Metodologie.

V podstatě existují tři, částečně se překrývající metodologické přístupy  Přístupy můžeme charakterizovat dle tabulky Jiřího Šteklače, Marca Lavoie a Milana Sojky:

Závěry.

Jesper Jespersen (2009) používá Popperovu tří světovou ontologii ve své kritické realistické metodologii pro PKM, která je ovlivňována Tony Lawsonem a která je také více či méně adoptována jinými post keynesiánci, jako jsou Philip Arestis, Victoria Chick a Sheila Dow (Jespersen 2009: 57).  Rozdíl mezi rizikem a nejistotou je v post keynesiánské ekonomice zásadní, jako tomu bylo v ekonomickém myšlení Johna Maynarda Keynese. Zatímco riziko lze kvantifikovat, nejistotu jednoduše nelze kvantifikovat. Riziko je něco, kde lze měřitelnou pravděpodobnost dát výsledkům, např. Pravděpodobnost, že hodí 3, když hodí kostkou, je 1 ku 6. Naproti tomu čelíme základní nejistotě ohledně mnoha dalších událostí a nelze přiřadit žádné měřitelné pravděpodobnosti (např. Jaká bude úroková sazba za 10 let).  Podle Pasinettiho jsou jádrem „keynesovské revoluce“ tyto principy:  Z těchto principů lze odvozovat hospodářskou, sociální a veřejnou politiku, jejíž závěry vycházejí z těchto premis:

Peníze v PKM.

Peníze jsou středem všech moderních kapitalistických ekonomik. Porozumění jeho povaze a původu je proto velmi důležité. Srdcem post keynesiánské měnové teorie je myšlenka endogenních peněz. To je v rozporu s tradiční teorií exogenní peněžní zásoby: s myšlenkou, že centrální banka má přímou kontrolu nad peněžní zásobou a jejím růstem. Druhá teorie je nesprávná a níže uvádíme hlavní body endogenních peněz.

Historie a vývoj endogenní teorie peněz.

Endogenní teorie peněz lze vysledovat až do bankovní školy 19. století (Wray 1998: 32–33) a ke Knutovi Wicksellovi a Schumpeterovi (Howells 2006: 53). Myšlenky endogenních peněz podpořili také teoretici kontinentálního evropského měnového okruhu. Keynes v obecné teorii zaměstnanosti, úroků a peněz (1936) považoval peněžní zásobu za exogenní, ale v pojednání o penězích (1930) a v článku „Alternativní teorie úrokové míry“ (Keynes 1937) měl tento koncept uznal (Arestis 1992: 180). Ve druhé práci Keynes zdůraznil finanční motiv jako základ endogenních peněz (Keynes 1937). King (2002: 161) tvrdí, že Richard Kahn a Joan Robinson jako první vyvinuli post keynesiánskou teorii endogenních peněz, i když poněkud omezeným a neúplným způsobem. Nicholas Kaldor pokračoval ve vývoji teorie ve svých polemikách proti monetarismu (Král 2002: 166–167), a zejména v jeho nyní klasické knize The Scourge of Monetarism (Oxford and New York, 1982). Tvrdá debata s monetaristy ve skutečnosti inspirovala PKM k objasnění a formulaci přísnější endogenní teorie peněz (King 2002: 172). Výsledkem byla lepší teorie, ale také debata mezi tzv. „Horizontalisty“ a „vertikalisty“.  Ekonomové jsou rozděleni do dvou skupin na roli peněz v ekonomickém životě takto:

Endogenní teorie peněz.

Příčina růstu úvěrových peněz může souviset s různými motivy držení peněz, pokud jsou tyto peníze získány z bankovního úvěru:  Protože selhání dlužníků i negativní dopady spekulací jsou dva hlavní prvky destabilizující tržní ekonomiky, vyplývá z toho, že regulace kvality úvěrů a omezení toku úvěrů spekulantům jsou dva hlavní cíle každé úspěšné finanční regulace.

Horizontalisté versus strukturalisté.

Basil Moore kniha "Horizontalists and Verticalists: The Macroeconomics of Credit Money" (Cambridge and New York, 1988) byl důležitým výrokem „horizontalistického“ pohledu, který tvrdí, že banky pasivně dodávají množství požadovaného úvěru a centrální banka vyhovuje bankám “ poptávka po penězích s vysokým výkonem. Oponenti tohoto názoru byli nazváni „strukturalisté“ a tvrdili, že centrální banky nejsou tak pasivní, jak tvrdí „horizontalisté“, a že je třeba klást větší důraz na finanční inovace a preferenci likvidity. Výsledná debata, která se objevila, se zaměřila na otázku, zda je křivka peněžní zásoby vodorovná nebo stoupající (Keen 2011: 359). Nebudu se zabývat podrobnostmi tohoto problému, ale všimnu si toho, jak Steve Keen dospěl k závěru, že debata skutečně probíhá. Shrňme způsoby, jak lze peníze vytvořit:  Rozhodujícím bodem je však to, že základním podnětem, hnací silou a příčinou tvorby většiny peněz je poptávka soukromého sektoru. Široká peněžní zásoba jakéhokoli kapitalistického státu je zásadně dána poptávkou klientů bank po úvěrech nebo vkladech na požádání. Někteří by řekli, že i peněžní základna je do značné míry také endogenní, vzhledem k tomu, že centrální banka musí vyhovět poptávce bank po penězích s vysokým výkonem, aby se zabránilo finanční krizi a bankovní panice. Vlády však mohou a mají vliv na měnové a úvěrové systémy ekonomiky. Centrální banky kontrolují úrokovou sazbu, což je především cena úvěrových peněz. Od 30. let do 80. let mělo mnoho zemí politiku finanční regulace, která zahrnovala mnoho z následujících:

Post keynesiánská politika úrokových sazeb..

Existují v moderní post keynesiánské ekonomice dvě tradice týkající se role a účinku úrokových sazeb:  (1) aktivističtí PKM (Basil Moore [1988], Giuseppe Fontana, Thomas Palley), který namísto inflačního cíle obhajuje aktivistickou měnovou politiku jako užitečný nástroj pro cílení výstupu, investic nebo využití kapacity;  (2) druhou skupinu Rochon nazývá „parkovací“ PKM, který tvrdí, že fiskální politika je hlavním nástrojem k cílování produkce, zaměstnanosti a investic, zatímco měnová politika přichází s rušivými vedlejšími účinky na skutečné proměnné. Vztah mezi úrokovými sazbami a produkcí je složitý a nelineární: mechanismus peněžního přenosu mezi úrokovými sazbami a reálnými ekonomickými proměnnými je nespolehlivý a komplikovaný. Úroková sazba by měla být zaparkována na dané úrovni a měla by být použita fiskální politika. V rámci „parkování“ jsou tři další členění:

Mikroekonomie.

Realismus je důležitější než matematický formalismus. Tři nezbytné body pro pochopení PKM mikroekonomie:

Teorie spotřebitelské volby.

Spotřebitelské preference jsou endogenní, ale jednotlivci „požívají jistého uvážení“ a marketing není zcela manipulován (King, str. 56). Přesněji řečeno, i když si spotřebitelé mohou svobodně vybrat mezi firmami a produkty – „požívají jistého uvážení“ – jejich vkus a preference závisí na rozhodování spotřebitelů jiných. Spotřebitelé mají navíc lexikografické preference, což znamená, že existuje hierarchie potřeb, přičemž základní potřeby jsou nejprve uspokojeny a účinky příjmu jsou silnější než substituční účinky (Platí totiž Maslowova pyramida potřeb). Volba spotřebitelů je založena na zvycích a pravidlech, a tedy „uspokojující“ namísto „optimalizace“.

PKM a mikroekonomie.

King vidí čtyři základní pohledy mezi PKM na mikroekonomii.

Teorie firmy.

Níže uvedený graf ukazuje nákladové křivky typické firmy ve skutečném světě, jak je chápáno v post keynesiánské teorii firmy. Taková firma je rovněž společností při stanovení cen. Máme mezní náklady firmy (MC), průměrné variabilní náklady (AVC), celkové průměrné jednotkové náklady (UC), bod plné kapacity (FC) a bod teoretické plné kapacity (FCth).[ https://4.bp.blogspot.com/-sT0ikEJ6744/UpdYoWf9CaI/AAAAAAAAAME/vWboIv-HwDg/s1600/costcurve.jpg ]Předpokládá se, že průměrné variabilní náklady jsou přiměřenou náhradou mezních nákladů (předpoklad široce zastávaný, například v pravidlu predace Areeda-Turnera [Areeda a Turner 1975]). Dále se předpokládá, že mezní náklady jsou konstantní (což dokládá nález Blinder et al. 1998: 103, že 88% podniků uvedlo, že mezní náklady jsou konstantní nebo klesají). Mezi plnou kapacitou (FC) a teoretickou plnou kapacitou (FCth) se mezní náklady a průměrné variabilní náklady zvýší kvůli platbám za přesčasy, nákladům na zvýšenou údržbu strojů a možným zvýšeným nákladům na výměnu strojů, jejichž provozní životnost se sníží (Lavoie 1992: 120, 125–126).  Firmy však obecně neprodukují nad rámec plné kapacity, takže rostoucí křivky nákladů napravo od bodu FC jsou většinou pro skutečné firmy irelevantní (Lavoie 1992: 121). Empirické studie potvrdily, že křivky nákladů ve tvaru U neoklasické analýzy jsou pro mnohé firmy ze skutečného světa irelevantní, protože firmy upřednostňují výrobu před bodem FC. Realistické křivky celkových průměrných dlouhodobých nákladů pro tyto firmy jsou tedy ve tvaru L a průměrné variabilní (nebo přímé nebo prvotní) křivky nákladů jsou konstantní (Lavoie 1992: 122, citace Johnston 1960; Walters 1963; Lee 1986). Také se zjistilo, že mezní náklady jsou obecně konstantní až do plné kapacity (Lavoie 1992: 122). Rezervy kapacity jsou v mnoha firmách normou a skutečná míra využití kapacity bude nižší než FC a obvykle v rozmezí 80–90% (Lavoie 1992: 122). Důvodem je to, že firmy mají k dispozici nadbytečnou kapacitu, aby se vypořádaly s neočekávaným nárůstem poptávky, a samotná plná kapacita by se mohla zvýšit v souladu s poptávkou (Lavoie 1992: 124, citace Kaldor 1986). Nadměrná kapacita je tak pro firmy způsob, jak snížit nejistotu související s fluktuacemi poptávky, a v tomto smyslu je pevná poptávka po nadměrné kapacitě analogická preventivní poptávce po penězích a jiných vysoce likvidních finančních aktivech (Lavoie 1992: 124–125). Efektivní využití nadbytečné kapacity může také odrazit ostatní firmy od vstupu na trh, a může tedy fungovat jako překážka vstupu (Lavoie 1992: 124).  http://www.fuhlrott.eu/EcoModyn/PostKeynes/CanaleFigures1-4.gif[ https://www.concertedaction.com/wp-content/uploads/2012/01/Markup-Pricing.png http://www.fuhlrott.eu/EcoModyn/PostKeynes/DalleryFigures1-4.gif

