkonného výboru Leningradské oblastní rady), Pjotr Ťurkin (místopředseda výkonného výboru Leningradské regionální rady), Georgij Badajev (2. tajemník oblastního výboru strany v Leningradu), Josif Turko (bývalý 2. tajemník oblastního výboru strany v Leningradu), Vsevolod Ivanov (bývalý tajemník regionálního výboru Komsomolu v Leningradu), Andrej Burilin (místopředseda výkonného výboru leningradské oblastní rady), Pjotr Lazutin (předseda výkonného výboru městské rady Leningradu), Jakov Kapustin (2. tajemník městského výboru strany v Leningradu), Pjotr Kubatkin (bývalý náčelník NKVD v Leningradské oblasti) a mnoha dalších lidí zastávajících vedoucí pozice v Leningradě a Leningradské oblasti ve 40. letech 20. století – ve stranickém, správním, ekonomickém, komsomolském i vojenském aparátu. Zatčení byli podrobeni brutálním výslechům a byli nuceni podepsat falešná doznání. Při vyšetřování sehrál velkou roli ministr státní bezpečnosti SSSR Viktor Abakumov.

Soud a tresty.

Ve dnech 29. – 30. září 1950 se v Leningradu konalo přelíčení Vojenského tribunálu Nejvyššího soudu SSSR, které na základě obvinění z „vlastizrady a škodlivé a kontrarevoluční činnosti“ odsoudilo k trestu smrti Nikolaje Vozněsenského, Kuzněcova, Rodionova, Popkova, Lazutina a Kapustina (popraveni následující den v Leningradu) a na 15 let vězení Turka. Ve dnech 27.–28. října 1950 v Moskvě stejný tribunál odsoudil k trestu smrti za účast na kontrarevoluční organizaci Badajeva, Basova, Burilina, Alexandra Vozněsenského, Ivanova, Kubatkina, Safonova, Solovjeva, Charitonova a 11 dalších. Celkem bylo v souvislosti s „leningradskou aférou“ odsouzeno k dlouhodobému trestu odnětí svobody více než 200 osob a propuštěno z funkcí bylo přes 2000 lidí.

Dozvuky.

V dubnu a květnu 1954 byly oběti posmrtně rehabilitovány. V prosinci 1954 byl Viktor Abakumov odsouzen k trestu smrti a popraven mimo jiné za účast v této záležitosti.  V červnu 1957 byl Georgij Malenkov jako hlavní organizátor čistky odvolán z funkce místopředsedy vlády SSSR.

Jako leningradská aféra () se označuje řada údajných kriminálních případů, které vyústily v čistku komunistické strany a státní správy SSSR v Leningradu a Leningradské oblasti v letech 1948–1950. Související politické procesy skončily mnoha tresty smrti a dlouhými tresty odnětí svobody.

The Leningrad affair, or Leningrad case (, ""Leningrad delo""), was a series of criminal cases fabricated in the late 1940s–early 1950s by Joseph Stalin in order to accuse a number of prominent politicians and members of the Communist Party of the Soviet Union of treason and intention to create an anti-Soviet organisation based in Leningrad.


Život.

Stanisław Kosior se narodil v roce 1889 ve Węgrówě v Podlesí, tehdy patřícím k Ruské říši, v polské rodině skromných dělníků. Kvůli chudobě emigroval do Juzovky (moderní Doněck), kde pracoval v ocelárně. V roce 1907 vstoupil do Ruské sociálně demokratické dělnická strany a rychle se stal hlavou místní pobočky strany. Později v tomto roce byl zatčen a následující rok raději opustil region kvůli policejnímu sledování. V roce 1909 znovu použil své konexe a opět získal práci v továrně v Sulinu, ale brzy byl zase zatčen a deportován do dolu Pavlovsk. V roce 1913 přešel do Charkova a poté do Kyjeva a Poltavy, kde organizoval místní komunistické buňky. V roce 1915 odešel do Moskvy, v letech 1914 a 1915 byl zatčen Ochrankou (ruskou tajnou policií) a vyhoštěn na Sibiř.  Po únorové revoluci se Kosior přestěhoval do Petrohradu, v jehož Narevsko-Petěrgovském rajónu vedl místní pobočku bolševiků a obvodní sovět, v Petrohradě se účastnil i říjnové revoluce. Po brestlitevském míru Kosior odjel na Ukrajinu, zprvu jako lidový komisař financí ukrajinské sovětské vlády, později zastával různé jiné funkce, v druhé polovině roku 1918 se přesunul do Němci kontrolovaných oblastí Ober-Ost na Ukrajině a vedl tamní stranické organizace. Později patřil k vedení ukrajinských bolševiků jako člen politbyra (květen 1919 – listopad 1920 a roku 1922) a tajemník ÚV (s přestávkami od května 1919 do října 1922). V říjnu 1922 byl přeložen na Sibiř na místo tajemníka sibiřského byra, resp. sibiřského krajského výboru strany. V letech 1926 až 1928 byl tajemníkem ústředního výboru VKS(b).  V roce 1928 se stal generálním tajemníkem ÚV Komunistické strany Ukrajiny. Mezi jeho úkoly patřila kolektivizace zemědělství na Ukrajině.  V roce 1927 se kandidátem a roku 1930 členem politbyra ÚV VKS(b). V roce 1935 byl vyznamenán Leninovým řádem „za vynikající úspěchy v oblasti zemědělství a za překročení státních plánů v zemědělství“. V lednu 1938 byl převeden z Ukrajiny do Moskvy, na místo místopředsedy vlády a předsedy Komise sovětské kontroly při vládě Sovětského svazu. To byl vrchol jeho politické kariéry.  Dne 3. května 1938 byl během Velké čistky, byl Kosior zbaven všech stranických funkcí a zatčen NKVD; 26. února 1939 byl odsouzen k smrti zastřelením a téhož dne popraven Vasilijem Blochinem. Další členové a kandidáti politbyra zlikvidovaní čistkou v tomto období byli Jan Rudzutak, Robert Ejche, Vlas Čubar a Pavel Postyšev.  Po XX. sjezdu KSSS byl Kosior 14. března 1956 sovětskou vládou rehabilitován. Dne 13. ledna 2010 byl Odvolacím soudem Ukrajiny Kosior prohlášen za politického zločince pro jeho údajný podíl na organizaci hladomoru na Ukrajině v letech 1932–1933; soud pak zastavil trestní řízení kvůli jeho smrti.

Stanislav Vikenťjevič Kosior (, někdy psán Kossior, , – 26. února 1939), byl sovětský politik polského původu, jeden ze tří bratrů Kosiorů. Byl generálním tajemníkem Komunistické strany Ukrajiny, místopředsedou vlády SSSR a členem politbyra Všesvazové komunistické strany (bolševiků), VKS(b). Byl popraven během Velké čistky.

Stanisław Vikentyevich Kosior (, 18 November 1889 – 26 February 1939), sometimes spelled Kossior, was one of three Kosior brothers, ethnically Polish Soviet politicians. He was First Secretary of the Ukrainian Communist Party, deputy prime minister of the USSR and member of the Politburo of the Communist Party of the Soviet Union (CPSU). He was executed during the Great Purge.


Život.

Jelizaveta Jurjevna Pilenková se narodila v aristokratické rodině v roce 1891 v Rize, když to byla část Ruské říše. Její otec zemřel, když byla ještě nedospělá, a tehdy se stala ateistkou. V roce 1906 se její matka přestěhovala s rodinou do Petrohradu, kde se Jelizaveta zapojila do radikálních intelektuálních kruhů. V roce 1910 se Jelizaveta provdala za bolševika jménem Dmitrij Kuzmin-Karavajev. Během tohoto období jejího života byla aktivně zapojena do literárních kruhů a psala mnoho poezie. Její první kniha "Skýtské střepy" (Скифские черепки) obsahuje poezii z tohoto období. Roku 1913 její manželství s Dmitrijem skončilo a ona se postupně přiklonila k pravoslavné víře.  Pohled na Kristovo lidství – „On také zemřel. Potil krev. Udeřili ho do tváře.“ – ji začal přitahovat zpět ke křesťanství. Odstěhovala se – nyní se svou dcerou Gajanou – na jih Ruska, kde prohloubila svou náboženskou víru. Hněvala se na Lva Trockého kvůli tomu, že neumožnil konat sjezd eserů, a naplánovala na něj atentát, ale přátelé ji odradili a poslali ji do Anapy. V roce 1918, po bolševické revoluci, byla zvolena zástupkyní starosty Anapy v jižním Rusku. Když protikomunistická bílá armáda ovládla Anapu, starosta uprchl a ona se stala starostkou města. Bílí ji postavili před soud za to, že patří k bolševikům. Soudcem však byl její bývalý učitel Daniel Skobcov a osvobodil ji. Brzy se do sebe zamilovali a vzali se.  Aby se v neklidné době vyhnuli nebezpečí, uprchli Jelizaveta, Daniel, Gajana a Jelizavetina matka Sofia ze země. Jelizaveta byla těhotná se svým druhým dítětem. Nejprve cestovali do Gruzie (kde se jim narodil syn Jurij), a poté do Jugoslávie (kde se jim narodila dcera Anastasia). Nakonec v roce 1923 dorazili do Paříže. Jelizaveta se brzy začala věnovat studiu teologie a sociální práci.  V roce 1926 Anastasia zemřela na chřipku. Gajana byla poslána do Belgie na internátní školu. Manželství Daniela a Jelizavety se brzy nato rozpadlo. Jurij zůstal s Danielem a Jelizaveta se přestěhovala do Paříže, aby pracovala přímo s těmi, kteří to nejvíce potřebovali.  Její biskup ji povzbudil, aby složila řeholní sliby, což udělala pouze s výminkou, že nebude muset žít v klášteře, izolovaná od světa. V roce 1932 byl se svolením Daniela Skobcova vykonán církevní rozvod a Jelizaveta složila řeholní sliby. Přijala řeholní jméno Marie. Jejím zpovědníkem byl Otec Sergej Bulgakov. Později jí byl jako duchovní přidělen Otec Dmitrij Klepinin.  Matka Marie udělala z pronajatého domu v Paříži svůj „klášter“. Bylo to místo s otevřenými dveřmi pro uprchlíky, potřebné a osamělé. Brzy se také stalo centrem intelektuální a teologické diskuse. V osobě Matky Marie tyto dva prvky – služba chudým a teologie – šly ruku v ruce.

Smrt.

Po pádu Francie v roce 1940 se u Marie začali hlásit Židé a prosili o křestní listy, aby se vyhnuli perzekuci. Falešná osvědčení o křtu jim vystavoval otec Dmitrij. Mnoho Židů s nimi zůstalo. Poskytli jim útočiště a pomohli řadě z nich uprchnout ze země. Nakonec byl dům uzavřen. Matka Marie, Otec Dmitrij, Jurij a Sofia byli zatčeni Gestapem. Dmitrij a Jurij zemřeli v koncentračním táboře Dora.  Matka Marie byla poslána do koncentračního tábora Ravensbrück. Na Bílou sobotu 1945 neprošla selekcí a byla poslána do plynové komory.

Odkaz.

Matka Marie byla kanonizována (prohlášena za svatou) výnosem Posvátného synodu Ekumenického patriarchátu dne 16. ledna 2004. Slavnostní prohlášení Matky Marie spolu s O. Dmitrijem, Jurijem a Iljou Fondaminským za svaté se konaly v katedrále Alexandra Něvského v Paříži ve dnech 1. a 2. května 2004. Jejich svátek je 20. července.  Za své úsilí o záchranu Židů byla Matka Marie spolu s O. Dmitrijem roku 1985 poctěna titulem Spravedlivý mezi národy.  Mariin život byl vykreslen v sovětském filmu s Ljudmilou Kasatkinou v hlavní roli.  Podle pravoslavného metropolity Anthonyho (Blooma) je „Matka Maria světcem dnešní doby a pro dnešní dobu; je ženou z masa a krve proniknutou Boží láskou, která zblízka vzdorovala problémům tohoto století.“

Maria Skobcova (rusky "Мария Скобцова") známá jako (sv.) Matka Marie z Paříže (francouzsky "Mère Marie"), narozená Jelizaveta Jurjevna Pilenková (), po prvním manželství příjmením Kuzmina-Karavajeva (""; 20. prosince 1891 Riga – 31. března 1945 koncentrační tábor Ravensbrück) byla ruská šlechtična, básnířka, řeholnice a členka francouzského odboje během druhé světové války. Roku 1985 byla vyhlášena Spravedlivou mezi národy a roku 2004 byla v pravoslavné církvi prohlášena za svatou.