Teorie efektivní poptávky, trh práce a zaměstnanost.

CHARAKTERISTIKY TRHU PRÁCE.

Pro ekonomii hlavního proudu je práce komoditou, která se neliší od ostatních, a proto by trhy práce měly být vysvětleny prostřednictvím obvyklých zákonů nabídky a poptávky. Hlavním aspektem post keynesiánského pohledu na trhy práce je to, že tyto trhy skutečně neexistují a pracovníci nejsou komodity. Bruce Kaufman (2004) identifikuje sedm principů, které definují "trh práce":  Post keynesiánský pohled na trhy práce jsou v rozporu s názorem neoklasické ekonomie. Post keynesiánská ekonomie tvrdí, že trhy práce se nemusí nutně chovat dobře, že mzdová sazba není obyčejná „cena“ a že snižování mezd může mít na hospodářskou aktivitu zvrácené účinky v rozporu s neoklasickou teorií (Lavoie 1992: 217). Obecně řečeno, mzdy nejsou stanoveny s ohledem na marginální produkt práce, ale stanovení mezd je ovlivněno pojmem spravedlnosti, spravedlnosti a sociálních norem a tyto faktory mohou ovlivnit všechny atributy práce od skutečné / nominální mzdy po produktivitu, pracovní týden, bezpečnost práce, bezpečnost atd. (Lavoie 1992: 218). Na agregované úrovni neexistuje žádný nezbytný a konzistentní vztah mezi skutečnou mzdou a poptávkou po práci (Lavoie 1992: 217). Dokonce i neoklasický názor, že práce nutně přináší disutilitu, je nepravdivý: práce sama o sobě může být prospěšná a přinášet uspokojení (Lavoie 1992: 218). Lavoie (1992: 218) poukazuje na duální hypotézu na trhu práce, která spočívá v tom, že nejvyspělejší ekonomiky mají dva trhy práce:  https://neilmtokar.files.wordpress.com/2013/12/kaleckian-model-1.png?w=487

PRINCIP EFEKTIVNÍ POPTÁVKY.

Stručně řečeno, je to především agregátní poptávka, která řídí produkci a úroveň zaměstnanosti.

Efektivní poptávka.

Davidson (2000, s. 11–13), Keynes (1936, kap. 3) rozlišuje mezi autonomními (D2) a indukovanými (D1) složkami efektivní poptávky, což mu umožňuje odmítnout Sayův zákon. Indukované výdaje (D1), máme na mysli složky současné agregátní poptávky, které jsou závislé na současné ekonomické aktivitě (respektive na výši příjmů). Autonomní výdaje (D2) jsou nezávislé na výstupu. jedinou zbývající složkou agregátní poptávky – HDP z výdajové strany – je spotřeba a investice. investice je v zásadě autonomní proměnnou, která závisí na dlouhodobých očekáváních podnikatelů a na úrokových sazbách. Spotřeba je však částečně indukována. Keynesův princip efektivity mám poptávku.  http://www.fuhlrott.eu/EcoModyn/PostKeynes/EffectiveDemand.gif  Jelikož neexistuje tržní mechanismus pro vytvoření přirozené úrokové sazby slučitelné s plnou zaměstnaností, lze bod efektivní poptávky posunout pouze změnami nezávislých prvků: bankovní politika, preference likvidity. Sayův zákon selhává, protože neexistuje žádný tržní mechanismus k určení optimální jedinečné přirozené úrokové míry. Agregovaná poptávka bude záviset na proměnných rozdělení příjmů. To znamená, že bude záviset na rozdělení mezi mzdami a zisky, a tedy na hodnotě získané skutečnou mzdou.  http://www.fuhlrott.eu/EcoModyn/PostKeynes/KeynesUnemployment.gif

Politiky vůči trhu práce.

Expanzivní poptávková politika, vyšší regulace trhu práce a vyšší růst reálných mezd mohou mít příznivé účinky na produktivitu, růst a zaměstnanost. Tyto pozitivní účinky by proto měly být zohledněny s ohledem na hospodářskou politiku. Například přísnější regulace trhu práce v učebnicovém modelu NAIRU (zejména za předpokladu exogenního růstu produktivity) způsobuje vyšší NAIRU. Jak ukazují autoři, nemusí tomu tak nutně být, pokud tato silnější regulace trhu práce vyvolá růst produktivity, a tedy „sníží inflační tlaky, což umožní vyšší růst reálných mezd i růst zaměstnanosti“. Rozsáhlá poptávková politika, přísnější regulace trhu práce a vyšší růst reálných mezd proto nutně nezpůsobují inflační tlak, ale mohou se stát soběstačnými díky třem mechanismům:

FISKÁLNÍ POLITIKA A PLNÁ ZAMĚSTNANOSTI.

Funkcionální fiskální politika.

Jak tvrdí Arestis a Sawyer (2004), post keynesiánská fiskální politika je založena na jedné nebo druhé formě „funkčního financování“, kterou obhajuje Abba Lerner (1943). Zatímco funkční finance, na rozdíl od sound financování, získaly schválení jakýmkoli způsobem ze všech post Keynesiánů, funkční finance, jak je striktně popsán samotným Lernerem (1943), byly zvláště schváleny MMT školou (Nell and Forstater, 2003).

Udržitelnost funkčního financování.

Udržitelnost veřejného dluhu definujeme jako to, zda poměr dluhu k HDP konverguje buď k nule, nebo ke konstantní hodnotě. Standardní argument týkající se udržitelnosti veřejného dluhu je, že reálná míra růstu produkce by měla být větší než reálná úroková míra na dluh (Domar, 1944). V rámci PKM můžeme rozlišit pravděpodobně tři přístupy k otázce deficitního financování:  V prvních dvou případech nezáleží na vyšší dluhu, protože země je vždy schopná platit své závazky. Ale existují problematické body. Stručně řečeno, MMT příběh je vhodný pouze pro suverénní měny, což ale proponenti MMT nepopírají:  Avšak pro ty národy, zejména rozvojové (globální Jih) a závislé (třeba Česká republika), které čelí skutečným omezením schodku jejich běžného účtu, by bylo obtížné udržet plnou zaměstnanost prostřednictvím MMT, pokud by v důsledku prudkého dovozu následovala krize platební bilance. To vše zdůrazňuje potřebu reformy mezinárodního platebního systému. Je na čase poskytnout rozvojovým zemím podporu MMF a Světové banky (vhodně reformované), že potřebují infrastrukturu a průmyslový rozvoj, aby dosáhly určité míry vyvážení vývozu a vnitřního bohatství, aby MMT fungovaly. Kaldoriánský přístup je vhodný i pro ne suverénní národy, ale vyžadují dobré centrální bankéře, kteří odmítnou monetární konsensus nové keynesovské ekonomie a monetarismus (současnou politiku většiny centrální bank).

Hospodářský růst, ekonomická politika a světový systém.

Mezinárodní ekonomie.

PKM věří v absolutní komparativní výhodu (Adam Smith). Mezinárodní obchod není žádný druh výměny mezi pouze dvěma národy. Joan Robinsonova věřila, že globální ekonomický systém je ve skutečnosti oblast mezinárodního konfliktu na omezených globálních trzích, kterou nazvala „nový merkantilismus“:  Důsledek, že nevyvážený obchod nebude následovat komparativní výhody, zdůrazňují pouze Post Keynesovci. PKM, kteří následují kaleckovskou tradici, zdůrazňují zpětné účinky mezinárodní konkurence na domácí marže, a tedy i na rozdělení příjmů mezi zisky a mzdy. Na mikroekonomické úrovni Post Keynesians tvrdí, že obchod obecně sleduje spíše absolutní než relativní komparativní výhody.  malý klub inovujících zemí (vedený Spojenými státy v poválečném období a nedávno se k němu připojilo Japonsko a další) musí neustále vymýšlet novější inovativní zboží (například superpočítače nebo biotechnologie), aby zůstal před konkurencí křivka (protože takové země mají obvykle vysoké mzdy, a proto nemohou konkurovat standardizovaným výrobcům)  teorie „růstu s omezením platební bilance“ se zaměřuje na dlouhodobé důsledky, pokud obchodní nerovnováhu nelze udržet donekonečna a země jsou nakonec nuceny vyrovnat svůj obchod:

Fixed nebo Flexible Exchange Rates.