Maria Skobtsova (20 [8 Old Calendar] December 1891 in Riga – 31 March 1945 in Ravensbrück concentration camp, Germany), known as "Mother Maria" (), Saint Mary (or Mother Maria) of Paris, born "Elizaveta Yurievna Pilenko" (), "Kuzmina-Karavayeva" () by her first marriage, "Skobtsova" () by her second marriage, was a Russian noblewoman, poet, nun, and member of the French Resistance during World War II. She has been canonized a saint in the Eastern Orthodox Church.


Pozadí a příčiny.

Již v průběhu 80. let byla situace v tehdejší Abchazské autonomní sovětské socialistické republice napjatá a vyostřená a sílily hlasy volající po odtržení Abcházie od Gruzie. Abchazská inteligence v roce 1989 sepsala v obci Lychny na velkém shromáždění oficiálně petici moskevské vládě na vytvoření Abchazské sovětské socialistické republiky, nezávislé na Gruzii, a tuto deklaraci podepsal rektor Suchumské státní univerzity. Tento krok vyvolal masové bouře ze strany Gruzínců žijících v Abcházii, kteří zde tvořili téměř polovinu obyvatelstva Ačkoliv nebylo této žádosti sovětským vedením vyhověno, zůstávali Abchazové loajální vůči sovětské moci. Gruzíni naopak v téže době pořádali v Tbilisi akce, jež přerostly v protisovětské demonstrace, jež byly 9. dubna 1989 složkami sovětské armády krvavě potlačeny. V průběhu této demonstrace též zazněly protiabchazské hlasy a Abchazové to vnímali jako vážnou hrozbu pro své postavení v rámci sovětské Gruzie.  Napětí v Abcházii proto rostlo a vyvrcholilo 16. červenci v ozbrojený střet následkem sporů o založení pobočky Gruzínské státní univerzity v Suchumi vyčleněním gruzínské sekce z Abchazské státní univerzity, kdy bylo zabito nejméně 17 osob a dalších 448 bylo zraněno, z toho 302 bylo Gruzínců.. Pořádek nastolila až sovětská armáda, nastolením stanného práva a obvinila extrémisty z obou táborů ze vzájemné provokace.  V roce 1990 se situace v Abcházii relativně uklidnila, avšak nevraživost Abchazů a Gruzínců přetrvávala. Projevovala se například legislativními válkami a segregací zájmových spolků dle národnosti. V té době nemohla pomoci etnický konflikt vyřešit ani ústřední moc, jež se potýkala s rozpadem Sovětského svazu. Změny přinesla v dubnu 1991 vyhlášená nezávislost Gruzie, jejíž prvním prezidentem se stal nacionalista Zviad Gamsachurdia. Konaly se první svobodné volby, kdy byly pro Nejvyšší sovět Abchazské ASSR nastaveny národnostní kvóty, výrazně ve prospěch Abchazů. Ty však nereflektovaly tehdejší národnostní složení: Abchazové získali 28 křesel z 65 (17 % populace), Gruzínci 26 mandátů (45 %) a zbylých 11 křesel získali Rusové a zástupci ostatních národností (38 %). Takovéto rozdělení na dvě dominantní frakce prohloubilo národnostní spory.  Do čela Abcházie se již o rok dříve dostal Vladislav Ardzinba, pod jehož vedením se země potichu připravovala na další fázi konfliktu. V lednu 1992 došlo k puči v Tbilisi a nastoupila nová moc v čele s Eduardem Ševardnadzem. Gruzie přijala ústavu z roku 1921, která nepočítala s existencí autonomních republik, a tak nové napětí vyvrcholilo v červnu 1992 útokem abchazských demonstrantů a militantů na vládní budovy v Suchumi. Abchazská vláda reagovala dne 23. července 1992 jednostranným vyhlášením nezávislosti na Gruzii a prozatímně obnovila abchazskou ústavu z roku 1925. Nezávislost tehdy nebyla uznána žádným státem z mezinárodního společenství. O pár týdnů později vypukla válka.

Průběh války.

Gruzínská ofenzíva (srpen–září 1992).

Po nastolení režimu Eduarda Ševardnadzeho se Gamsachurdiovi příznivci "(Zviadovci)" stáhli z Tbilisi do západní Gruzie, kde následně vypukla občanská válka. Dne 14. srpna 1992 vyslal šéf gruzínské obrany Tengiz Kitovani do akce policejní jednotky a také jednotky Národní gardy o počtu zhruba 3 tisíc mužů, aby na západě nastolila pořádek a obnovila kontrolu nad Abcházií, jež vyhlásila nezávislost. Tyto jednotky byly doplněny zločinci propuštěnými z vězení pod podmínkou, že budou bojovat v Abcházii. Ještě téhož dne se rozhořely urputné boje v ulicích Suchumi. Jednotka čítající tisíc policistů ve zbrani totiž zaútočila směrem od Gali na Suchumi. Jako první obsadili letiště Suchumi-Babušara. Poté uvalili informační embargo na novináře a během poledne vtrhli do města. Následovaly je gruzínské tanky a pěchotní vozidla, které použili v ulicích proti abchazským militantům, schovaných za barikádami a vyzbrojených Molotovy koktejly a samopaly. Následovala dělostřelba na pozice Abchazů ve městě. Gruzínské jednotky brzy obsadily i velkou část střední a východní Abcházie. 18. srpna 1992 bylo Suchumi gruzínskými jednotkami dobyto. Separatistická vláda pod vedením předsedy abchazského nejvyššího sovětu Vladislava Ardzinby rozhodla o stažení se do Gudauty, kde vyhlásil všeobecnou mobilizaci a začal volat o pomoc.  Na tuto situaci zareagovala Konfederace kavkazských národů ze Severního Kavkazu, která se 19. srpna sešla v Grozném a otevřeně vyhlásila pomoc Abcházii a nepřátelství vůči Gruzii. 22. srpna uveřejnila Konfederace kavkazských národů dekret jejího prezidenta Musy Šanibova a předsedy jejich parlamentu Jusupa Soslanbekova, který zněl:  25. srpna oznámil velitel gruzínských vojsk, vyslaných do Suchumi, Giorgi Karkarašvili přes televizi, že gruzínské jednotky nebudou brát žádné válečné zajatce. Přislíbil, že mírumilovným obyvatelům Abcházie nebude ublíženo, a uskuteční se mírové rozhovory. Separatisty varoval, že pokud jednání o míru ztroskotají a pokud bude zabito sto tisíc Gruzínů, zahyne všech zbývajících 97 tisíc etnických Abchazů, podporujích Ardzinbu. Karkarašvili později vyhrožoval Ardzinbovi, aby se vyvaroval jakýchkoliv akcí, kterými by měly za následek ztrátu potomků abchazského národa. Na Ardzinbu tak přesunul zodpovědnost za jejich případnou budoucí smrt. Tyto výroky později využili separatisté pro potřeby své propagandy a pro ospravedlnění svých vlastních skutků.  Během této fáze bojů došlo k etnickým čistkám, které provázely krutosti na obou stranách. Abchazové byli vyháněni z míst pod gruzínskou kontrolou a Gruzíni byli vyháněni z míst ovládaných abchazskými separatisty. Časté byly loupeže, rabování či únosy a jiné druhy násilí včetně vražd. V Suchumi páchala gruzínská vojska, k nimž se přidaly milice Mchedrioni, tyto zločiny na etnickém základu, dle výpovědí vyháněných abchazských obyvatel často pod vlivem alkoholu. Terčem útoků se staly i abchazské kulturní památky. Gruzínci vyplenili budovy Abchazské státní univerzity, abchazského muzea a další místa. Budova abchazského národního archivu byla skupinou mladých gruzínských vojáků podpálena. Okolní obyvatelé všech národností (včetně Gruzínů) požár uhasili, ale vojáci se pak vrátili, rozehnali obyvatele střelbou, polili budovu kerosinem a znovu ji zapálili. Budova zcela vyhořela a nenávratně bylo zničeno 95 % všech písemností, dokumentů a nahrávek.  Do konce srpna ovládla Gruzie většinu území Abcházie. Abchazové se ocitli obklíčení ze západu i východu v okrese Gudauta, a v severovýchodní části okresu Očamčyra v Tkvarčeli a okolí. V Gudautě byla umístěna ruská letecká základna, což bylo pro budoucí vývoj války klíčové. Zde totiž Abchazové oficiálně požádali o pomoc Rusko. Ruská armáda reagovala prohlášením odsuzující gruzínskou agresi, zatímco prezident Boris Jelcin se k záležitosti postavil neutrálně a na začátku září uspořádal v Moskvě setkání mezi Ševardnadzem a Ardzinbou. 3. září bylo sjednáno příměří, na základě kterého se měla gruzínská vojska stáhnout z okresu Gagra, nejzápadnějšího okresu v Abcházii, a Abchazové měli zařídit odchod severokavkazských dobrovolníků domů. K dojednání nejdůležitějšího bodu smlouvy, který měl definitivně vyjasnit vztah Gruzie k Abchazům, však nedošlo. Zatímco Gruzie svou část dohody o příměří plnila, Abchazové nikoliv.

Operace Gagra (říjen 1992).

Po stažení těžké techniky gruzínské armády z Gagry se ocitli Gruzínci v okrese Gagry bezbranní, a tak Abchazové porušili příměří a obnovili boje. Tentokrát plně zasáhli i severokavkazští bojovníci, podporovaní kozáckými oddíly z Kubáně. Nejpočetnější byli Čečenci, v jejichž řadách bojoval i tehdy ještě neznámý bojovník Šamil Basajev. Bitva o Gagru se uskutečnila 1. až 6. října 1992. Město na pobřeží Černého moře bylo gruzínskou armádou obsazeno již v průběhu bojů o Suchumi, když se zde vylodila. Zdejší posádka zde po podepsání příměří sice nebyla příliš početná, ale byla pořád dobře vyzbrojená. Vojsku složeném z abchazských separatistů, dobrovolníků Konfederace kavkazských národů a Kozáků velel Šamil Basajev a byl úspěšný. Separatisté byli tentokrát vyzbrojeni podstatně lépe než při bitvě o Suchumi, a nasadili tanky T-72, raketomety BM-21 Grad, útočné stíhačky Suchoj Su-25 a helikoptéry. Ševardnadze před bitvou obvinil Rusko z pomoci separatistům, neboť předtím touto výzbrojí Abchazové nedisponovali.  Zdejší malá skupina gruzínských vojsk nejprve bránila město, poté se stáhla do centra a po přeskupení útočníky vytlačila z města do okolních zalesněných hor. 2. října zaútočili separatisté znovu, zatímco Rusové zahájili námořní blokádu Gagry, kterým velel první náměstek ruského ministra obrany Michail Kolesnikov. Jeho jednotka měla asistovat v obsazení Gagry separatisty a ruský tanker „Don“ mezitím dodal separatistům v Gudautě 420 tun paliv.  Během bojů prchali gruzínští civilisté i vojáci na severozápad směrem k ruským hranicím, odkud je Rusové přepravili do Gruzie, nebo se nechali ruskými loděmi zapojených do blokády evakuovat po moři. Gruzíni, kteří během bitvy neuprchli, byli vyhnáni z domovů násilím nebo byli povražděni, často z pomsty za události v Suchumi před více než měsícem. Celkem jich bylo ubito 429. Čečenští militanti jich zhruba sto popravili na gagrském stadionu, usekávali jim hlavy, s kterými tam pak hráli fotbal místo míče. V Gagře byl dopaden i vlivný gruzínský politik Michail Džinčaradze, místopředseda Nejvyšší rady Abcházie, jehož Abchazové nakonec zabili poslední ranou z milosti.  Předseda gruzínského parlamentu Eduard Ševardnadze reagoval na bitvu o Gagru a zejména na zprávy o napomáhání Ruska separatistům pozastavením vyjednávání o statutu Abcházie. Tyto skutky, které označil za vměšováním Ruska do vnitřních záležitostí Gruzie, vedly k prudkému zhoršení rusko-gruzínských vztahů. Rusko dle svých slov pouze evakuovalo 12 tisíc svých civilistů z oblasti bojů a na toto obvinění reagovalo prohlášením, že ofenzíva Gruzie směrem ke Gudautě a překročení řeky Gumisty budou považovány za nepřátelský akt. Do konce roku 1992 Abchazové získali zpět většinu území na západ od Suchumi.

Obrana Tkvarčeli (1992).

Tkvarčeli bylo hornické město v odlehlé části východní Abcházie, sevřené v horském údolí, kde téměř polovinu z téměř 22 tisíc obyvatel tvořili Abchazové a další dvě čtvrtiny Rusové a Gruzínci. S vypuknutím války v srpnu 1992 zdejší Gruzíni uprchli, zatímco Abchazové utvořili partyzánské oddíly a vedle Gudauty se stalo druhým centrem protigruzínského odporu. Gruzínci v průběhu srpna a září obsazovali pobřežní oblasti, ale na Tkvarčeli zaměřili svou pozornost až v říjnu po bitvě o Gagru. Gruzínská armáda zaujala v okolí města pozice a zahájila blokádu s ostřelováním. Jedním z hlavních cílů ostřelování byla tkvarčalská elektrárna, jež přestala vyrábět elektřinu a na více než jeden rok bylo město i okolí odstřiženo od elektrické energie. V celé oblasti pod kontrolou abchazských partyzánů vypukla vážná humanitární krize.  Tu pomohlo zmírnit ruské vojsko, jež zde nechtělo nechat napospas svou početnou diasporu. Ruské letectvo proto poskytovalo obleženému městu Tkvarčeli helikoptérami jak humanitární, tak vojenskou pomoc. Provádělo evakuaci civilistů a pomohlo abchazským partyzánům přepravou bojovníků do města, aby se zapojili do bojů. Gruzínci odpověděli zintenzivněním ostřelování města a útočili na veškeré cíle bez rozdílu, zejména po ztroskotání další fáze vyjednávání o míru na začátku prosince 1992, kdy gruzínský parlament zároveň přijal usnesení o zavedení stanného práva v jimi kontrolovaných částech Abcházie. Kvůli tomu muselo Rusko pozastavit svou pomoc a hledalo cesty, jak k obleženým separatistům obnovit letecký most. Jeden neúspěšný pokus se odehrál 14. prosince 1992, když byla zasažena ruská helikoptéra Mi-8 s uprchlíky na palubě a zahynulo přes padesát osob, včetně 25 abchazských dětí. Ačkoliv gruzínské úřady popřely odpovědnost za toto sestřelení, panovalo přesvědčení, že na vrtulník zaútočili Gruzínci. 16. prosince požádala gruzínská vláda Rusko, aby své lidi evakuovali z Abcházie jinými cestami než letecky, například přes moře, a také aby omezilo výrazně počet letů do Gudauty na svou leteckou základnu.

Boje na gumistské frontě a vyjednávání (1993).

V prosinci 1992 zahájili abchazští separatisté ostřelování Suchumi, které ovládala gruzínská vojska, kdy docházelo k materiálním škodám ve městě i v obcích v okolí abchazské metropole. Dne 4. března 1993 dorazil do Suchumi hlava Gruzie Eduard Ševardnadze, aby osobně řídil obranu města. Vydal rozkaz vyřešit obranu okresů Očamčyra a Suchumi, neboť Abchazové jejich spojenci posilovali dle aktuálních informací své pozice v Gudautě i podél řeky Gumisty, aby zaútočili na Suchumi a uvrhli celou Gruzii do chaosu.  V průběhu jeho pobytu ve městě došlo i k vyjednávání mezi Abchazy a Gruzíny, které vedl abchazský ministr hospodářství Beslan Kobachija a státní ministr Gruzie pro abchazské záležitosti Goga Chaindrava. Dle Kobachiji byl vůdce separatistů Vladislav Ardzinba připraven odstoupit v případě, že Ševardnadze učiní totéž. Dále, že nenařídil krveprolití a rabování v Gagře, a poznamenal, že Abcházie nikdy neprovedla deklaraci své nezávislosti oficiálně. Mezitím ale parlament Gruzie přijal deklaraci, v níž oficiálně obvinil Rusko z agrese vůči Gruzii a žádal, aby stáhlo všechna svá vojska z celého území Abcházie.  Brzy ráno dne 16. března 1993 zahájili separatisté útok na Suchumi, jehož výsledkem byly značné materiální škody a mnoho mrtvých civilistů. Abchazové též zahájili dělostřelbu gruzínských vojenských posádek podél řeky Gumisty a v Suchumi. Později v tentýž den provedlo několik stíhaček Suchoj Su-25 nálet na Suchumi a další následující den. Následně speciální ruský výsadek vedl bojovou operaci po boku Abchazů a jejich spojenců přes řeku Gumistu, kde obsadili část obce Ačadara, než jejich postup zastavila gruzínská vojska a zahnala je zpět. Nevyužili tak zhoršující se situaci v západní Gruzii, kde nadále pokračovala občanská válka, která se zde touto dobou vyostřila, neboť se do Gruzie tajně vrátil exprezident Gamsachurdia.  Dne 14. května bylo vyjednáno zásluhou ruského diplomata Borise Pastuchova další příměří, které zahrnovalo závazek k účasti na mírové konferenci pod dohledem OSN, která měla od Rusů převzít úlohu vyjednávání o míru. Vyslancem generálního tajemníka OSN se stal Eduard Brunner. Abchazská strana se však jednání nezúčastnila a dohodu podepsal jen Jelcin s Ševardnadzem. Do července tak byly boje opět obnoveny. 2. července připlula ruská válečná loď k abchazskému pobřeží poblíž vesnice Tamyš a zapojila se do zuřivé bitvy proti tamním gruzínským ozbrojeným složkám. Tato bitva patřila k nejkrvavějším v celé válce, neboť na obou stranách byly stovky mrtvých a další stovky raněných. Gruzínci při bitvě dokázali uhájit své pozice.  V červenci pak abchazští separatisté a jejich spojenci za asistence Rusů obsadili obce, Achalšeni, Guma a Kamani severně od Suchumi. Nejtěžší boje svedli o Kamani, neboť se tam nacházela posádka Gruzínské národní gardy a batalionu tvořeného gruzínskými dobrovolníky. Bitva trvala několik hodin a vesnice nakonec padla. Následující dva dny Abchazové systematicky mučili, znásilňovali a vyvražďovali obyvatelstvo Kamani. V nedalekém ženském klášteře znásilnili zdejší jeptišky a pak je vraždili před zraky zdejších kněžích, které poté podrobili výslechu o tom, komu patří země Abcházie, a nakonec je vyvedli ven a také je zavraždili. V průběhu masakru zahynulo 120 Gruzínců.  Tímto vítězstvím si abchazští separatisté zajistili téměř všechny strategické výškové body v okolí Suchumi. Krátce poté rezignoval předseda gruzínské rady obrany Abcházie Tamaz Nadareišvili ze zdravotních důvodů a nahradil ho poslanec Žiuli Šartava. V průběhu bojů se o situaci svých diaspor v Abcházii začaly zajímat jejich mateřské země. 15. srpna zorganizovalo Řecko humanitární operaci Zlaté rouno, během níž evakuovalo 1015 etnických Řeků, kteří nestačili uprchnout včas z válečné zóny a uvízli zde. Podobně došlo k evakuaci 170 Estonců třemi letadly, které vypravilo do Abcházie Estonsko ještě v roce 1992. Dle jiných zdrojů bylo evakuovaných Estonců celkem 400..  Situace nebyla pro Gruzii příznivá, a tak byl Ševardnadze nucen zasednout k jednacímu stolu přímo se separatisty v ruském Soči, kde byla podepsána 27. července 1993 dohoda o stažení gruzínských vojsk a kavkazských jednotek z Abcházie s tím, že se tak mělo stát do 15 dnů. Dále mělo být obnoveno hlavní město Abcházie Suchumi a na mír v celém regionu měly dohlížet mírové jednotky s mandátem OSN podle rezoluce Rada bezpečnosti OSN č. 858 z 24. srpna 1993.

Masakr v Suchumi (září 1993).

Abchazové i přes podpis smlouvy nadále zbrojili a 16. září 1993 zahájili další mohutnou ofenzívu proti nepřipraveným Gruzíncům v Suchumi. Abchazové oficiálně argumentovali neplněním dohod ze Soči ze strany Gruzie, ale ve skutečnosti vycítili jedinečnou příležitost, jak se Gruzínců zbavit, protože gruzínská armáda byla již dost oslabená a v Rusku vypukla vleklá politická krize, která umožnila ruské armádě provádět na Kavkazu, co chce, takže mohla pomoci Abchazům v boji s Gruzínci. Po deseti dnech tuhých bojů bylo Suchumi 27. září dobyto a gruzínská armáda byla zatlačena až za řeku Inguri. Zároveň začal Zviad Gamsachurdia svůj ozbrojený odboj vůči Ševardnadzemu v kraji Samegrelo na západě Gruzie a jeho příznivci obsadili přístav Poti a klíčový železniční uzel v Samtredii, takže Tbilisi zůstalo odříznuté od moře. Gruzínské jednotky v Abcházii se musely vzdát a odevzdat zbraně Gamsachurdiovi.  Jakmile v Suchumi převzali vládu opět Abchazové, začal tzv. Masakr v Suchumi, který trval dva týdny. Severokavkazské jednotky spolu s abchazskými začaly pod dojmem vítězství ničit gruzínské části města a vyvražďovat obyvatelstvo gruzínského původu po celé Abcházii. Jenom v Suchumi bylo zavražděno v rámci těchto etnických čistek až 10 000 lidí a zbytek uprchl přes Kodorskou soutěsku do Mingrelie, Tbilisi nebo Ruska. Během této doby bylo v Suchumi Abchazskou armádou zajato několik abchazských politiků loajálních Gruzíncům jak abchazské, tak gruzínské národnosti. Všichni byli pravděpodobně mučeni a následně popraveni, včetně Žiuliho Šartavy, hlavy Abchazské autonomní republiky. Tyto všechny události vedly k přijmutí Rezoluce Rady bezpečnosti OSN č. 876 ze dne 19. října 1993 odsuzující porušení mírové dohody ze Soči a velmi ostře odsuzující etnické čistky, které prováděla Abchazská armáda. Kvůli tomu se několikrát sešla i Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě (OSCE) v Budapešti, Lisabonu a Istanbulu. Rusko přistoupilo k totální blokádě Abcházie a přerušení dodávek elektřiny.

Mír.

Zvláštní vyslanec OSN Eduard Brunner svolal jednání o míru do Ženevy, kde měly proběhnout gruzínsko-abchazské rozhovory. Dospělo se k dohodě, podle které obě strany souhlasily s umístěním ruských jednotek na hranicích Abcházie s Gruzií podél řeky Inguri pod přísným dohledem OSN a na základě mandátu SNS. Tím byla válka z let 1992–1993 ukončena. Abcházie tuto smlouvu považovala za uhájení své nezávislosti a vítězství. V květnu 1994 byla uzavřena další dohoda upřesňující podmínky pobytu ruských vojsk u řeky Inguri. 4. prosince byla přijatá společná gruzínsko-abchazská "Deklarace o opatřeních k politickému urovnání gruzínsko-abcházského konfliktu", která vyjadřovala přání obou stran nastolit pořádek a obnovit zemi. Abchazská strana se konečně ze strany Gruzie dočkala uznání práva na existenci autonomní republiky, vlastní ústavy a státnosti. Abchazové se zase museli vzdát myšlenky úplné nezávislosti a do společné kompetence zařadit zahraniční politiku, energetiku, dopravu, ekologii, občanská a lidská práva a práva národnostních menšin. Součástí deklarace byl i závazek Abchazů, že umožní bezpečný návrat domů všem válečným uprchlíkům. Do Abcházie se ale po válce vrátilo už jen málo Gruzínců. Tuto deklaraci podepsali představitelé obou znepřátelených stran, Ruska, OSN a OBSE.

Válka v Abcházii (1992–1993) byl válečný konflikt mezi gruzínskými vládními vojenskými jednotkami a abchazskými separatisty, které podporovali Rusové a militanti ze Severního Kavkazu. Do bojů se zapojili Gruzínci žijící v Abcházii na straně vládních vojsk, zatímco místní Rusové a Arméni podpořili Abchazy. V průběhu války si Abchazové zajistili podporu několika tisíc severokavkazských či kavkazských militantů a též ruských vojenských jednotek, které se nacházely na území Abcházie nebo blízko hranic. Tato válka byla vrcholem gruzínsko-abchazského konfliktu, který je doposud nevyřešený.  Průběh války byl navíc vyostřen kvůli probíhající občanské válce v západní Gruzii mezi příznivci nedávno sesazeného prezidenta Zviada Gamsachurdii a novou vládou pučistů v čele s Eduardem Ševardnadzem, také kvůli gruzínsko-osetskému konfliktu, jenž probíhal již od roku 1989, a kvůli všeobecnému nárůstu nacionalismu v době rozpadu SSSR. Během bojů docházelo k masakrům, k násilí na civilistech a k dalším válečným zločinům, a to všemi bojujícími stranami. K nejhoršímu krveprolití došlo až v závěru války dne 27. září 1993 při masakru v Suchumi. Dle Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě následovaly v Abcházii etnické čistky namířené proti gruzínskému obyvatelstvu. Tyto zločiny vyšetřovala mise v říjnu 1993, kterou nařídil Generální tajemník OSN Butrus Butrus-Ghálí a odhalila četné a závažné případy porušování lidských práv jak Abchazy, tak Gruzíny.  Vítězem války byla nakonec Abcházie, jež získala nezávislost, ačkoliv ji žádný stát na světě tehdy neuznal. Válka těžce dolehla na Gruzii, jež se musela vyrovnat s uprchlickou krizí, s tvrdými dopady války na ekonomiku a na tamní veřejnost celkově, a také se ztrátami území, kterým vládla od té doby jen de iure. Abcházie vyšla ze všech bojů rovněž zpustošená.