Davidson (1994) a Wray (1999) argumentují ve prospěch režimu pevných směnných kurzů, založeného na jejich přesvědčení, že takový režim poskytuje větší stabilitu než pohyblivé sazby, a to proto, že dojde k méně spekulativní činnosti na měnových trzích, a protože poskytuje stabilita účetních jednotek, na nichž jsou uzavřeny smlouvy. Dalším argumentem proti pohyblivým směnným kurzům je to, že od ukončení dohody Bretton Woods došlo po celém světě k nekonečné řadě finančních krizí, ačkoli není jasné, zda byly způsobeny přítomností flexibilních směnných kurzů. nebo spíše přechodem k volnému pohybu kapitálu, finančnímu a finančnímu deregulaci. Konečně někteří autoři, jako je Moore (2004), tvrdí, že flexibilní režimy směnných kurzů zhoršují deflační předpojatost, kterou globální nerovnováhy propůjčují světové ekonomice, protože únik kapitálu je pravděpodobnější s pohyblivými směnnými kurzy, protože budoucí hodnoty jsou nejistější v takovém režimu. Někteří post Keynesiánové zastávají přesně opačný názor (flexibilní směnné kurzy), tento alternativní pohled zastával Smithin nejvíce důsledně (1994). Moore (1988) již dlouho tvrdí, že „skutečnou výhodou flexibilních směnných kurzů je to, že umožňují národním měnovým orgánům větší rozsah diskreční pravomoci při stanovování nominálních domácích úrokových sazeb, čímž zvyšují sílu a nezávislost domácí měnové politiky. '.  Výhody a nevýhody režimu směnného kurzu jsou tedy silně závislé na okolnostech.

Thirwallovův zákon hospodářského růstu.

Thirlwallův zákon (pojmenovaný po Anthony Thirlwall) uvádí, že pokud je požadavek na dlouhodobou rovnováhu platební bilance na běžném účtu a reálný směnný kurz zůstává relativně konstantní, pak lze dlouhodobý růst země aproximovat poměrem růstu exportu do příjmové elasticity poptávky po dovozech (Thirlwall, 1979). Pokud se reálný směnný kurz značně liší, ale cenová elasticita poptávky po dovozech a vývozech je nízká, pak bude dlouhodobý růst ekonomiky určován růstem světových příjmů a poměrem příjmové elasticity poptávky po vývozu a dovozy, které jsou určeny strukturálními charakteristikami zemí. Jedním z důležitých příkladů je to, že pokud rozvojové země vyrábějí hlavně primární výrobky a výrobky nízké hodnoty s nízkou elasticitou poptávky, zatímco vyspělé země se specializují na výrobky vyrobené s vysokou elasticitou příjmu, rozvojové země porostou relativně pomaleji (Davidson, 1991). Thirlwallův model platební bilance s omezeným růstem – nebo Thirlwallův zákon – se často nazývá dynamický Harrodův multiplikační výsledek multiplikátoru po Roy Harrodově (1933) statickém multiplikátoru zahraničního obchodu, který je Y = X / m, kde Y je národní příjem; X je vývoz a m je mezní sklon k dovozu, který je odvozen za stejných předpokladů jako Thirlwallův zákon (O'Hara, 1999). Předpoklad rovnováhy platební bilance na běžném účtu lze zmírnit, aby se umožnily kapitálové toky (viz Thirlwall a Nureldin Hussein, 1982), ale pro přiměřené hodnoty udržitelných toků (např. 3% HDP), kapitálové toky dělají malý empirický rozdíl předpovědi růstu základního modelu.  Thirlwall zpracovává svou vlastní dynamickou analýzu a předkládá „Thirlwallův zákon“. Zákon mimo jiné uvádí, že tempo růstu země v souladu s rovnovážnou platební bilancí je nepřímo spojeno s jeho chutí k dovozu, což zase závisí na struktuře domácí produkce a struktuře dovozu. V empirických testech model funguje pozoruhodně dobře. Vezmeme-li v úvahu příliv kapitálu, financování schodků běžného účtu, předpovědi založené na modelu příliš nezlepší. Thirlwall dochází k závěru: „Růst vývozu, nikoliv kapitálové toky, je zdaleka nejdůležitější proměnnou řídící výkonnost růstu“.  Hlavní poselství je:  Dopady liberalizace obchodu po celém světě po druhé světové válce až do tzv. Washingtonského konsensu jako výrazu „ideologie volných trhů a volného obchodu“. Thirlwall silně zpochybňuje tradiční mantru, že volný obchod je všeobecně prospěšný. Neexistuje žádný přesvědčivý důkaz, že liberalizace obchodu spustila všechny země na vyšší úroveň hospodářského růstu. Liberalizace obchodu výrazně nesnížila světovou chudobu. Na rozdíl od předpovědí ortodoxní teorie však zhoršilo rozdělení příjmů mezi bohaté a chudé země a mezi kvalifikovanými a nekvalifikovanými výdělečnými silami uvnitř zemí.  Thirlwall uzavírá: ‘Liberalizace obchodu celkově nesplnila očekávané sliby. Mezi rétorikou liberalizace obchodu a realitou existuje rozdíl (str. 125). Ortodoxní teorie je obětí zejména tří myšlenek, na nichž je založena:

Protekcionismus.

Klíčovým bodem je, že vytvoření odvětví, která dala rostoucí návratnost měřítku (obecně zpracovatelský průmysl) - spíše než konečný „snižující návratnost měřítka“ - to je to, co označuje úspěšný ekonomický rozvoj. Jakmile se nová výrobní odvětví stanou mezinárodně konkurenceschopnými, je možné snížit nebo odstranit sazby. Upozorňujeme také, že tato politika je dokonale slučitelná se skutečností, že jiné typy sazeb (ochrana neefektivních žadatelů o nájemné) nebo špatně zaměřené sazby mohou být škodlivé pro hospodářský rozvoj. K průmyslovému vzletu jsou samozřejmě zapotřebí další důležité faktory, jako například:  PKM tvrdí, že obecná teorie rovnováhy je bezcenná. Z toho vyplývá, že všechny modely všeobecné rovnováhy používané k podpoře teorie volného obchodu nelze brát vážně. Protekcionismus může fungovat a být prospěšný.

Evropská Unie, Euro a dluhová krize.

PKM patří k velkým kritikům uspořádání evropského hospodářství. V knize "Eurozone Dystopia: Groupthink and Denial on Grand Scale", Bill Mitchell (jeden ze „zakladatelů“ moderní měnové teorie - MMT) uvádí historii eura a tvrdí, že jeho základním problémem je tzv. Groupthink. Duševní rigidita, která se vytvořila kolem eura, je podobná těm, které obklopovaly zlatý standard, a představuje největší riziko pro společnou měnu. Existuje velké množství analýz, které „odborníci“ vysvětlují, jak komplikovaná je situace v eurozóně. Tvůrci politik eurozóny téměř vždy sledují politiky, které nemají šanci splnit své domnělé cíle. Bill Mitchell argumentuje, že tato marnost pochází ze skupinových setkání mezi evropskými elitami, napříč politickým spektrem.  Profesor Mitchell nastiňuje dva možné způsoby, jak může eurozóna správně fungovat. (Poznamenává také, že fiskální federalismus by tuto práci zvládl, ale je politicky neprůchodný):  zjevné měnové financování je v rozporu se zásadami „monetaristické“ ideologie uspořádání evropské ekonomiky.

Nerovnováhy v EU.

Ve finančních, neoliberálních ekonomikách (USA, Evropská Unie) růst nebyl nikde poháněn podnikovými investicemi. Spíše se objevily dva různé modely růstu. Anglo-saské země vytvořily model růstu založeného na dluhu, který byl způsoben zvyšováním zadlužení domácností, silnou spotřební poptávkou a v některých případech i rozmachem investic do bydlení. Ostatní země, jmenovitě Německo, Čína a Japonsko, přijaly exportní model růstu, kde domácí poptávka je slabá a růst závisí na přebytcích vývozu. Německo sledovalo tuto strategii obzvláště agresivně, přičemž průměrné reálné mzdy stagnovaly v desetiletí před krizí a nejostřejším nárůstem mezd mezi vyspělými ekonomikami. Periferní evropské země se také řídily modelem růstu založeným na dluhu. To bylo do značné míry možné díky evropské finanční integraci. Cílem politiky ES (konkrétně Akčního plánu pro finanční služby) bylo vytvoření jednotného finančního trhu pro Evropu. Teoreticky to znamená jednotné úrokové sazby v celé Evropě a v praxi to znamenalo obrovské toky kapitálu z Německa, Francie a Velké Británie do periferních evropských zemí. Toto krátce podpořilo výrobní investice (v případě Španělska a Irska), ale brzy se změnilo v majetkový boom. Rychle rostoucí ekonomiky jihoevropských ekonomik vedly schodky běžného účtu, které umožňovaly německé exportní přebytky. Tyto přebytky byly recyklovány jako toky soukromých úvěrů zpět do jihoevropských zemí, kde financovaly majetkové bubliny a zvyšující se dluh domácností. Ve skutečnosti se situace lišila podle zemí, ale masivní nárůst dluhu soukromých domácností (v zemích jižní Evropy) je charakteristickým znakem růstu. Veřejný dluh s výjimkou Řecka klesal.

Inflace: příčiny a řešení.