The War in Abkhazia from 1992 to 1993 was fought between Georgian government forces for the most part and Abkhaz separatist forces, Russian government armed forces and North Caucasian militants. Ethnic Georgians who lived in Abkhazia fought largely on the side of Georgian government forces. Ethnic Armenians and Russians within Abkhazia's population largely supported the Abkhazians and many fought on their side. The separatists received support from thousands of North Caucasus and Cossack militants and from the Russian Federation forces stationed in and near Abkhazia.  The handling of this conflict was aggravated by the civil strife in Georgia proper (between the supporters of the ousted Georgian president, Zviad Gamsakhurdia – in office 1991–1992 – and the post-coup government headed by Eduard Shevardnadze) as well as by the Georgian–Ossetian conflict of 1989 onwards.  Significant human-rights violations and atrocities were reported on all sides, peaking in the aftermath of the Abkhaz capture of Sukhumi on 27 September 1993, which (according to the Organization for Security and Co-operation in Europe) was followed by a large-scale campaign of ethnic cleansing against the ethnic Georgian population. A fact-finding mission dispatched by the UN Secretary General in October 1993 reported numerous and serious human rights violations committed both by Abkhazians and by Georgians. 13,000–20,000 ethnic Georgians and approximately 3,000 Abkhaz were reported killed, more than 250,000 Georgians became internally displaced or refugees and 2,000 are considered missing.  The war heavily affected post-Soviet Georgia, which suffered considerable financial, human and psychological damage. The fighting and subsequent continued sporadic conflict have devastated Abkhazia.


Dětství.

Princezna Marie se narodila 25. dubna 1776 v Buckingham House v Londýně. Jejím otcem byl vládnoucí britský panovník Jiří III. a matkou královna Šarlota, dcera meklenbursko-střelického vévody.  Marie byla pokřtěna 19. května v St James's Palace arcibiskupem canterburským Frederikem Cornwallisem. Jejími kmotry byli lankrabě Fridrich Hesensko-Kasselský (otcův bratranec zastoupen markýzem z Hertfordu), sasko-gothajsko-altenburská vévodkyně (manželka otcova bratrance zastoupena vévodkyní z Argyllu) a meklenbursko-střelická princezna (její vzdálená sestřenice zastoupena hraběnkou vdovou z Effinghamu).  Král byl oddaný otec, který si vždy našel čas na návštěvu svých dětí. Při hraní se svými malými dětmi se choval docela neformálně, na rozdíl od důstojné královny Šarloty, která měla větší potíže s opuštěním formálního chování očekávaného od jejich postavení. Přesto však byla Šarlota při výchově dětí svědomitá. Královna pečlivě ohlížela na blaho, vzdělání a vývoj morálních hodnot královských princezen. Kvůli královským povinnostem a manželství s králem měla na děti méně času, a tak jmenovala Lady Charlotte Finchovou, aby vela výchovu jejích dívek.  Podle spisovatelky Flory Fraserové byla Marie považována za nejkrásnější dceru Jiřího III.; Fraserová ji nazývá "jemně krásnou". Marie poprvé tančila menuet na veřejnosti v šesti letech na dvorském plesu na královy narozeniny v červnu 1781. Na jaře 1792 oficiálně debutovala u dvora. Kolem roku 1796 se zamilovala do nizozemského prince Frederika, který se svou rodinou pobýval v Londýně v exilu. Frederik byl synem nizozemského místodržitele Viléma V. a mladším bratrem budoucího krále Viléma I. Nizozemského. Frederik s Marií se však nikdy nevzali, protože král Jiří III. stanovil, že nejdříve se musí provdat její starší sestry. V roce 1799 Frederik zemřel a Marii byl povolen oficiální smutek.  Mariina nejmladší sestra a milovaná společnice Amélie jí pro její poslušnost říkala "Mama´s tool" (matčin nástroj). Améliina předčasná smrt v roce 1810 Marii, která o nemocnou sestru pečovala, silně zasáhla.

Manželství.

Mariina výchova byla velmi chráněná a princezna trávila většinu času s rodiči a sestrami. Král s královnou horlivě chránili své děti, především dcery. Marie se však 22. července 1816 provdala za svého bratrance Viléma Frederika, vévodu z Gloucesteru a Edinburghu, syna otcova bratra Viléma Jindřicha. Ve svatební den povýšil ženicha Mariin bratr princ regent z "Výsosti" na "královskou Výsost".  Vilém Frederik se chtěl původně oženit s Mariinou neteří Šarlotou, princeznou z Walesu. Historik A. W. Purdue navrhuje za Mariin motiv provdat se za svého bratrance kvůli její nechuti k omezující domácnosti královny Šarloty.  Pár žil v Bagshot Park, ale po Vilémově smrti se Marie přestěhovala do White Lodge v Richmond Park. Manželé spolu neměli děti. Marie zemřela jako poslední potomek Jiřího III. a prý byla oblíbenou tetou královny Viktorie.  Marie si byla blízká se svým nejstarším bratrem a sdílela s ním jeho nenávist k jeho manželce, jejich sestřenici Karolině Brunšvické.  Princezna Marie Hannoverská zemřela 30. dubna 1857 v 81 letech jako poslední potomek Jiřího III. a královny Šarloty.

Marie Hannoverská (25. dubna 1776, Londýn – 30. dubna 1857, Weymouth) byla jedenáctým dítětem a čtvrtou dcerou britského krále Jiřího III. a jeho manželky Šarloty Meklenbursko-Střelické.  Když se provdala za svého bratrance Viléma Frederika, vévodu z Gloucesteru a Edinburghu, bylo oběma čtyřicet let, po osmnácti letech ovdověla. V pozdním věku byla na trůně její neteř královna Viktorie, čtvrtý panovník za Mariina života, po jejím otci a dvou bratrech, Jiřím IV. a Vilémovi IV. Zemřela v 81 letech jako nejdéle žijící z patnácti potomků Jiřího III.

Princess Mary, Duchess of Gloucester and Edinburgh (25 April 1776 – 30 April 1857) was the eleventh child and fourth daughter of King George III of the United Kingdom and his consort Charlotte of Mecklenburg-Strelitz.  She married her first cousin, Prince William Frederick, Duke of Gloucester and Edinburgh, when both were 40, and was his widow in later life. In her last years, her niece Queen Victoria was on the throne as the fourth monarch during Mary's life, after her father and two of her brothers, George IV and William IV of the United Kingdom. Dying aged 81 at Gloucester House, Weymouth, Mary was the longest-lived and last survivor of George III's fifteen children (of whom thirteen lived to adulthood).


Kariéra.

Pocházel ze skotské šlechtické rodiny, narodil se jako nejstarší ze sedmi dětí Sira Alexandera Bairda (1849–1920), dlouholetého lorda–místodržitele ve skotském hrabství Kincardine. John Baird nedokončil studia v Oxfordu a stal se pobočníkem guvernéra v Novém Jižním Walesu, v letech 1896–1908 působil v diplomatických službách, v roce 1904 získal Řád sv. Michala a sv. Jiří. V letech 1910–1925 byl poslancem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu, v letech 1911–1916 působil jako soukromý tajemník pozdějšího premiéra A. B. Lawa. Za první světové války sloužil jako důstojník v armádě a získal francouzský Řád čestné legie a francouzský Válečný kříž. Po návratu do Anglie zastával funkce v Asquithově koaliční vládě, byl parlamentním tajemníkem úřadu pro letectvo (1916–1919), pak byl krátce parlamentním tajemníkem na ministerstvu pro výrobu munice (1919). V letech 1919–1922 byl státním podsekretářem vnitra, mezitím po otci v roce 1920 zdědil titul baroneta. V roce 1922 byl jmenován členem Tajné rady a v letech 1922–1924 byl ministrem dopravy a státním sekretářem veřejných prací. V roce 1925 byl povýšen na barona a stal se členem Sněmovny lordů, zároveň v roce 1925 obdržel velkokříž Řádu sv. Michala a sv. Jiří. V letech 1925-1930 byl generálním guvernérem v Austrálii, kde získal čestný doktorát na univerzitě v Sydney, další čestný doktorát dostal v Aberdeenu. Byl též smírčím soudcem v hrabstvích Warwickshire a Kincardine.

Rodinné a majetkové poměry.

V roce 1905 se v Londýně oženil s Ethel Keith–Falconer (1874–1974), dcerou konzervativního státníka 9. hraběte z Kintore. Po svém starším bratrovi zdědila v roce 1966 titul hraběnky z Kintore a její nejstarší syn Ian Baird (1908–1989) přijal jméno Keith. Současným představitelem rodu je James William Keith, 14. hrabě z Kintore a 4. vikomt Stonehaven (*1976).  Zemřel na rodovém sídle "Ury House" (hrabství Aberdeenshire), které jeho rodině patřilo od roku 1854 a Johnův otec Sir Alexander Baird inicioval přestavbu v novogotickém slohu. V současnosti je zámek chátrající zříceninou.

John Lawrence Baird, 1. vikomt Stonehaven ("John Lawrence Baird, 1st Viscount Stonehaven, 1st Baron Stonehaven, 2nd Baronet Baird of Stonehaven") (27. dubna 1874, Londýn, Anglie – 20. srpna 1941, Ury House, Skotsko) byl britský státník ze skotské šlechtické rodiny. V mládí působil v diplomacii, poté byl jako člen Konzervativní strany poslancem Dolní sněmovny. Zastával funkce v několika vládách, mimo jiné byl ministrem dopravy (1922–1924). V letech 1925–1930 byl generálním guvernérem v Austrálii, od roku 1925 jako baron zasedal ve Sněmovně lordů, v roce 1938 získal titul vikomta. Byl zetěm konzervativnho politika a dlouholetého místopředsedy Sněmovny lordů 9. hraběte z Kintore, v další generaci rod Bairdů zdědil titul hrabat z Kintore a přijal příjmení Keith.

Sir John Lawrence Baird of Urie, 1st Viscount Stonehaven, 2nd Baronet, 3rd of Ury, (27 April 1874 – 20 August 1941) was a British politician who served as the eighth Governor-General of Australia, in office from 1925 to 1930. He had previously been a government minister under David Lloyd George, Bonar Law, and Stanley Baldwin.  Baird was born in London, and attended Eton and Christ Church, Oxford. His father was Sir Alexander Baird, a Scottish-born civil servant who spent much of his life in Egypt. Baird was a member of the Diplomatic Service before winning election to the House of Commons in 1910, representing the Conservative Party. When war broke out a few years later, he joined the Intelligence Corps and won the Distinguished Service Order (DSO). Baird was added to the Lloyd George ministry in 1916, and held various junior portfolios until 1922 when he was appointed Minister of Transport and First Commissioner of Works.  In 1925, Baird was appointed Governor-General of Australia on the advice of Stanley Bruce. He was raised to the peerage as Baron Stonehaven, having previously succeeded to his father's baronetcy in 1920. Lord Stonehaven was the first governor-general to live in Canberra, moving into Yarralumla in 1927 and presiding over the first sitting at the new Parliament House. After returning to Britain, Stonehaven served as Chairman of the Conservative Party from 1931 to 1936. He was raised to the viscountcy in 1938, and retired to his ancestral seat in Aberdeenshire.


Život.

Narodil se v chudé židovské rodině (jeho otec pocházel z Ukrajiny a jmenoval se původně Fastovskij). Od dětství cestoval po Americe a živil se různými nekvalifikovanými profesemi, v osmnácti letech vydal svůj první román "Two Valleys" a stal se profesionálním spisovatelem. Věnoval se především námětům z americké historie: napsal životopis Thomase Paina nebo knihu "Freedom Road", v niž se zabýval osudy černých otroků osvobozených po občanské válce. Psal také komerční literaturu pod pseudonymy E. V. Cunningham a Walter Ericson. Za druhé světové války pracoval pro Office of War Information.  V roce 1943 vstoupil do Komunistické strany Spojených států amerických a psal pro její noviny "Daily Worker". V roce 1950 byl vyšetřován Výborem pro neamerickou činnost a když odmítl vypovídat, byl odsouzen k tříměsíčnímu vězení. Velká nakladatelství s ním přestala spolupracovat, založil proto v roce 1952 vlastní firmu Blue Heron Press, kde vydal svůj nejúspěšnější román "Spartakus". V roce 1952 neúspěšně kandidoval do Kongresu za American Labor Party. Byla mu udělena Stalinova cena míru. Ve druhé polovině 50. let se od komunismu odklonil, což vysvětlil rozčarováním z odhalení Stalinových zločinů a ze sovětské intervence v Maďarsku.  Poté, co byl v roce 1960 zrušen zákaz působení komunistů v americkém filmovém průmyslu, odešel Fast do Hollywoodu a stal se scenáristou. Podle jeho námětů vznikly filmy "Spartakus", "Podzim Čejenů", "Man In the Middle", "Přelud", "Jednadvacet hodin v Mnichově", "The Immigrants" a "Dubnové ráno" a seriály "The Lives of Benjamin Franklin" a "How the West Was Won".  Svůj život popsal v autobiografii "Being Red" (1990). Spisovatelem se stal i jeho syn Jonathan Fast.

Howard Melvin Fast (11. listopadu 1914 New York – 12. března 2003, Greenwich, Connecticut) byl americký spisovatel, scenárista a publicista.

Howard Melvin Fast (November 11, 1914 – March 12, 2003) was an American novelist and television writer. Fast also wrote under the pen names E. V. Cunningham and Walter Ericson.


Historický kontext.

Dne 20. dubna 1792 předložil král Ludvík XVI. Národnímu shromáždění vyhlášení války císaři Františkovi II. Král, který byl uvězněn v Tuilerijském paláci, hrál dvojí hru, protože současně tajně poslal novináře Jacquese Malleta du Pan do Frankfurtu, aby sdělil císaři a německým knížatům, že chce konflikt využít jako příležitost k obnovení své moci. Kvůli vzpourám proti šlechtickým velitelům začala totiž válka pro Francii špatně.  Hrabě Maurice Gabriel de Riquet de Caraman podrobně informoval krále o pruských jednotkách, které postupovaly od 12. května k Paříži. Tato konspirace byla nejspíš vyzrazena a rozšířily se zvěsti, že král zradil národ. Dne 20. června 1792 zaútočil poprvé na Tuilerijský palác dav a ustoupil až po dlouhé diskusi s králem. Královna Marie Antoinetta zase získávala aktuální informace prostřednictvím tajné korespondence se svým důvěrníkem Hansem Axelem von Fersen.

Vznik a vyhlášení manifestu.

Návrh manifestu vznikl v okruhu francouzské šlechtické emigrace. Na textu se podíleli hrabě Jérôme-Joseph Geoffroy de Limon, který po svém útěku do Koblenze zůstal v tajném kontaktu s králem, Hans Axel von Fersen, Jacques Mallet du Pan a bývalý sekretář hraběte Mirabeau Jean-Joachim Pellenc. Hans Axel von Fersen napsal královně, že požádal autory, aby byl manifest formulován ostře a hrozivě. Dne 28. července obdržel konečnou verzi dokumentu.  Text byl vůči revolucionářům velmi ostrý a příkrý ovlivněný uvězněním královské rodiny. Hrozil Pařížanům odvetnými sankcemi, pokud by byla jakkoliv ohrožena královská rodina. Revoluční instituce měly být zrušeny a měla být obnovena monarchie v původním stavu. V textu manifestu se odráží, jak málo si jeho autoři byli vědomi revolučního procesu v rodné Francii.  Mohučský kurfiřt Friedrich Karl Joseph von Erthal ve dnech 19. až 21. července 1792 uspořádal ve svém paláci Favorite setkání, kterého se zúčastnili vedle německého císaře Františka II. a pruského krále Fridricha Viléma II. též diplomaté a německá knížata. Zde vévoda Karel Vilém Ferdinand Brunšvický předal přítomným manifest, který byl vytištěn v tiskárně v Mohuči. Jeho znění bylo společně odsouhlaseno. Manifest byl vyhlášen v Koblenzi 25. července a v Paříži byl publikován 3. srpna v novinách "Le Moniteur universel". Není známo, zda vévoda skutečně manifest podepsal. Nikdy však nepotvrdil, že není autorem. Ačkoli vévoda sám považoval text za příliš ostrý, přesto povolil, aby se šířil jeho jménem.

Následky manifestu.

Manifest měl přesný opak zamýšleného účinku. Francouzským obyvatelstvem byl přijat jako důkaz, že král spolupracuje se spojenci proti Francii. Výsledkem bylo všeobecné pobouření a král musel učinit prohlášení, kterým ujišťoval, že udělá vše pro to, aby Francie ve válce vyhrála. Jeho slova však již neměla účinek a místo toho se objevovaly názory na královo sesazení.  Dne 10. srpna 1792 pařížští sansculoti a další povstalci znovu zaútočili na Tuilerijský palác a přemohli švýcarskou gardu. Ludvík XVI. s rodinou našel úkryt nejprve v Národním shromáždění, které okamžitě odhlasovalo sesazení krále a poté jeho uvěznění v Templu. Zde čekal na proces, který se konal v prosinci 1792, a na popravu v lednu 1793.

Manifest brunšvického vévody () či Brunšvický manifest () bylo provolání vrchního velitele pruských a rakouských vojsk Karla Brunšvického pařížskému lidu z 25. července 1792. Záměrem bylo zastrašit obyvatelstvo a přimět ho podrobit se svému králi, který byl internován v Tuilerijském paláci. Zejména v případě násilí proti královské rodině hrozil krvavou odplatou spolu se zničením Paříže. Manifest však dosáhl pravého opaku, než co zamýšlel. Došlo k radikálnímu posunu ve Francouzské revoluci a 10. srpna 1792 vyvolal útok na Tuilerijský palác a následné sesazení krále a vyhlášení republiky.

The Brunswick Manifesto was a proclamation issued by Charles William Ferdinand, Duke of Brunswick, commander of the Allied Army (principally Austrian and Prussian), on 25 July 1792 to the population of Paris, France during the War of the First Coalition. The Brunswick Manifesto threatened that if the French royal family were harmed, then French civilians would be harmed. It was said to have been a measure intended to intimidate Paris, but rather helped further spur the increasingly radical French Revolution and finally led to the war between revolutionary France and counter-revolutionary monarchies.


Kurt.

Speciálně vyvinuté kurty pro padel mají rozměry 10x20m na 1 tenisový kurt lze umístit až 3 padelová hřiště, s rezervou okolního prostoru +1m, +2m. Kurt se staví na základovou desku, která je betonová, asfaltová či štěrková – vhodnější je volit porézní povrch z důvodu odvodnění plochy. Plocha je pokryta umělým povrchem. Kovová konstrukce je osazena do základu nebo je samonosná, v zadních a částečně bočních stěnách je vyplněna skly a dále doplněna kovovým pletivem. Součástí konstrukce jsou 4 stožáry osvětlení, 8 kusů svítidel.

Míč.

Míč by měl být koule, povrch buď bílý nebo žlutý. Jeho průměr by měl být mezi 6,35cm - 6,77cm a jeho hmotnost mezi 56,0 gramů - 59,4 gramů. Odraz je mezi 135cm - 145cm spadne-li na tvrdý povrch z výšky 2,54 m.

Raketa.

Raketa se skládá ze dvou částí: Hlava a rukojeť  Celková délka rakety (hlavy a držadla) nesmí překročit 45,5 cm. Raketa musí mít neelastickou šňůru o maximální délce 35 cm, která musí být umístěna kolem zápěstí jako ochrana před nehodami.Její použití je povinné. Raketa nesmí mít žádné viditelné nebo slyšitelné zařízení, které by mohlo komunikovat, varovat nebo dávat instrukce hráči v průběhu hry.

Průběh a pravidla hry.

Hra začíná podáním hráče z pravé strany kurtu, za čarou pro podání, diagonálně do pole pro podání na druhé straně kurtu a hráč má k dispozici dvě podání a střídá strany podání (stejné jako v tenise), naopak spoluhráč strany při podání nestřídá. Podávající hráč musí odehrát míček po dopadu na povrch kurtu a raketa musí při podání zasáhnout míček nejvýše v úrovni pasu. Podávající hráč musí při podání stát alespoň jednou nohou na zemi a musí stát za čárou podání. Po podání musí míček překonat síť a dopadnout do vyhrazeného pole pro podání na polovině kurtu soupeře. Soupeř má možnost odehrát míček po dopadu nebo odehrát míček až po odrazu míčku od stěny kurtu. Odrazí-li se míček od skleněné části kurtu hra pokračuje. Odrazí-li se od pletiva, je podání považované za chybné a následuje druhé podání (má-li ho hráč k dispozici).  Dobré podání je možné již zahrát na jakékoli místo poloviny kurtu soupeře. Protihráč má možnost zahrát takovýto míček z voleje, odehrát míč po dopadu na plochu kurtu nebo ho zahrát po odrazu nebo odrazech míče od stěn kurtu před dopadem. Míček tedy může dopadnout na plochu kurtu pouze jednou před odehráním na polovinu soupeře. Míček může být, v půběhu hry, zahrán na stranu soupeře přímým odehráním, tak i odrazem o skleněnou plochu kurtu na vlastní straně. Odraz o pletivo není dovolen. Míček musí na straně soupeře dopadnout na plochu kurtu nebo být odehrán soupeřovým volejem. Odehraný míč, který se na straně soupeře před dopadem na kurt nejdříve dotkne skla nebo pletiva je chyba. Míček, který se po dopadu na soupeřovu stranu plochy kurtu odrazí tak, že překoná 4 metry vysoké ohrazení kurtu je možno před dalším dopadem odehrát i z místa mimo kurt. Takto odehraný míček musí dopadnout na plochu soupeřovy strany kurtu.

Chybná hra - ztráta bodu.

Při hře získává soupeř bod jestliže nastane jedna z dalších situací:

Počítání bodů.

Počítání bodů je stejné jako v tenise. Hraje se na dva vítězné sety. Za stavu 6:6 se hraje tie-break. Po lichých gamech si soupeři při krátké pauze vymění strany kurtu.

Padel je sport příbuzný squashi a tenisu. Hraje se obvykle ve dvojicích, přičemž týmy jsou od sebe odděleny sítí na hřišti o rozloze zhruba třetiny tenisového hřiště. Hrací plocha je částečně lemována zdmi, které mohou hráči v rámci pravidel využívat ve svůj prospěch.

Padel is a racquet sport. It is different from the sport known in the US and Canada as paddle tennis.  Padel is typically played in doubles on an enclosed court a third the size of a tennis court. Scoring is the same as normal tennis and the balls used are similar but with a little less pressure. The main differences are that the court has walls and the balls can be played off them in a similar way as in the game of squash and that solid, stringless racquets are used. The height of the ball being served must be at or below the waist level.  Padel is not to be confused with platform tennis, a winter and summer sport typically played at country clubs in the US and Canada, with courts heated from below to eliminate snow and water. The court, rules, and styles of play are very different.


Historie.

Plány na nový národní stadion byly zveřejněny v říjnu 2008. Měl nabídnout 31 200 sedadel a mohl být v případě potřeby rozšířena o 12 500 míst. To by zahrnovalo 34 VIP boxů, 1200 obchodních a 200 VIP křesel. Měl by splňovat všechny mezinárodní požadavky. Nakonec však tyto plány nebyly realizovány.  V roce 2011 UEFA oznámila, že k 60. výročí mistrovství Evropy ve fotbale 2020 bude hostit na stadionech v různých evropských zemích. Na jaře 2014 se maďarské sdružení MLSZ přihlásilo s budoucím stadionem jako místo pro mistrovství Evropy ve fotbale 2020. Politik László Vigh oznámil již 23. dubna 2013 výstavbu nového národního stadionu s 65 000 místy. Záměrem nové fotbalové arény bylo zbourat Stadion Ference Puskáse a zachovat staré zdi stadionu. Výstavba by měla být zahájena na konci roku 2014 a dokončena po třech letech.  V květnu 2015 byla kritizována politika odpovědnou za projekt, protože byly enormně zvýšeny náklady a že plány výstavby stadionu by měly být zjednodušeny. Samotný stadion měl být nakonec postaven podle plánu, ale ostatní plánovaná zařízení pro jiné sporty, jako je atletická dráha pod střechou stadionu, musí být vymazána a konstrukce musí být zaměřena pouze na organizaci fotbalových zápasů. Zahájení výstavby nastalo na začátku dubna 2017.  Aréna byla slavnostně otevřena 15. listopadu 2019 přátelským utkáním mezi Maďarskem a Uruguayí.  Společně s Allianz Arenou budou hostit zápasy skupiny F v mistrovství Evropy ve fotbale 2020.

Současnost.

V oblasti poblíž stadionu nyní vzniká hotelový komplex, který se po svém dokončení stane největším zařízením svého druhu v Budapešti. Na realizaci projektu, jehož dokončení je plánováno na prosinec roku 2021, a jenž vyjde v přepočtu na zhruba miliardu korun, pracují firmy z české skupiny Premiot.

Puskás Aréna je víceúčelový stadion sloužící zejména pro fotbal v Budapešti. Kapacita stadionu je 67 215 diváků. Kromě toho stadion slouží jako kulturní zařízení s možností pořádání koncertů. Tento stadion využívá při koncertních turné mnoho zpěváků a hudebníků. Stadion byl postaven na místě starého Stadionu Ference Puskáse.