V měnové devizové ekonomice je téměř všechno zboží a služby, které jsou vyměňovány na základě peněžních transakcí, výsledkem určité formy práce. Ano, investiční zboží se obvykle vyžaduje, ale toto investiční zboží bylo výsledkem pracovních vstupů. Pro ty z nás, kteří se obávají o spotřebu zdrojů, jsou důležité komoditní vstupy, ale tyto komodity se magicky neobjevují - k jejich extrakci je nutná lidská práce. Zboží a služby jsou výsledkem lidské činnosti. V kapitalistické společnosti je hlavní část produkce placená práce. Přestože existují osoby samostatně výdělečně činné a dělnické firmy, stále jsou menšinou. Definující charakteristikou pracovníků je to, že jim je vyplácena mzda, která je normálně stanovena nominálně (ačkoli zaměstnanci na vrcholu hierarchie snižují spoustu zisků prostřednictvím bonusových programů).  Znamená to, že neexistují žádné automatické síly, které by vedly k úrovni agregátní poptávky odpovídající stálé inflaci. Inflační tlaky vyplývají z konfliktu o podíly na výnosech a z nákladových prvků, přičemž cena surovin, zejména ropy, je nejdůležitější. Na inflační proces se projevují faktory na straně nabídky, které vyplývají z úrovně produkční kapacity (ve vztahu k agregované poptávce). Na omezení nabídky se nahlíží spíše jako na omezení kapacit, než na fungování trhu práce.  Post Keynesiánci odmítají kvantitativní přístup poptávkové inflace ve prospěch teorie, kde je inflace poháněna náklady (práce, energie, suroviny atd.). Analýza se zaměřuje na dynamiku nákladů práce, kterou lze vysvětlit různými konflikty distribuce:  Podle post-keysovského přístupu jsou determinanty inflace do značné míry exogenní a jsou spojeny s historickými, institucionálními a kulturními charakteristikami. Cíl pracovníků (ωw) tedy do značné míry závisí na kritériích spravedlnosti, které hájí, a na informacích, které dostávají o příjmu vnímaném touto nebo touto sociálně-profesní kategorií. Objevují se další faktory, zejména v otevřené ekonomice, kde tlak, který pracovníci vyvíjejí na mzdy, může být posílen nárůstem dovozu po reálném oslabení místní měny (zvýšení reálného směnného kurzu). Z podnikového hlediska závisí cíl ωf na různých omezeních, zejména na potřebě dosáhnout kompromisu mezi cílem růstu manažerů a cílem zisku akcionářů. Tento konflikt mezi manažery a akcionáři se může navíc obrátit proti zaměstnancům, když bývalí padnou, aby reagovali na zvyšující se chuť těch druhých. Na druhé straně klesá klesající se stupněm koncentrace společností. Totéž platí, pokud reálný směnný kurz stoupá, když se podnikatelé snaží zachovat své marže i vzhledem k rostoucím nákladům na energii nebo surovinám dováženým ze zahraničí. Příčiny inflace můžeme charakterizovat do těchto bodů:  Pokud distribuční konflikt umožňuje vysvětlit inflaci, umožňuje také definovat rovnovážnou skutečnou mzdu endogenně ω * (s ωf <ω * <ωw).  Hospodářská situace může samozřejmě zpětně působit na míru inflace. Podle obvyklého čtení Keynesiánů z Phillipsovy křivky je však tento účinek pouze nepřímý: zhoršení hospodářské situace a vzestup nezaměstnanosti mohou podnítit dělníky ke snížení jejich cíle skutečné mzdy (ww endogenní), což vede k nižší inflaci. Zde jsou zvýrazněny dva body. Na jedné straně je Phillipsova křivka částečně horizontální, pokud se domníváme, že si pracovníci zachovávají stejný cíl, dokud zůstává míra nezaměstnanosti v určitém rozmezí. Křivka neobnoví své obvyklé tempo, dokud nebude mimo toto rozmezí: míra nezaměstnanosti musí dosáhnout nízké úrovně, aby se cíl zvýšil; naopak míra nezaměstnanosti musí dosáhnout vysoké úrovně, aby klesl cíl w. V druhém případě se může dokonce stát, že ωw bude nižší než ωf, což generuje deflaci.  „Základní“ principy inflačního procesu zakotvené v historicky specifickém institucionálním rámci, který ovlivňuje proces agregovaného stanovování mezd a cen. V současném kontextu lze naše základy omezit na následující tvrzení:

Formalizace inflace v kapitalistické společnosti.

Uzavřená ekonomie:  formula_1  kde:  Například, pokud je κ 1,1, pak je výstup z prodejní ceny o 10 % vyšší než mzdové náklady na jeho výrobu.  Otevřená ekonomie:  formula_2

Odkazy.

Hyperinflace:  Stagflace:

Pojetí státu a společnosti v PKM.

Svoboda. Všichni lidé mají základní lidská práva a svobody. Každý má práva na své vlastní tělo, což vylučuje násilí, mučení a trest smrti. Výkon svobody a volby vyžaduje uspokojení základních tělesných, kognitivních a relačních potřeb, včetně jídla, přístřeší, vzdělání a sociální interakce. Máme práva na svobodu projevu, shromažďování a uctívání a práva na vlastnictví majetku.  Rovnost. Zákon by neměl diskriminovat: každý by měl být podle zákona rovný. Přístup k právu musí být univerzální a vyžaduje poskytování právní pomoci chudým. Rozdělení příjmů a bohatství by nemělo být tak extrémní, aby podkopávalo sociální soudržnost a solidaritu. Extrémní nerovnosti v příjmech nebo bohatství musí být zmírněny pečlivými a vhodnými daněmi a granty. Musí se měřit, aby snížili nerovnost a zároveň podporovali vytváření bohatství a vlastnictví majetku.  Demokracie. Konečnou legitimitou vlády není ani náboženství, tradice ani privilegium, ale vůle lidu, vyjádřená prostřednictvím systému zastupitelské demokracie. Některá demokracie je také důležitá v jiných oblastech života, včetně místní správy a občanské společnosti. Demokracie je také klíčovým mechanismem sociálního začleňování a občanského vzdělávání.  Solidarita. Máme povinnosti solidarity vůči naší rodině, naší komunitě, našemu národu, všem lidem světa a budoucím generacím. Žádný jednotlivec si nezachoval své bohatství sám a samostatně. Měl prospěch z ostatních, na všech úrovních společnosti a z práce minulých generací. V souladu s tím máme vzájemné závazky vůči ostatním, včetně placení daní. To jsou uznání dluhů, které dlužíme naší komunitě a našemu národu. Máme také povinnost vůči budoucím generacím, stejně jako jsme už dříve profitovali z generací: proto se musíme starat o přírodní prostředí a minimalizovat degradaci našich planetárních ekosystémů a zdrojů.  http://www2.euromemorandum.eu/uploads/wg2_marangos_after_the_washington_consensus.pdf  https://www.geoffreymhodgson.uk/wrong-turnings

Postkeynesiánství je politicko-ekonomická škola vycházející z myšlenek Johna Maynarda Keynese, Michała Kaleckiho, Joan Robinsonové, Pierro Sraffy, Nicholase Kaldora, Paula Davidsona, Hymana Minskeho a mnoha dalších. Postkeynesiánství patří k hlavním tradicím v rámci heterodoxní (politické) ekonomie společně se „starým“ institucionalismem (Thorsten Veblen, John Kenneth Galbraith, Kenneth Boulding, Geoffrey Hodgson) a netotalitním marxismem (Baran, Sweezy, apod). Podle lorda Roberta Skidelskiho, biografa J. M. Keynese, patří v současné ekonomické teorii postkeynesovci ke skutečným a nejvíce autentickým následovníkům Keynese (na rozdíl od „pseudokeynesovců“, jako jsou Paul Samuelson anebo Gregory Mankiw). Podle Sheily Dowové je pro každou ekonomickou doktrínu vždy typická specifická metodologie a filosofie vědy (ontologické, epistemologické a normativní předpoklady s politickými následky na rozdělení moci ve společnosti). Pro postkeynesiánství je typický důraz na realistické pozorování a odpor k matematickému formalismu a pozitivismu tržních fundamentalistů. Vyjdeme li ze závěrů Anthonyho Thirwalla, můžeme PKM charakterizovat těmito body:

Post-Keynesian economics is a school of economic thought with its origins in "The General Theory" of John Maynard Keynes, with subsequent development influenced to a large degree by Michał Kalecki, Joan Robinson, Nicholas Kaldor, Sidney Weintraub, Paul Davidson, Piero Sraffa and Jan Kregel. Historian Robert Skidelsky argues that the post-Keynesian school has remained closest to the spirit of Keynes' original work. It is a heterodox approach to economics.


Buněčné imunodeficity.

Primární imunodeficity můžou být klasifikovány podle poškozené funkce, která může být součástí specifické i nespecifické imunity. Pro přesné pochopení projevu příslušné deficience je potřeba brát v potaz komplexnost celého imunitního systému. Porucha jedné části imunitního systému se může projevit i v druhé části, např. je porucha tvorby T lymfocytů, ale hladina B lymfocytů je normální, tzn. že je narušená interakce mezi T a B lymfocyty a jsou tak ovlivněny obě strany.

Protilátkové deficity.

Humorální imunitní deficience (porucha B buněk) – hypoagamaglobulinémie (snížení hladiny jednoho či více typů protilátek) s projevy poruch dýchacích cest, agamaglobulinémie (chybí produkce protilátek)

Poruchy komplementového systému.

Poruchy komplementového systému se můžou projevit jako imunokomplexní onemocnění, kdy tělo napadá své vlastní tkáně a orgány jako např. kůži, klouby, ledviny, cévy, srdce (Systémový lupus erythematodes), nebo v různých dysfunkcích iniciujících komplementovou aktivaci.