Puskás Aréna is a football stadium in the 14th district (Zugló) of Budapest, Hungary. The stadium's construction started in 2017 and was finished before the end of 2019. It is an all-seater with a capacity of 67,215. The Hungarian Football Federation will meet all UEFA and FIFA stadium requirements and expects to be awarded the 5-star rating. The stadium is built in the place of the former Ferenc Puskás Stadium whose demolition was completed in October 2016. Both stadiums were named in honour of the former national team captain Ferenc Puskás.


Životopis.

Pocházel ze šlechtické rodiny, titul barona získal v roce 1834 významný právník Thomas Denman (1779–1854). Thomas Denman se narodil jako starší syn právníka Richarda Denmana (1842–1883), titul barona zdědil po prastrýci Thomasovi jako devatenáctiletý v roce 1894, po dosažení zletilosti vstoupil do Sněmovny lordů. Mezitím studoval na vojenské škole v Sandhurstu a vstoupil do armády. Původně sloužil ve Skotsku, poté se zúčastnil búrské války a dosáhl hodnosti kapitána (1900) a majora (1902). Do té doby se potýkal s finančními problémy, vstup do veřejného života mu umožnil sňatek s Gertrude Pearson (1884–1954) z bohaté průmyslnické rodiny. Zapojil se mezi aktivní peery z řad liberálů, v letech 1905–1907 byl lordem komořím Eduarda VII. a za Campbell–Bannermanovy vlády získal funkci kapitána královské gardy (1907–1908, úřad získal po hraběti Beauchampovi, který tehdy přešel na post nejvyššího hofmistra), od roku 1907 byl též členem Tajné rady. V letech 1909-1911 byl místopředsedou Sněmovny lordů. V roce 1909 obdržel Královský řád Viktoriin a při příležitosti korunovace Jiřího V. získal velkokříž Řádu sv. Michala a sv. Jiří  Na návrh ministra kolonií Lewise Harcourta byl jmenován generálním guvernérem v Austrálii (1911–1914). Jako skromně vystupující liberální politik získal v Austrálii značnou popularitu, z věna své manželky navíc dotoval veřejně prospěšné aktivity, na druhou stranu se těžce smiřoval s degradací politické úlohy úřadu generálního guvernéra. Během jeho funkčního období se hlavním městem Austrálie stala nově vystavěná Canberra (1913). Zklamán politickým vývojem, ale i z rodinných a zdravotních důvodů nedokončil pětileté funkční období a odstoupil v květnu 1914 (novým generálním guvernérem se stal Sir Ronald Munro–Ferguson). Jako důstojník se zúčastnil počátku první světové války, ale pak již vystupoval jen z pozice člena Sněmovny lordů. Podporoval premiéra Asquitha, ale po ztrátě vlivu Liberální strany odešel do soukromí a žil na venkovském sídle v Sussexu, kde také zemřel. V hrabství Sussex zastával funkci smírčího soudce.

Rodina.

V roce 1903 se oženil s Gertrude Pearson (1884–1954), dcerou bohatého podnikatele v naftovém a těžebním průmyslu Weetmana Pearsona (1856–1927). Pearson své dceři koupil v roce 1905 panství Balcombe v Sussexu, zámeček "Balcombe Place" se stal po návratu z Austrálie trvalým sídlem manželů Denmanových. Měli spolu dvě děti, syn Thomas Denman, 4. baron Denman (1905–1971), byl dědicem titulu barona, dcera Anne Judith Denman (1907–1987) se provdala za důstojníka Sira Waltera Burrella (1903–1985), prezidenta Královské zemědělské společnosti.  Thomasův mladší bratr Sir Richard Denman (1876–1957) byl dlouholetým členem Dolní sněmovny, v koaličních vládách zastával několik ministerských funkcí a v roce 1945 získal titul baroneta.

Thomas Denman, 3. baron Denman ("Thomas Denman, 3rd Baron Denman of Dovedale") (16. listopadu 1874, Londýn, Anglie – 24. června 1954, Hove, Anglie) byl britský státník ze šlechtické rodiny. Od mládí zasedal s titulem barona ve Sněmovně lordů, kde se uplatnil jako politik Liberální strany. V letech 1911–1914 byl generálním guvernérem v Austrálii, od konce první světové války žil v soukromí na svých statcích v jižní Anglii.

Thomas Denman, 3rd Baron Denman, (16 November 1874 – 24 June 1954), was a British aristocrat and politician who served as the fifth Governor-General of Australia, in office from 1911 to 1914.  Denman was born into the English nobility, inheriting his title at the age of 19 from a great-uncle. He attended the Royal Military College, Sandhurst, and served in the Second Boer War. Denman sat with the Liberal Party in the House of Lords, and was made a Lord-in-waiting in 1905 and Chief Whip in 1907. He was appointed to the governor-generalship at the age of 36, and remains the youngest person to have held the position. Denman and his young family were immensely popular with the general public, and he enjoyed friendly relations with Prime Minister Andrew Fisher, with whom he shared many similar political opinions. However, he suffered from ill health and returned to England after less than three years as governor-general. Denman never again held public office, but remained active in the House of Lords and briefly commanded a unit in the First World War.


Kariéra.

Pocházel ze starobylé šlechtické rodiny (připomínané pod jménem "Sidney" nebo "Sydney"), která v této linii od roku 1835 užívala titul barona De L'Isle a patřila k nemanželskému potomstvu krále Viléma IV. William se narodil jako jediný syn Williama Sidneye, 5. barona de L'Isle (1859–1945), který byl starostou v Chelsea a členem londýnské městské rady. Studoval v Etonu a Cambridge, poté pracoval jako účetní, aktivně se zúčastnil druhé světové války, bojoval převážně v Evropě a dosáhl hodnosti majora, v roce 1944 obdržel Viktoriin kříž. V letech 1944–1945 byl poslancem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu (ve volebním obvodu Chelsea nahradil Samuela Hoare, který tehdy získal titul vikomta). V roce 1945 po otci zdědil titul barona a vstoupil do Horní sněmovny, v létě 1945 byl krátce parlamentním tajemníkem na ministerstvech potravinářství a státních důchodů, poté mezi peery patřil ke konzervativní opozici. V letech 1951–1955 byl členem druhé Churchillovy vlády jako státní sekretář letectva, od roku 1951 též členem Tajné rady. V roce 1956 obdržel titul vikomta.  Po smrti Williama Morrisona byl na návrh australského premiéra Roberta Menziese jmenován generálním guvernérem Austrálie (seznámili se během Sidneyovy cesty do Austrálie, když byl ministrem letectva). Do funkce nastoupil v srpnu 1961 a setrval v ní čtyři roky do května 1965, podobně jako jeho předchůdci již nezasahoval do politiky a věnoval se především ceremoniálním záležitostem. V roce 1968 obdržel Podvazkový řád a v letech 1968–1991 byl kancléřem Řádu sv. Michala a sv. Jiří. Kromě toho zastával řadu dalších čestných funkcí, mimo jiné byl zástupcem místodržitele v Kentu. Byl kurátorem Britského muzea (1950–1991) a Národní portrétní galerie (1965–1972), titul baroneta Shelleye z Goring Castle zdědil po vzdáleném příbuzném v roce 1965. Mezitím v roce 1963 získal velkokříž Viktoriina řádu.

Rodina.

Během své aktivní služby za druhé světové války se v roce 1940 oženil s Jacqueline Vereker (1914-1962), dcerou maršála Johna Verekera. Jacqueline zemřela v Austrálii v roce 1962, společenské povinnosti první dámy Austrálie pak do roku 1965 převzaly jejich dcery Elizabeth (1941–2016) a Catherine (*1942). Dědicem titulu vikomta je syn Philip Sidney, 2. vikomt De L'Isle (*1945), který sloužil v armádě, poté zastával funkce ve správě hrabství Kent a sídlí na zámku Penshurst Place.  Majetkem rodu Sidneyů je od roku 1552 starobylý zámek Penshurst Place v Kentu, který je sice hlavním rodovým sídlem, ale je otevřen pro veřejnost. Hodnota majetku rodiny se odhaduje na čtyři milióny liber.

William Philip Sidney, 1. vikomt De L'Isle ("William Philip Sidney, 1st Viscount De L'Isle, 6th Baron de L'Isle and Dudley, 7th Baronet Shelley–Sidney of Penshurst Place, 9th Baronet Shelley of Castle Goring") (23. května 1909, Londýn, Anglie – 5. dubna 1991, Tonbridge, Anglie) byl britský státník ze starého šlechtického rodu. Aktivně se zúčastnil druhé světové války, krátce byl poslancem Dolní sněmovny, od roku 1945 jako dědic titulu barona zasedal ve Sněmovně lordů. Patřil ke Konzervativní straně a v druhé Churchillově vládě zastával funkci ministra letectva (1951–1955). V roce 1956 získal titul vikomta a v letech 1961–1965 byl generálním guvernérem v Austrálii.

William Philip Sidney, 1st Viscount De L'Isle, (23 May 1909 – 5 April 1991), known as The Lord De L'Isle and Dudley between 1945 and 1956, was a British Army officer, politician and Victoria Cross recipient who served as the 15th Governor-General of Australia, in office from 1961 to 1965. He was the last non-Australian to hold the position.  Sidney was born into a minor aristocratic family, and attended Eton College before going on to Magdalene College, Cambridge. He became a chartered accountant, but also joined the Territorial Army. During the Second World War, Sidney served with the Grenadier Guards in France and Italy; he was awarded the Victoria Cross in 1944 for his actions in the Battle of Anzio. He was elected to the House of Commons later that year, as a member of the Conservative Party.  In 1945, Sidney succeeded his father as Baron De L'Isle and Dudley, consequently being elevated to the House of Lords. He served as Secretary of State for Air from 1951 to 1955, under Winston Churchill, and was raised to the viscountcy in 1956. Lord De L'Isle became governor-general in 1961 on the recommendation of Robert Menzies, the Prime Minister of Australia. He served for just under four years with little controversy; as well as being the last foreign governor-general, he was also the last to wear the traditional vice-regal uniform.


Životopis.

Kolë Idromeno byl původem albánským Čamem a narodil se ve Skadaru 15. srpna. Jeho otec, Arsen Idromeno, byl původně Albánským Čamem z Arty, ale po většinu svého života bydlel ve Skadaru, kde pracoval jako stavební dodavatel a oženil se s místní obyvatelkou Rozou Saraçi. V jeho rodném městě Skadaru, Pjetër Marubi, blízký přítel rodiny, dával Kolëvi přednášky o fotografování a v jedenácti letech začal maloval své první obrazy akvarely. S podporou Marubiho se přestěhoval do Benátek a několik měsíců pobýval na Akademii výtvarných umění Accademia di Belle Arti di Venezia. Poté pracoval ve studiu italského malíře.  Po studiích v Benátkách začal cestovat po Evropě a v roce 1878 se rozhodl vrátit do svého rodného města. Tam se věnoval řadě různých činností, pracoval jak v oblastech architektury, sochařství, fotografie, malby, komponování, scénického designu a inženýrství.

Dílo.

Kolë Idromeno je považován za zakladatele realismu v zemi a za jednoho z nejdůležitějších malířů albánské renesance, která začala v 19. století. Říká se mu albánský Michelangelo. Idromeno založil fungující fotografické studio a byl prvním umělcem, který v roce 1912 uvedl v zemi první film. Kromě toho udržoval korespondenci s bratry Lumièrovými v Paříži. V roce 1923 byl Idromeno iniciátorem první umělecké výstavy ve Skadaru a vystavoval na první národní umělecké výstavě v Tiraně v roce 1931.  Až do roku 1896 maloval Idromeno hlavně obrazy s náboženskými tématy. Poté namaloval pravděpodobně první albánské sekulární a realistické obrázky ilustrující historické události a každodenní motivy, jako jsou festivaly a kostýmované portréty, jako je „Dasma Shkodrane“. Následoval malování různých krajinářských motivů „Oborri i Shtëpisë Shkodrane“ a stal se prvním krajinářem moderního albánského umění. Jeho nejslavnější prací je „ Motra Tone “, která zobrazuje jeho sestru Tonu. Toto umělecké dílo je někdy označováno jako albánská Mona Lisa. Jeho práce byly zastoupeny na mezinárodních výstavách například v Budapešti, Rakousku a Maďarsku (1900) a New Yorku v USA (1939).  Jedním z jeho nejlepších, ne příliš populárních děl, je portrét Gjergj Kastriot Skënderbeu malovaný v roce 1889. Její majitel je nejistý a obraz nikdy nebyl vystaven na veřejnosti. Jako architekt Idromeno zanechal své jméno na mnoha známých objektech ve Skadaru. Seznam zahrnuje Kafja e Madhe, katedrálu sv. Štěpána, kostel Shirokë, první elektrickou stanici ve městě, budovu Radovan, budovu prefektury, Mešitu Parrucë a většinu rezidenčních vil podél hlavního bulváru v severní historické čtvrti Skadary.