Poruchy apoptózy.

Poruchy apoptózy můžou vést k různým neurodegenerativním onemocněním (Parkinsonova nemoc, Alzheimerova choroba, Amyotrofická laterální skleróza, Huntigtonova choroba, nádorovým bujením nebo hypotrofiím (zmenšení) různých tělesných orgánů nebo k různým vrozeným vývojovým vadám.

Poruchy fagocytózy.

Poruchy fagocytózy vedou ke zvýšené náchylnosti a často se opakujícím infekcím způsobenými hlavně bakteriemi, parazity, houbami nebo plísněmi) a klinicky se projevujícími v podobě různých kožních projevů (vředy), dýchacích obtíží (pneumonie, sinusitis) a další hnisavé onemocnění.

Primární imunodeficience.

Primární imunodeficience jsou různě závažné vrozené poruchy imunitního systému. Tyto poruchy jsou podmíněny genovou mutací ovlivňující syntézu proteinů, které se podílí na buněčné nebo humorální funkci imunitního systému. Závisí na charakteru onemocnění, kdy a jak se projeví. Nejčastěji se těžké poruchy projevují časně a razantně u dětí do prvního roku života. Některé poruchy se můžou projevit v průběhu života s pomocí různých faktorů – spouštěčů; např. poruchy fagocytózy či komplementu.  Onemocnění mohou být přetrvávající nebo se opakující. Infekce vedou k různým zánětům, k autoimunitním postižením, k nádorům nebo k postižení různých orgánů.  V současné době je charakterizováno více než 300 primárně imunodeficitních onemocnění, z nichž jsou některé velmi vzácné. Léčba je zatím možná pouze u některých typů onemocnění.

Znaky a projevy.

Přesné znaky primárních imunodeficitů záleží na typu projevu onemocnění. Nejčastější jsou ale projevy opožděného vývoje společně s poruchami tělesných orgánů (kůže, srdce, projev obličeje) v důsledku přetrvávajících či často se opakujících infekcí. Další časté znaky jsou autoimunitní onemocnění, kdy tělo napadá své vlastní tkáně a mohou se tvořit tumory, např. lymphoma.

Příčiny.

Primární imunodeficity jsou způsobeny genetickou mutací. Mutace mohou být recesivně nebo dominantně zděděny a mohou být způsobeny vadou jednoho genu nebo více geny. Některé imunodeficity mohou být přítomny, ale dosud se neprojevily (latentní) a spustí se jen díky určitému faktoru (např. reaktivní alergen) v průběhu života. Další imunodeficity se mohou projevit až v průběhu stárnutí těla a stárnutí buněk.

Diagnóza.

Metody vyšetření jsou různé. Základní diagnóza se tvoří z krevního obrazu na základě počtu krevních buněk a podle stanovení hladiny jednotlivých typů imunoglobulinů – hlavně IgG, IgA, IgM, nebo složek komplementu v séru.  Další diagnózy se provádějí podle podezřelých příznaků onemocnění:  Testy jsou vysoce specifické a provádějí se v specializovaných laboratořích.

Klasifikace.

Existuje spousta různých typů primárních imunodeficiencí (PID), které se podle International Union of Immunological Societies dělí do 9 tříd. V současné době je v databázi charakterizováno a identifikováno přes 350 typů PID.  Většina PID jsou velmi vzácné, avšak IgA deficience je poměrně častá a vyskytuje se u 1 člověka z 500. Další časté PID jsou časté variabilní imunodeficience (Common Variable Immunodeficiency (CVID)), těžké kombinované imunodeficience (Severe Combined Immunodeficiency (SCID)), Brutonova X-vázaná agamaglobulinémie, Wiskott-Aldrichův syndrom, DiGeorgův syndrom.

Přehled nejčastějších primárních imunodeficiencí.

Protilátkové imunodeficience  Kombinované a buněčné imunodeficience  Imunodeficience způsobené poruchami fagocytózy  Imunodeficience způsobené poruchami komplementu  Imunodeficience způsobené poruchami apoptózy  Imunodeficience jako součást syndromů chromosomální nestability  Imunodeficience jako součást mikrodelečních syndromů

Léčba a možnosti terapie.

Léčba primárních imunodeficitů závisí hlavně na projevu a typu onemocnění. Cílem léčby je snaha držet pod kontrolou infekce a nastartovat reakci imunitního systému pomocí preventivního podávání antibiotik nebo antivirotik. V případě poruchy humorální imunity se využívá substitutivní léčba v podobě vpravení imunoglobulinů do žíly (intravenózní imunoglobulin – IVIG). V případě autoimunitních onemocnění se používají imunosupresivní terapie nebo kortikoidy.  Poslední dobou je nerozšířenější možností léčby SCID a dalších vážných imunodeficitů transplantace kmenových buněk kostní dřeně. Komplikací je zajištění vhodného dárce s co největší shodou v HLA antigenech a je zde riziko reakce štěpu proti hostiteli (GHVR).  U primárních imunodeficitů, způsobených genetickou mutací zatím neexistuje skutečná kauzální terapie, která by cíleně “opravila” mutaci. U X-vázané SCID byla u jako první lidské choroby provedena genová terapie, ale u pacientů se posléze rozvinula leukémie jako reakce na narušení tumor-supresových genů. Současné metody genové terapie využívají retrovirových nosičů, které náhodně vkládají sekvenci do genomu, ale často se vyskytují komplikace. Pokroky v genové terapii by ale v budoucnu mohly najít nějaký způsob léčby.

Sekundární imunodeficience.

Sekundární imunodeficience jsou mnohem častější než primární a lze je označit jako získané. Mohou se projevit u člověka s normálním imunitním systémem a jsou způsobeny různými imunosupresivními faktory, např. chronické infekce (HIV), předešlá léčba (chemoterapie, imunosupresiva po orgánové transplantaci), životní prostředí (výskyt toxinů, pesticidů, různých chemikálií), stárnutí, podvýživa, chronický stres, alhokolismus a další faktory.  Tyto deficience se pak klinicky projevují jako zvýšená citlivost nebo neobyčejné reakce na běžné infekce.

Buněčné poruchy u sekundární imunodeficience.

Po některých virových infekcích dochází ke snížení počtu obranných imunitních buněk. Nejzávažnějším typem získané poruchy buněčné imunity je AIDS.

Sekundární kombinované imunodeficity.

Tyto deficity se vyvíjejí u dětí, u kterých proběhne nákaza virem HIV nitroděložně nebo perinatálně. Podobný obraz můžeme pozorovat i u pacientů s celkovými metabolickými chorobami či se selháváním ledvin (nefropatie, akutní renální selhání - uremie; chudokrevnost).  Kombinované imunodeficity se mohou rozvinout i vlivem nutričních faktorů – zejména podvýživy a deficitu stopových prvků a vitaminů ve stravě.

Poruchy fagocytózy u sekundární imunodeficience.

K poruchám fagocytózy dochází vlivem farmakoterapie, ozařování, či destruktivním působením autoprotilátek, které posléze vedou k neutropeniím.

Sekundární poruchy komplementu.

Dochází k nim při absolutnímu vyčerpání těla (imunokomplexové choroby a septické stavy).

Imunodeficience je imunopatologický stav, kdy má imunitní systém sníženou schopnost odpovídat na antigenní a další podněty. Imunodeficity se dělí na primární (vrozené) a sekundární (získané). Primární imunodeficity jsou vzácnější, ale mají mnohem závažnější projevy, protože jsou geneticky podmíněné. Sekundární imunodeficity jsou častější, získané v průběhu života a nejsou tolik závažné (kromě AIDS).  Hlavním klinickým projevem imunodeficiencí jsou různé poruchy tvorby imunitních buněk a zvýšená náchylnost jedince k různým infekcím.  U "specifické" (získané, adaptivní) imunity je ovlivněna obzvláště tvorba protilátek (T-lymfocyty a B-lymfocyty). Protilátky nefungují tak, jak mají, a je proto zvýšená náchylnost k infekcím od extracelulárních patogenů (viry, bakterie).  Porucha u "nespecifické" (přirozené, vrozené) imunity se projevuje neschopností imunitního systému rychle zareagovat na obecné patogenní vzory – PAMP a jsou ovlivněny funkce fagocytózy, komplementu a NK buňek a dalších imunitních složek, které mají normálně schopnost ničit patogeny.

Immunodeficiency or immunocompromise is a state in which the immune system's ability to fight infectious disease and cancer is compromised or entirely absent. Most cases of immunodeficiency are acquired ("secondary") due to extrinsic factors that affect the patient's immune system. Examples of these extrinsic factors include HIV infection and environmental factors, such as nutrition. In the clinical setting, the immunosuppression by some drugs, such as steroids, can be either an adverse effect or the intended purpose of the treatment. Examples of such use is in organ transplant surgery as an anti-rejection measure and in patients suffering from an overactive immune system, as in autoimmune diseases. Some people are born with intrinsic defects in their immune system, or primary immunodeficiency. A person who has an immunodeficiency of any kind is said to be immunocompromised. An immunocompromised person may be particularly vulnerable to opportunistic infections, in addition to normal infections that could affect everyone. Immunodeficiency also decreases cancer immunosurveillance, in which the immune system scans the body's cells and kills neoplastic ones.


Život.

Marie Terezie vyrůstala v prostředí uměnímilovné knížecí rodiny Thurn-Taxisů v rodném Řezně. O bohatství repertoáru tehdejší doby vypovídá sbírka historických hudebnin v Řezenském dvoře ("Regensburger Hof") ve Vídni. O jejím skladatelském a klavíristickém vzdělání není nic známo. Jedna z jejích pozdějších symofonií je v RISM současně uvedena jako dílo českého skladatele Františka Xavera Pokorného (1729–1794), který byl v letech 1766 - asi 1770 angažován u řezenské dvorní kapely. Díky této duplicitě je možné usuzovat na vztah učitel-žákyně, což však dosud nebylo doloženo.  Od roku 1780, v roce její svatby, jak je uvedeno v "The New Groove Dictionary of Women Composers" (1994), žila Marie Terezie v braniborském markraběcím městě Ansbach obklopena hudbou, obohacenou o ansbaškou dvorní kapely. Diese war zehn Jahre zuvor nach der Übersiedlung der ehemals Bayreuthischen dvorní kapely bedeutend erweitert worden. V Ansbachu se Ahlefeldtová spřátelila s anglickou básnířkou, pozdější markraběnkou, Lady Elizabeth Cravenovou.  Poté, co byl roku 1791 markraběcí dvůr zrušen, usadili se manželé Ahlefeldtovi v Kodani, kde její manžel dostal funkci ředitele Královského divadla, a kde ona několikrát veřejně vystupovala se svými skladbami a jako klavíristka.  Její nejznámější skladbou je její operní balet "Télemachos a Kalypsó" zkomponovaný v Ansbachu roku 1782, který měl premiéru v Kodani 28. prosince 1792 v kodaňském Královském divadle a do roku 1812, i v době po její smrti, byl uveden celkem 37krát. Jeden z klavírních výtahů opery, který Ahlefeldtová napsala vlastní rukou, má německý nadpis: "TELEMAK / auf der Insel Calypso / Ein Opera Ballet in IV Acten / vom / Ballet=Meister Galeotti / in Music gesezt, und zum Klavir [!] eingerichtet / von / Gräfin M: T: von Ahlefeldt / geborene Princess: von Thurn und Taxis". Podle RISM byl autorem (ansbašského) textu baletní mistr Vincenzo Galeotti, tato informace však také vyžaduje ověření.  Ahlefeldtová zkomponovala ještě několik oper, vokálních skladeb a jednu či dvě symfonie. Poté se však rodina dostala do potíží a po několika letech museli Dánsko opustit. Po dvouletém pobytu v Drážďanech, kam byl hrabě Ahlefeldt roku 1798 povolán jako vyslanec, se v roce 1800 odstěhovali do Prahy. Zde žila Marie Terezie z Ahlefeldtu s manželem až do své smrti v roce 1810. Také hrabě zemřel v Praze, avšak další podrobnosti o jejich činnosti v této době nejsou známy.

Dílo.

Přesný počet titulů není dosud zcela znám. RISM OPAC udává 9 opusů, z toho jedna symfonie je připisována také českému skladateli Františku Xaverovi Pokornému.  Opera-balet: symfonie: Vokální skladby: Balet:

Marie Terezie z Ahlefeldtu roz. princezna z Thurn-Taxisu (německy "Maria Theresia von Ahlefeldt", 28. února 1755, Řezno – 20. prosince 1810, Praha), byla německá hudební skladatelka a klavíristka. Kvůli sňatku v roce 1780 s dánským diplomatem a královským komorníkem Ferdinandem hrabětem z Ahlefeldtu (1747–1815) a jejímu dlouhodobému pobytu v Dánsku je považována za „první dánskou skladatelku“.

Maria Theresia Ahlefeldt (16 January 1755 in Regensburg, Free Imperial City of Regensburg, Holy Roman Empire – died 20 December 1810 in Prague, Kingdom of Bohemia, Austrian Empire), was a Danish (originally German) composer. She is known as the first female composer in Denmark.


Rodina.

Blanka se narodila na hradě Peterborough v Cambridgeshire jako šesté ze sedmi dětí Jindřicha z Lancasteru a jeho první manželky Marie de Bohun. V době jejího narození byl její otec pouze hrabětem z Derby a díky sňatku také hrabětem z Northamptonu a Herefordu. Jako jediný syn Jana z Gentu a Blanky z Lancasteru byl dědicem lancasterského vévodství. Blanka dostala jméno právě po této své babičce z otcovy strany.  Blančina matka zemřela 4. června 1394 na hradě Peterborough po porodu svého posledního dítěte, dcery Filipy. O pět let později, 13. října, Blančin otec sesadil svého bratrance Richarda II. a zmocnil se trůnu. O tři roky později, v roce 1402, se otec znovu oženil s Janou, dcerou krále Karla II. Navarrského a vdovou po vévodovi Janovi V. Bretaňském. Jindřich s Janou neměl žádné potomky.

Manželství.

Po nástupu na anglický trůn chtěl král Jindřich IV. vytvořit vlivné aliance k udržení a legitimizaci své vlády. Jedním potřebným spojencem byl německý král Ruprecht, který se také ujal vlády po sesazení svého předchůdce. Brzy byl domluven sňatek mezi Ruprechtovým nejstarším synem Ludvíkem a Jindřichovou nejstarší dcerou Blankou.  Manželská smlouva byla podepsána 7. března 1401 v Londýně. Nevěstino věno bylo stanoveno na 40 000 "nobelnů". Sňatek mezi Blankou a Ludvíkem byl uzavřen o rok později, 6. července 1402 v německé katedrále svatého Petra v Kolíně nad Rýnem. Blančino věno zahrnovalo také nejstarší známou anglickou královskou korunu. Navzdory politickým důvodům, které vedly k uzavření manželství, byl svazek šťastný. O čtyři roky později, 22. června 1406, porodila Blanka v Heidelbergu syna, který po dědečkovi dostal jméno Ruprecht.  V roce 1408 obdržela Blanka podvazkový řád. O rok později během druhého těhotenství v Haguenau v Alsasku zemřela na horečku. Byla pohřbena v kostele Panny Marie v Neustadtu.  Ovdovělý Ludvík se stal po smrti svého otce, krále Ruprechta, v roce 1410 falckým furfiřtem a v roce 1417 se znovu oženil, a to s Matyldou, dcerou Amadea Savojského, která mu porodila pět dětí. Blančin syn Ruprecht (přezdívaný "Anglický") zemřel v roce 1426 svobodný a bezdětný.

Blanka Anglická (jaro 1392 – 22. května 1409), známá také jako Blanka z Lancasteru, byla členkou rodu Lancasterů a dcerou anglického krále Jindřicha IV. a jeho první manželky Marie de Bohun.

Blanche of England, LG (spring 1392 – 22 May 1409), also known as Blanche of Lancaster, was a member of the House of Lancaster, the daughter of King Henry IV of England by his first wife Mary de Bohun.


Životopis.

Odermatt se narodil v Oberdorfu v kantonu Nidwalden ve Švýcarsku. Ze zdravotních důvodů byl nucen vzdát se své původní kariéry pekaře a cukráře a k nidwaldenské policii nastoupil v roce 1948. V počátcích své policejní kariéry, když Arnold použil fotoaparát ke katalogizaci dopravních nehod, šlo o švýcarskou policejní revoluci. Když se poprvé objevil se svým Rolleiflexem na místě nehody – aby pořídil fotografie, které doplní policejní zprávu, lidé to považovali za poněkud znepokojující. V té době byla fotografie něčím jiným než nezávislým prostředkem, jak policii poskytovat důkazy.  Kolega pozoroval Arnolda Odermatta, když fotografoval a byl podezřelý. Bylo mu nařízeno, aby se okamžitě hlásil svému veliteli. Odermattovi se podařilo přesvědčit své nadřízené o průkopnické práci, kterou dělal. Umožnili mu přeměnit starou toaletu na pozorovacím stanovišti ve Stans na provizorní temnou komoru. Když bylo o několik let později pozorovací stanoviště přesunuto do jiné budovy, dostal první švýcarský policejní fotograf vlastní laboratoř.  Největším vzorem Arnolda Odermatta byl fotograf spolku Magnum Werner Bischof. Jednou se s ním setkal náhodou, když chtěl fotografovat herce Charlieho Chaplina během bezpečnostní operace na Bürgenstocku. Odermattův vlastní styl byl charakterizován střízlivostí a autentičností. Spartanský lingvistický výraz jeho policejních zpráv lze nalézt také na jeho obrazech. O jeho řemeslu není pochyb, jeho fotografickému oku nic neuniklo. V jeho nejslavnější sérii prací "Karambolage" nejsou zobrazeny zmrzačené oběti, ale éterické surrealistické sochy z kovového šrotu. S jemností a melancholií Jacquese Tatiho se dívá na důsledky rychlosti a hektické povahy moderní doby.  Po dobu 40 let zachycoval Arnold Odermatt každodenní práci policejních sborů v Nidwaldenu. O jeho fotografie se zajímal pouze místní tisk, soud nebo pojišťovna. Na začátku devadesátých let objevil fotografie Arnolda Odermatta jeho syn, filmový a divadelní režisér Urs Odermatt, při práci na svém celovečerním filmu. Poté, co v devadesátých letech 20. století představil fotografie na samostatné výstavě ve Frankfurtu nad Mohanem, se o jeho dílo začala poprvé zajímat také umělecká scéna. Po inspirativní výstavě následovala fotokniha "Meine Welt" ("Můj svět"). Náhle každodenní pozorování ze střední švýcarské provincie získalo stejné postavení jako pozorování svého cestujícího předchůdce Wernera Bischofa.

Filmy.

V 60. letech 20. století dokumentoval Arnold Odermatt výstavbu švýcarských dálnic v Achereggu a tunelu Lopper s rozsáhlými fotografiemi a 16mm černobílým filmovým záznamem. V roce 1991 Urs Odermatt spojil všechny tyto historické filmové materiály do dokumentárního filmu "Lopper".  V 90. letech pracoval jako fotograf během natáčení celovečerních filmů svého syna Urse Odermatta: "Rotlicht !, Gekauftes Glück" a "Wachtmeister Zumbühl".