Nikolla Kolë Idromeno (15. srpna 1860 Skadar – 12. prosince 1939 Skadar), nebo Kolë Idromeno, byl albánský malíř, sochař, architekt, fotograf, kameraman, skladatel a inženýr aktivně působící během albánské renesance v devatenáctém století. Je považován za předchůdce realismu a krajinářského umění v Albánii.  Kole Idromeno se narodil ve Skadaru, který byl v té době součástí Osmanské říše a centrem kultury a náboženství v Albánii. V šestnácti letech se na půl roku odstěhoval do Benátek a začal studovat na Accademia di Belle Arti di Venezia. Následně cestoval po celé Evropě a přestěhoval se zpět do Skadaru a pracoval v různých uměleckých oborech. Kromě toho se angažoval za nezávislost Albánie, kvůli čemuž byl nucen emigrovat do Ulcinje.  Mezi jeho významná díla patří řada obrazů, ve kterých se pokoušel vykreslit sociální aspekty každodenního života, zvyků a náboženství přesně tak, jak tomu bylo ve skutečnosti. Vyznačoval se také bohatým použtváním barev a dekorativních odstínů s určitými etnografickými prvky a krajinou zobrazujícími místa ve Skadaru nebo v jeho blízkosti.  Jako architekt vypracoval plány kolem padesáti budov soukromých i veřejných. Navrhl také několik průmyslových zařízení, banky, kino Rozafa nebo kavárnu Kafja e Madhe. Kazetový strop katedrály sv. Štěpána, která je jednou z největších katedrál na Balkáně, byl také jeho návrhem.

Nikoll Idromeno (; 15 August 186012 December 1939), better known as Kolë Idromeno, was an Albanian painter, sculptor, architect, photographer, cinematographer, composer and engineer during the Albanian Renaissance in the nineteenth century. He is widely regarded as a precursor of both realism and landscape art in Albania.  Kolë Idromeno was born in Shkodër, which was at that time part of the Ottoman Empire and the center of culture and religion in Albania. At age 16, he moved to Venice for six months and began his studies at the Accademia di Belle Arti di Venezia. Subsequently, he travelled throughout Europe and moved back to Shkodër and worked essentially in a variety of artistic fields. In addition, he made himself strongly committed for the Independence of Albania whereby he was forced to emigrate to Ulcinj. Among his important works are a series of paintings where he tried to depict the social aspects of everyday life, customs and religion exactly as it appears. He was also distinguished for its rich use of colours and decorative shades with certain ethnographic elements and landscapes depicting places in or near Shkodër.  As an architect, he drew the plans for around fifty buildings either private and public. He also designed several industrial facilities, banks, the Rozafa cinema and Kafja e Madhe café. The coffered ceiling of the St. Stephen's Cathedral, which is one of the largest cathedrals in the Balkans, was also a design by Kolë Idromeno.


Vývoj.

Cílem rozsáhlého francouzského modernizačního programu Scorpion je nejen vývoj nové generace bojových vozidel, ale také řady moderních elektronických systémů (komunikace, sdílení dat, situační povědomí) a odpovídající taktiky nasazení. Program realizuje konsorcium GME ("Groupement Momentané d'Entreprises") tvořené společnostmi Nexter Systems, Renault Trucks Defense a Thales. Vyvíjeny jsou dva typy vozidel: kolové bojové vozidlo EBRC Jaguar a kolový obrněný transportér VBMR Griffon (Véhicule Blindé Multi-Role). Obě vozidla budou sdílet celou řadu komponentů. Francouzská armáda plánuje, že do roku 2025 získá 110 vozidel Jaguar a 780 vozidel Griffon. Dodání prvního vozidla Jaguar je plánováno na rok 2020. Vozidlo Jaguar má ve službě nahradit kolová bojová vozidla AMX-10RC, ERC 90 Sagaie a dále obrněné vozidlo VCAC Mephisto nesoucí protitankové střely HOT.  V červnu 2017 belgická vláda odsouhlasila plán na zakoupení 60 vozidel Jaguar a 417 vozidel Griffon, které by nahradily obrněné transportéry (6x6) Piranha IIIC a obrněné automobily (4x4) Dingo 2 belgické armády. Dodávky mají proběhnout v letech 2025-2030.  Prototyp Jaguaru byl veřejnosti představen 16. května 2018 a následně vystaven na veletrhu Eurosatory 2018.

Konstrukce.

Posádku Jaguaru tvoří tři osoby: velitel a střelec ve věži a řidič sedící v přední části vozidla. Jaguar bude začleněn do francouzskou armádou využívaného komplexního digitálního systému velení, řízení, spojení, sledování, zaměřování cílů a průzkumu C4ISTAR. Vozidlo má hmotnost 25 tun. Základní pancéřová ochrana konstrukce (STANAG 4569 IV) odolá kulometné munici ráže 14,5 mm a výbuchu 10 kg TNT pod kolem. Pancéřování bude možné zesílit přidáním přídavných plátů. Vozidlo je koncepce 6x6. Motor má výkon 360 kW. Dojezd je 800 km.  Jaguar ponese moderní dvoumístnou dělovou věž vyzbrojenou teleskopickým 40mm kanónem CT 40 se zásobníkem AHS obsahujícím dva druhy munice. Kanón bude plně stabilizován pomocí systému GCE a schopen efektivní střelby i za jízdy. Sekundární zbraní je 7,62mm kulomet a dvě protitankové řízené střely páté generace Missile Moyenne Portée s dosahem 4000 m.

EBRC Jaguar (francouzsky: "Engin Blindé de Reconnaissance et de Combat") je francouzské obrněné kolové bojové vozidlo 6x6 vyvíjené v rámci rozsáhlého modernizačního programu Scorpion. Má plnit celou řadu úkolů: průzkum, přímou palebnou podporu pěchoty a boj s obrněnými vozidly protivníka. Vozidlo je vyvíjeno primárně pro francouzskou armádu. Prvním zahraničním zákazníkem se roku 2017 stala Belgie.

The EBRC Jaguar (French: "Engin Blindé de Reconnaissance et de Combat"; English: "Armored Reconnaissance and Combat Vehicle") is a French armored reconnaissance and combat vehicle that will replace the French Army's VCAC (HOT missiles equipped VABs), AMX 10 RC and ERC 90 Sagaie reconnaissance and fire support vehicles.


Vývoj.

Vozidlo Griffon je vyvíjeno v rámci rozsáhlého francouzského modernizačního programu Scorpion, zahájeného roku 2014. Jeho cílem je nejen modernizace tanků Leclerc a vývoj nové generace bojových vozidel a transportérů, ale také vznik řady moderních elektronických systémů (komunikace, sdílení dat, situační povědomí), integrovaných do jednotného systému velení. Program realizuje konsorcium GME ("Groupement Momentané d'Entreprises") tvořené společnostmi Nexter Systems, Renault Trucks Defense a Thales. Vyvíjeny jsou dva typy nových vozidel: kolové bojové vozidlo ERBC Jaguar a obrněný transportér 6x6 VBMR Griffon, který má mít také lehkou verzi 4x4 VBMR-L (Véhicule Blindé Multi-Rôle Léger). Vozidla Jaguar a Griffon sdílejí celou řadu komponentů. Francouzská armáda plánuje, že do roku 2025 získá 110 vozidel Jaguar a 780 vozidel Griffon. Celkově má francouzská armáda zájem o získání 1722 vozidel VBMR a 358 vozidel VBMR-L. Griffony ve službě nahradí stárnoucí transportéry Véhicule de l'Avant Blindé (VAB).  Základem Griffonu je technologický demonstrátor BMX-01 vyvíjený společností Renault Trucks Defense od roku 2011 a roku 2014 představený veřejnosti. Prototyp samotného Griffonu byl poprvé představen roku 2016. Zahájení dodávek sériových vozidel je plánováno na rok 2018.  V červnu 2017 belgická vláda odsouhlasila plán na zakoupení 417 vozidel Griffon a 60 vozidel Jaguar, které nahradí obrněné transportéry (6x6) Piranha IIIC a obrněné automobily (4x4) Dingo 2 belgické armády. Dodávky mají proběhnout v letech 2025-2030.

Konstrukce.

Griffon má konvenční uspořádání s motorem vpředu, za kterým se nachází kabina dvou členů posádky a nákladový prostor pro osm vojáků. Griffon bude začleněn do francouzskou armádou využívaného komplexního digitálního systému velení, řízení, spojení, sledování, zaměřování cílů a průzkumu C4ISTAR. Oproti transportéru VAB je Griffon výrazně lépe chráněn. Základní pancéřová ochrana konstrukce (NATO STANAG 4569 Level 4) odolá kulometné munici ráže 14,5 mm a výbuchu 10 kg TNT pod kolem. Ochranu lze dále zesílit instalací přídavných plátů. Odolnost zlepšuje tvarování trupu do V. Posádka má k dispozici pár bočních dveří a výsadek využívá dveří na zádi. K úniku v případě nouze slouží také střešní poklopy.  Vozidlo je vyzbrojeno dálkově ovládanou zbraňovou stanící, která může nést 12,7mm kulomet, 7,62mm kulomet, nebo 40mm granátomet. Pohání jej turbodiesel Renault DXi7 o výkonu 400 hp. Je to vlastně upravený komerční motor pro nákladní automobily. Nejvyšší rychlost dosahuje 110 km/h. Dojezd je 800 km.

VBMR Griffon (francouzsky: "Véhicule Blindé Multi-Rôles") je francouzský víceúčelový kolový obrněný transportér 6x6 vyvíjený v rámci rozsáhlého modernizačního programu Scorpion. Slouží pro přepravu vojáků a vybavení, plánován je vývoj dalších specializovaných verzí. Vozidlo je vyvíjeno primárně pro francouzskou armádu. Prvním zahraničním zákazníkem se roku 2017 stala Belgie.

The VBMR Griffon () is a French multi-role armored vehicle that will replace the French Army's VAB armored personnel carrier.


Kariéra.

Narodil se v londýnské čtvrti Twickenham v pronajatém domě "Chapel House", který je dnes známý pod názvem "Tennysonův dům". Byl starším synem básníka Alfreda Tennysona a jeho manželky Emily, rozené Sellwood (1813–1896). Měl mladšího bratra Lionela Tennysona (1854–1886). Dětství strávil na ostrově Wight, studoval v Cambridge, ale studia nedokončil a stal se tajemníkem svých rodičů. Po otci zdědil v roce 1892 titul barona a vstoupil do Sněmovny lordů. V Horní sněmovně se připojil ke konzervativcům a začal se zajímat o problematiku kolonií, od roku 1883 byl členem "Imperial Federation League". Díky zájmu o kolonie a slavnému jménu dostal nabídku od ministra kolonií Josepha Chamberlaina na funkci guvernéra Jižní Austrálie (1899–1902). Po rezignaci lorda Hopetouna na post generálního guvernéra Austrálie v červenci 1902 vykonával tento úřad provizorně, v lednu 1903 se stal oficiálně australským generálním guvernérem na dobu jednoho roku. V této době ještě nebyla plně formulována politická role generálního guvernéra, načež se dostal do kompetenčního sporu s australským premiérem Alfredem Deakinem. Díky tomu neusiloval o prodloužení funkčního období a v lednu 1904 Austrálii opustil. V roce 1903 obdržel velkokříž Řádu sv. Michala a sv. Jiří.  Po návratu do Anglie byl jmenován členem Tajné rady (1905) a v letech 1913–1928 zastával čestnou funkci zástupce místodržitele na ostrově Wight. Převážně ale žil v soukromí a věnoval se péči o literární odkaz svého otce. Byl také jeho oficiálním životopiscem ("Alfred Lord Tennyson: A Memoir, 1897"). Velkou část literární pozůstalosti svého otce odkázal cambridgeské univerzitě. Mimo jiné zastával funkce smírčího soudce a zástupce místodržitele v hrabství Hampshire.

Rodina.

Po neúspěšném pokusu o sňatek s dcerou premiéra Williama Gladstona se v roce 1884 oženil s Audrey Boyle (1854–1916) z vedlejší liie hrabat z Corku. Měli spolu tři syny, nejstarší Lionel Hallam Tennyson, 3. baron Tennyson (1889–1951), byl dědicem baronského titulu, mladší synové Alfred (1891–1916) a Harold (1896–1916) padli za první světové války. Po ovdovění se baron Tennyson podruhé oženil v roce 1918 s Mary Prinsep (1853–1931). Současným představitelem rodu je David Tennyson, 6. baron Tennyson (*1960).

Hallam Tennyson, 2. baron Tennyson ("Hallam Tennyson, 2nd Baron Tennyson of Aldworth") (11. srpna 1852, Londýn, Anglie – 2. prosince 1928, Freshwater, Wight, Anglie) byl britský politik, spisovatel a koloniální administrátor. Byl synem slavného básníka Alfreda Tennysona, po němž zdědil titul barona s členstvím ve Sněmovně lordů. Od mládí se zabýval koloniální problematikou a v letech 1902–1903 byl generálním guvernérem v Austrálii. Vedle politických aktivit zasvětil svůj život péči o literární odkaz svého otce a sám se uplatnil jako spisovatel.

Hallam Tennyson, 2nd Baron Tennyson, (11 August 1852 – 2 December 1928) was a British aristocrat who served as the second Governor-General of Australia, in office from 1903 to 1904. He was previously Governor of South Australia from 1899 to 1902.  Tennyson was born in Twickenham, Surrey, and educated at Marlborough College and Trinity College, Cambridge. He was the eldest son of the poet Alfred, Lord Tennyson, and served as his personal secretary and biographer; he succeeded to his father's title in 1892. Tennyson was made Governor of South Australia in 1899. When Lord Hopetoun resigned the governor-generalship in mid-1902, Tennyson was the longest-serving state governor and thus became Administrator of the Government. Tennyson was eventually chosen to be Hopetoun's permanent replacement, but accepted only a one-year term. He was more popular than his predecessor among the general public, but had a tense relationship with Prime Minister Alfred Deakin and was not offered an extension to his term. Tennyson retired to the Isle of Wight, and spent the rest of his life upholding his father's legacy.


Historie.

První úspěšná zkouška rotoru s reaktivním pohonem se uskutečnila již v roce 1842. Vynálezce hasicího přístroje, W. H. Philipps, provozoval model bez posádky o hmotnosti 20 kg vypuzováním směsi paliva se vzduchem na koncích rotoru. Model skutečně vzlétl, nebyl však řízen a byl zničen, když havaroval. Konstrukcí rotoru s reaktivním pohonem se kolem r. 1910 zabýval rakouský filosof Ludwig Wittgenstein během svého studia letecké techniky na univerzitě v Manchesteru. Ve 20. letech minulého století použil italský konstruktér V. Isacco malé pístové motory s vrtulemi na koncích rotujících listů své "helicogyry" (varianta vírníku) a předvídal, že mohou být nahrazeny tryskami  Během 2. světové války navrhl rakouský průkopník vrtulníků Friedrich von Doblhoff pro německé válečné loďstvo vrtulník poháněný náporovými motory. Prvním takovým vrtulníkem s reaktivně poháněným rotorem byl v r. 1943 typ WNF 342 V1. Po válce skončily dva prototypy WNF 342 V1 v rukou Američanů a Doblhoff nastoupil k firmě McDonnell Douglas, kde poté vzniklo experimentální letadlo McDonnell XV-1, které bylo svými letovými vlastnostmi blízké konvertoplánům.  Dalším konstruktérem, který skutečně vyrobil rotory s reaktivním pohonem, byl August Stephan. Nastoupil k britskému výrobci letadel "Fairey Aviation Company Limited", kde v letech 1954 a 1957 poprvé vzlétly vrtulníky "Fairey Jet Gyrodyne" a "Fairey Rotodyne". Mezi první průkopníky rotorů s reaktivním pohonem patří i Eugene Michael Gluhareff, rodák z Petrohradu, který od r. 1924 žil v USA a během asi 50 let od konce 2. světové války pracoval pro několik amerických výrobců letadel. Všechna konstrukční řešení rotorů s reaktivním pohonem však vykazují vysokou hladinu hluku a vysokou spotřebu paliva. Z těchto důvodů se dosud žádné takové řešení v praxi neuplatnilo.

Rotor s reaktivním pohonem je tvořen tryskami na špičkách listů horizontálně rotujících nosných ploch některých vrtulníků. Tyto trysky, orientované ve směru tečen, rotor roztáčejí podobně, jako se točí některé typy rotujících ohňostrojů (tzv. ). Koncové trysky mohou při konstrukci vrtulníku nahradit obvyklý hřídelový pohon nosného rotoru a mají tu výhodu, že na drak letadla nepřenášejí žádný reakční krouticí moment. Takový vrtulník proto nepotřebuje vyrovnávací rotor.  Pro vytvoření tahu mohou koncové trysky užívat stlačeného vzduchu, který dodává samostatný motor s kompresorem. Stlačený vzduch je veden dutým hřídelem a dutými listy rotoru do trysek na jejich koncích. Jiné systémy fungují podobně jako přídavné spalování (forsáž) konvenčních proudových motorů s tím rozdílem, že místo dodatečného ohřevu horkých výtokových plynů slouží jako primární ohřívač, který vytváří větší tah než samotný proud předem stlačeného vzduchu. Jiná konstrukční řešení zahrnují náporové tryskové motory, nebo dokonce úplné proudové motory. Některé systémy, známé jako "raketa na rotoru", jsou založeny na raketových motorech umístěných na špičkách listů rotoru; takové motory jsou napájeny z palivových nádrží na palubě vrtulníku.  Stlačený vzduch obecně vychází z chladných koncových trysek při dosti vysokých teplotách vyvolaných ohřevem během své komprese, tyto trysky se však označují jako „chladné“, aby se odlišily od trysek, ve kterých hoří palivo kvůli dalšímu ohřevu vzduchu a zvýšení tahu. Takové trysky se pak nazývají „horké“. Trysky na koncích listů rotoru zvyšují jeho moment hybnosti, což vede k jeho vyšší kinetické energii při rotaci a to v případě poruchy motoru vrtulníku trochu usnadňuje jeho bezpečné přistání autorotací. Koncové trysky však také vytvářejí nezanedbatelný přídavný odpor vzduchu. S tím souvisí vyšší rychlost klesání a to znamená, že zbývá jen malý prostor pro chyby v konečné fázi přistávacího manévru vrtulníku.

A tip jet is a jet nozzle at the tip of some helicopter rotor blades, used to spin the rotor, much like a Catherine wheel firework. Tip jets replace the normal shaft drive and have the advantage of placing no torque on the airframe, so no tail rotor is required. Some simple monocopters are composed of nothing but a single blade with a tip rocket.  Tip jets can use compressed air, provided by a separate engine, to create jet thrust. Other types use a system that functions similarly to the afterburner (reheat) on a conventional jet engine, except that instead of reheating a gas jet, they serve as the primary heater, creating greater thrust than the flow of pre-compressed air alone; the best description of this is "thrust augmentation". Other designs includes ramjets or even a complete turbojet engine. Some, known as Rocket On Rotor systems, involve placing rockets on the tips of the rotor blades that are fueled from an onboard fuel tank.  If the helicopter's engine fails, the tip jets on the rotor increase the moment of inertia, hence permitting it to store energy, which makes performing a successful autorotation landing somewhat easier. However, the tip jet also typically generates significant extra air drag, which demands a higher sink rate and means that a very sudden transition to the landing flare must occur for survival, with little room for error.


Historie.

Poprvé ji nahrál jako orchestrálku Franck Pourcel a vydal na albu "Amour, Danse, Et Violons. No.17" v roce 1959 pod názvem "Chariot" (česky „Vozík“). V roce 1962 ji opatřil Jacques Plante francouzským textem a pod původním názvem ji nazpívala Petula Clark. Za tuto nahrávku získala Petula Clark zlatou desku za milion prodaných desek. Petula Clark ji také nazpívala v italštině pod názvem "Sul mio carro" a v němčině jako "Cheerio (Addio)". Tyto verze byly velmi úspěšné. Pro anglofonní trh přizvali Pourcel a Mauriat textaře Normana Gimbela a aranžéra Arthura Altmana. Tato anglická verze s názvem "I Will Follow Him" v podání Petuly Clark v USA ani ve Velké Británii příliš nezaujala.  Stejnou anglickou verzi, jakou natočila Petula Clark, natočila v USA v lednu 1963 tehdy ještě čtrnáctiletá Little Peggy March. Tato nahrávka prudce vylétla na americkém žebříčku Billboard Hot 100, kde v dubnu dosáhla č. 1 a tři týdny ho držela (v žebříčku se udržela 12 týdnů).

Coververze.

Krátce po úspěchu uvedených jazykových verzí by tyto natočeny řadou dalších zpěváků. Ale vznikly i verze v dalších jazycích např.  S anglickou verzí slavila v roce 1982 úspěch holandská zpěvačka José Hoebee.<br>Opravdovým návratem této písně je možno nazvat její provedení v americkém filmu Sestra v akci jako závěrečné sborové písně. Toto provedení zřejmě podnítilo k sborovým interpretacím jako například v roce 2012 ji André Rieu se svým „Johann Strauss Orchestra“ vydal na albu "Under the Stars: Live in Maastrich".

Odkazy.

Reference.

V tomto článku jsou použity informace z německé a anglické Wikipedie.

I Will Follow Him je anglická coververze francouzské písně Chariot. Původní verzí byla orchestrálka, kterou napsal Franck Pourcel (pod pseudonymem JW Stole) společně s Paulem Mauriatem (pod pseudonymem Del Roma).

"I Will Follow Him" is a popular song that was first recorded in 1961 by Franck Pourcel, as an instrumental titled "Chariot". The song achieved its widest success when it was recorded by American singer Little Peggy March with English lyrics in 1963. The music was written by Franck Pourcel (using the pseudonym J.W. Stole) and Paul Mauriat (using the pseudonym Del Roma). It was adapted by Arthur Altman. The completely new English lyrics were written by Norman Gimbel.


Situace.

Po smrti císaře Karla VI. (20. října 1740) napadli Pragmatickou sankci, která měla zaručovat dědická práva Marie Terezie, bavorský a saský kurfiřt. Situace využil pruský král (a braniborský kurfiřt) Fridrich II. a vystoupil s dědickým nárokem na území Slezska. Za postoupení Slezska nabízel uznání Pragmatické sankce, finanční odškodné, podporu Marie Terezie proti útokům nepřátel. Mezitím však již nařídil mobilizaci a 16. prosince 1740 pruská vojska do Slezska vtrhla bez vyhlášení války, ještě dříve, než byly pruské návrhy ve Vídni odmítnuty. Ve Slezsku byl v té době poměrně malý počet rakouských vojáků, takže ho Prusové během šesti týdnů téměř celé ovládli, včetně Vratislavi (něm. Breslau) - rakouské posádky se bránily jen v několika pevnostech. Rakousko začalo shromažďovat vojenské síly v Olomouci, do jejich čela byl postaven podmaršál Wilhelm Reinhard von Neipperg. Koncem března 1741 vytáhly rakouské oddíly na sever na záchranu Slezska. Prusové se stáhli z jižních částí Slezska a ustoupili za řeku Nisu. Fridrich II. soustředil různé sbory jako jejich vrchní velitel, obě armády směřovaly k městu Ohlau (Olawa).

Průběh.

Rakouská vojska nocovala v okolí vesnice Mollwitz (dnes Małujowice), v níž měl Neipperg hlavní štáb. O tom, že se ráno 10. dubna proti nim vydala na pochod pruská armáda, se dozvěděli poměrně pozdě. Bitva vypukla brzy odpoledne a dlouho byla poměrně vyrovnaná. Pruská vojska čítala asi 21 000 mužů, rakouská asi 15 800. Prusové měli 53 děl, Rakušané o 24 děl méně. Když to v průběhu bitvy vypadalo, že se vítězství kloní na rakouskou stranu, doporučil pruský maršál Schwerin Fridrichovi, aby opustil bojiště, a sám převzal velení. Později se situace obrátila a večer se rakouská vojska dala na ústup. V bitvě padli velitelé jezdectva z obou stran, rakouský Römer a pruský Schulenburg, maršál Schwerin byl raněn. Rakouská strana hlásila ztráty 755 mrtvých a 3699 nezvěstných a raněných, pruská strana celkem 4849 mrtvých, nezvěstných a raněných.

Důsledky.

Bitva neznamenala významný zlom v průběhu války, ale pruské vítězství posílilo mezinárodní postavení Fridricha II.

Bitva u Mollwitz (Molvic), svedená 10. dubna 1741, byla prvním větším střetnutím rakouských a pruských vojsk ve válce o rakouské dědictví. Vítězství pruského krále Fridricha II. nad rakouským vojskem, v jehož čele stál hrabě Wilhelm Reinhard von Neipperg, znamenalo upevnění pruské nadvlády nad nedávno obsazeným Slezskem.

The Battle of Mollwitz was fought by Prussia and Austria on 10 April 1741, during the First Silesian War (in the early stages of the War of the Austrian Succession). It was the first battle of the new Prussian King Frederick II, in which both sides made numerous military blunders but Frederick the Great still managed to attain victory. This battle cemented his authority over the newly conquered territory of Silesia and gave him valuable military experience.