Arnold Odermatt (* 25. května 1925) je švýcarský policejní fotograf, jehož práce trvala více než 40 let. Původně se vyučil pekařem, ale působil jako fotograf pro okresní policii v Nidwaldenu od roku 1948 až do svého odchodu do důchodu v roce 1990. Nejznámější je svými strašidelně krásnými černobílými fotografiemi následků havárií motorových vozidel. Odermatt se připojil k policii v roce 1948 a stal se poručíkem, šéfem dopravní policie a zástupcem hlavního inspektora okresní policie v Nidwaldenu, než odešel do důchodu.  Na začátku 90. let objevil Odermattovu fotografii jeho syn Urs Odermatt během rešerší pro jeho film "Wachtmeister Zumbühl" a toto dílo se stalo ústředním tématem filmu. Urs spojil práce svého otce v pracovních skupinách s názvem "Meine Welt, Karambolage, Im Dienst" a "In zivil" a od té doby publikoval práci Arnolda Odermatta ve spolupráci s frankfurtskou historičkou umění Beatou Kemfertovou a berlínskou galerií Springer & Winckler.  V roce 2001 byly Odermattovy fotografie vybrány kurátorem Haraldem Szeemannem na výstavu 49. benátském bienále. V roce 2002 vystavoval James Rondeau Odermattovo dílo na Institutu umění v Chicagu, stejně jako Urs Stahel ve Fotomuseu Winterthur v roce 2004.

Arnold Odermatt (born 25 May 1925) is a Swiss police photographer whose work spanned more than 40 years. Originally trained as a baker, he was a photographer for the Nidwalden district police from 1948 until his retirement in 1990. He is best known for his eerily beautiful black and white photographs of the aftermaths of motor vehicle accidents. Odermatt joined the police in 1948 and rose to become a lieutenant, chief of the transport police and deputy chief inspector of the Nidwaldner District Police before he retired.  At the beginning of the 1990s, Odermatt's photography was discovered by his son, Urs Odermatt during research for his film "Wachtmeister Zumbühl," and this work became a central theme in the film's plot. Urs brought his father's works together in the working groups entitled Meine Welt, Karambolage, Im Dienst and In zivil and has published Arnold Odermatt's work ever since, working in collaboration with the Frankfurt art historian Beate Kemfert and a gallery in Berlin—Galerie Springer & Winckler.  In 2001, Odermatt's photography was selected by Harald Szeemann to be exhibited at the 49th Venice Biennale. In 2002 James Rondeau exhibited Odermatt's work in its own right at the Art Institute of Chicago, as did Urs Stahel at the Fotomuseum Winterthur in 2004.


Elizabeth of Vermandois, Countess of Leicester

Hraběnka z Leicesteru.

V roce 1096 Robert Beaumont, hrabě z Meulanu, údajně "nejmoudřejší muž své doby mezi Londýnem a Jeruzalémem", v rozporu se zákony církve trval na tom, že se ve svých více než padesáti letech ožení s velmi mladou Alžbětou z Vermandois. Na počátku roku 1096 biskup Ivo sňatek zakázal z důvodu blízkého příbuzenství snoubenců. V dubnu toho roku odešel Alžbětin otec Hugo na křížovou výpravu. Jako křižák dokázal přesvědčit papeže Urbana, aby se sňatkem souhlasil.  Její manžel byl francouzským šlechticem, po matčině strýci Jindřichovi zdědil hrabství Meulan a byl znám jako bojovník v bitvě u Hastingsu a druh Viléma Dobyvatele. Byl odměněn devadesáti statky v Leicestershire, Northamptonshire, Warwickshire a Wiltshire. Hrabě z Meulanu byl jedním ze čtyř moudrých poradců anglického krále Jindřicha I. a jedním z králových velitelů v bitvě u Tinchebray 28. září 1106. V roce 1107 se Robert stal hrabětem z Leicesteru.

Hraběnka ze Surrey.

Alžběta, hraběnka z Meulanu, měla údajně mimomanželský poměr a opustila manžela, když byl blízko smrti. Historik James Planché (1874) tvrdí, že se hraběnka zamilovala do mladého šlechtice Viléma z Warrene. Neexistují však důkazy, že by se ještě během Alžbětina prvního manželství stali milenci. Vilém v roce 1093 hledal královskou nevěstu, ale jeho pokus oženit se s Matyldou Skotskou, také známou jako Edita, selhal, a Matylda se provdala za krále Jindřicha I. Anglického. Nevěstu královské krve získal v roce 1118, když se krátce po smrti hraběte z Leicesteru oženil s Alžbětou.

Potomci.

Z prvního manželství s Robertem Beaumontem měla Alžběta tři syny a pět dcerː  Ze druhého manželství s Vilémem z Warrene měla Alžběta tři syny a dvě dceryː

Alžběta z Vermandois, hraběnka z Leicesteru (1085 – 13. února 1131) se narodila jako dcera Huga I. z Vermandois, syna francouzského krále Jindřicha I., a jeho manželky Adelaidy z Vermandois. Prvním sňatkem s Robertem z Beaumontu se stala hraběnkou z Leicesteru a druhým sňatkem s Vilémem z Warrene hraběnkou ze Surrey.

Elizabeth of Vermandois, or Elisabeth or Isabel de Vermandois (c. 1085 – 1131), was the third daughter of Hugh Magnus and Adelaide of Vermandois, and as such represented both the Capetian line of her paternal grandfather Henry I of France, and the Carolingian ancestry of her maternal grandfather Herbert IV of Vermandois.  She was wife of two Anglo-Norman magnates, Robert de Beaumont, 1st Earl of Leicester and William de Warenne, 2nd Earl of Surrey, and grandmother of Scottish king Malcolm IV.


Kariéra.

Pocházel z rodu Douglasů, ale jeho otec William Douglas, 1. hrabě ze Selkirku (1634-1694), po sňatku s Anne Hamilton, 3. vévodkyní z Hamiltonu, přijal jméno Hamilton. Studoval na univerzitě v Glasgow, poté absolvoval kavalírskou cestu po Evropě, po návratu vstoupil do dvorských služeb, byl komořím Karla II. a Jakuba II. (1679-1688). V letech 1683-1685 a 1686 byl vyslancem ve Francii, v roce 1687 byl jmenován rytířem Bodlákového řádu, za vlády Jakuba II. byl krátce správcem královského šatníku ("Master of the Great Wardrobe", 1688-1689). Po pádu Jakuba II. odmítl přijmout vládu Viléma Oranžského a byl vězněn v Toweru. Po otci nezdědil žádné tituly, protože byl předurčen především jako dědic matky. Po její rezignaci v roce 1698 převzal celou titulaturu vymřelého rodu Hamiltonů a stal se čtvrtým vévodou z Hamiltonu. V roce 1699 byl znovu jmenován královským komořím. Souběžně sloužil v armádě, v roce 1685 byl jmenován plukovníkem, později dosáhl hodnosti generálporučíka (1693).  Vrcholu kariéry dosáhl za vlády královny Anny, kdy se stal reprezentantem skotských peerů ve Sněmovně lordů (1708-1712), i když jej angličtí peerové na jednání Horní sněmovny nechtěli vpustit. V roce 1710 byl jmenován členem Tajné rady, byl též místodržitelem v hrabství Lancashire (1710-1712). V roce 1711 obdržel britský titul vévody z Brandonu vycházející ze spříznění s vymřelou větví rodu Gerardů, v roce 1712 získal Podvazkový řád. V srpnu 1712 byl znovu jmenován vyslancem ve Francii, kam ale již nestihl odjet. Téhož roku se jako generální polní zbrojmistr ("Master General of the Ordnance") stal členem britské vlády.  Souboj mezi vévodou z Hamiltonu a 4. baronem Mohunem byl vyústěním dlouholetých majetkových sporů plynoucích ze závěti 2. hraběte z Macclesfieldu. Ten zemřel v roce 1701 a ve své závěti opomněl jak svého bratra, tak i sestry, a majetek odkázal 4. baronu Mohunovi, který byl manželem jedné z jeho neteří. Příbuzní vyloučení ze závěti se ji pochopitelně snažili soudně změnit, po smrti 3. hraběte z Macclesfieldu pokračoval v justičním sporu vévoda z Hamiltonu, který byl ve vztahu k 2. hraběti z Macclesfieldu v identickém příbuzenském vztahu jako baron Mohun. Vévoda Hamilton soudní spor nakonec vyhrál, ale nepřátelství mezi ním a baronem Mohunem přetrvávalo a nakonec vyústilo v souboj, který se odehrál 15. listopadu 1712 v londýnském Hyde Parku. I když výzva k souboji vycházela ze soukromého sporu o dědictví, měla i politické pozadí. Baron Mohun patřil ke straně whigů a stoupencům vévody Marlborougha, zatímco vévoda Hamilton inklinoval k toryům a jako čerstvě jmenovaný vyslanec ve Francii měl za úkol vyjednat mírové podmínky v závěru války o španělské dědictví. Oba duelanti v souboji zemřeli. Jejich sekundanti plukovník John Hamilton a generál George Macartney se souboje aktivně zúčastnili a oba byli obviněni z účasti na vraždě. Zatímco John Hamilton byl odsouzen a uvězněn, George Macartney před trestem uprchl do Německa.

Rodina.

Poprvé byl ženatý s Anne Spencerovou (1666-1690), dcerou ministra Roberta Spencera, 2. hraběte ze Sunderlandu, po její smrti se podruhé oženil s Elizabeth Gerardovou (1680-1743), neteří a dědičkou 2. hraběte z Macclesfieldu. Z druhého manželství měl sedm dětí, nejstarší syn, James Hamilton, 5. vévoda z Hamiltonu (1703-1743), původně sympatizoval s jakobity, ale později vstoupil do služeb Jiřího II. Druhorozený syn, lord William Hamilton (1706-1734), byl krátce členem Dolní sněmovny. Nejmladší syn, lord Anne Hamilton (1709-1748), sloužil v armádě a z jeho potomstva pochází současná linie vévodů z Hamiltonu. Mimoto 4. vévoda z Hamiltonu udržoval nemanželský poměr s Barbarou Fitzroyovou (1677-1737), dcerou Karla II. Z jejich vztahu pocházel nelegitimní syn Charles Hamilton (1691-1754), který žil ve Francii.  Vysokého postavení dosáhli také mladší bratři 4. vévody z Hamiltonu. Charles Hamilton, 2. hrabě ze Selkirku (1663-1739), sloužil v armádě, zastával funkce u dvora a vysoké posty ve Skotsku. John Hamilton, 1. hrabě z Ruglenu (1665-1744), působil také ve státních úřadech ve správě Skotska, nejmladší z bratrů lord Archibald Hamilton (1673-1754) byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny a guvernérem na Jamajce. Nejvýznamnějším z bratrů vévody z Hamiltonu se stal George Hamilton, 1. hrabě z Orkney (1666-1737), který v armádě dosáhl hodnosti polního maršála.

James Hamilton, 4. vévoda z Hamiltonu ("James Hamilton, 4th Duke of Hamilton, 1st Duke of Brandon, 4th Marquess of Clydesdale, 4th Earl of Arran, 3rd Earl of Lanark, 4th Baron Aven and Innerdale, 3rd Baron Machanshire and Polmont, 1st Baron of Dutton") (11. dubna 1658, Hamilton Palace, Skotsko – 15. listopadu 1712, Londýn, Anglie) byl skotský šlechtic z významného rodu Hamiltonů. Uplatnil se v armádě, diplomacii a u dvora, od roku 1698 užíval titul vévody z Hamiltonu a byl rytířem Podvazkového řádu. Zahynul v souboji, který byl vyústěním dlouholetého příbuzenského sporu o dědictví.

Lieutenant General James Hamilton, 4th Duke of Hamilton and 1st Duke of Brandon (11 April 1658 – 15 November 1712) was a Scottish nobleman, the Premier Peer of Scotland, and Keeper of the Palace of Holyroodhouse. He was a Master of the Great Wardrobe, Master-General of the Ordnance, Ambassador, and Colonel-in-Chief of his regiment. Hamilton was a major investor in the failed Darien Scheme, which cost many of Scotland's ruling class their fortunes, and he played a leading role in the events leading up to the Act of Union in 1707. He died on 15 November 1712 as the result of a celebrated duel in Hyde Park, Westminster, with Charles Mohun, 4th Baron Mohun, over a disputed inheritance.


Kariéra.

Narodil se jako pátý syn Williama Douglase, 1. hraběte ze Selkirku (v roce 1660 přijal jméno Hamilton) a Anne Hamiltonové, 3. vévodkyně z Hamiltonu (1636–1716). Již jako dítě byl jmenován kapitánem v regimentu svého strýce Georga Douglase. Později sloužil ve Francii, aktivně bojoval až jako plukovník skotské pěchoty v roce 1688, ve službách Viléma Oranžského se zúčastnil nástupnických bojů v Irsku (1689–1690). Později se zúčastnil devítileté války, v níž dosáhl hodnosti brigádního generála (1695), v roce 1696 obdržel titul hraběte z Orkney (do té doby jako syn vévodkyně užíval jméno "lord George Hamilton", titul hraběte z Orkney platil pouze pro Skotsko). V roce 1700 velel v Irsku, poté se pod velením vévody z Marlborough zúčastnil války o španělské dědictví, bojoval v bitvách u Blenheimu a Malplaquetu. V roce 1704 obdržel Bodlákový řád a hodnost generálporučíka dělostřelectva, v roce 1710 byl jmenován generálem. Od roku 1704 až do smrti byl také guvernérem v americké provincii Virginie, kterou ale nikdy nenavštívil a zastupovalo jej zde postupně šest administrátorů. V roce 1707 spolu se starším bratrem proslul svou aktivitou v otázce sloučení Skotska a Anglie. V letech 1708–1737 byl reprezentantem skotských peerů ve Sněmovně lordů a v roce 1710 byl jmenován členem Tajné rady, po nástupu hannoverské dynastie obdržel hodnost královského komorníka (1716), dále byl lordem-místodržitelem v hrabství Lanarkshire (1714–1737), později zastával čestné funkce guvernéra v Edinburghu (1714–1737) a v Berwicku (1733–1737). Po zřízení hodnosti polního maršála Velké Británie byl jejím prvním nositelem (12. ledna 1736).

Rodinné a majetkové poměry.

Jeho manželkou byla Elizabeth Villiers (1657–1733) ze starobylého šlechtického rodu Villiersů, sestra diplomata 1. hraběte z Jersey a také milenka Viléma Oranžského. Právě od tohoto vztahu se odvíjela kariéra George Hamiltona. Měli spolu tři dcery, z nichž nejstarší Anne byla dědičkou hraběcího titulu z Orkney.  V roce 1696 z pozůstalosti vévody z Buckinghamu koupil zámek Cliveden v hrabství Buckinghamshire, který se stal hlavním rodovým sídlem a v první polovině 18. století zde proběhla řada stavebních úprav, z finančních důvodů ale nebyly realizovány v plánovaném rozsahu. O významu hraběte z Orkney u dvora svědčí fakt, že po roce 1714 navštívili Cliveden několikrát králové Jiří I. a Jiří II. V roce 1737 si Cliveden pronajal dědic Jiřího II., princ waleský, který se zde trvale usídlil.

George Hamilton, 1. hrabě z Orkney ("George Hamilton, 1st Earl of Orkney, 1st Viscount Kirkwall, 1st Baron Dechmont") (9. února 1666, Hamilton Palace, Skotsko – 29. ledna 1737, Londýn, Anglie) byl britský vojevůdce a politik z významného šlechtického rodu Hamiltonů, byl mladším bratrem 4. vévody z Hamiltonu. Jako voják se uplatnil v dynastických válkách přelomu 17. a 18. století, v roce 1696 byl povýšen na hraběte z Orkney. V britských dějinách byl historicky prvním nositelem hodnosti polního maršála zřízené v roce 1735.

Field Marshal George Hamilton, 1st Earl of Orkney, KT (9 February 1666 – 29 January 1737), styled Lord George Hamilton from 1666 to 1696, was a British soldier and Scottish nobleman and the first British Army officer to be promoted to the rank of field marshal. After commanding a regiment for the cause of William of Orange during the Williamite War in Ireland, he commanded a regiment in the Low Countries during the Nine Years' War. He then led the final assault at the Battle of Blenheim attacking the village churchyard with eight battalions of men and then receiving the surrender of its French defenders during the War of the Spanish Succession. He also led the charge of fifteen infantry battalions in an extremely bloody assault on the French entrenchments at the Battle of Malplaquet. In later life he became a Lord of the Bedchamber to George I and was installed as Governor of Edinburgh Castle.


Původ a rozšíření Interim managementu.

Interim management vznikl v 70 letech 20. století v Nizozemí, jako pružné řešení v reakci na dlouhé výpovědní lhůty manažerů a vysoké odstupné. Postupně se rozšířil do ostatních zemí Evropy, Austrálie a Ameriky.  V sousedním Německu se významně rozvinul po spojení východní a západní části země v roce 1989 jako odpověď na potřebu dočasného řízení privatizovaných státních podniků v držení privatizačního fondu Treuhand. V 90. letech poptávka po krizových manažerech dále rostla a nyní je interim management běžný nástroj na řízení změn.  Ve Francii se interim management prosadil navzdory restriktivnímu zákonodárství v oblasti pracovních vztahů a v posledních letech tento způsob najímání manažerů vykazuje dvouciferný růst.  Pro Velkou Británii je typické uplatnění interim manažerů nejen v soukromém, ale i ve veřejném sektoru, ve státní a komunální správě.  Rozvoj interim managementu v Evropě, v USA, v Austrálii a Jižní Africe nelze vysvětlit pouze uvolněním pracovně-právních vztahů (větší flexibilitou), ale také potřebou organizací reagovat rychle a cíleně na změny ekonomického a technologického prostředí.  V České republice se objevil prvně při privatizaci státních podniků v podobě krizových manažerů, ale systematické uplatnění našel teprve od roku 2009, v době mezinárodní hospodářské krize. Ve výrobních podnicích automobilového průmyslu a jiných odvětví zde působili často zkušení interim manažeři ze zahraničí se zadáním překonat nastalé problémy a nutné transformace. V posledních letech (cca od 2012) tyto mandáty přebírají častěji čeští interim manažeři působící jak v pozicích CEO, CFO či CHRO, tak v pozici projektových manažerů, například v oblastech řízení kvality a zvyšování produktivity. Zároveň se čeští interim manažeři nadále zabývají krizovým managementem v českých firmách.  Čeští interim manažeři a zprostředkovatelé založili v roce 2009 Českou asociaci interim managementu s cílem reprezentace, podpory a rozvoje interim managementu v České republice.

Průběh typického mandátu.

Mandáty Interim manažerů se liší svým rozsahem a nároky, zahrnují velké změnové projekty, “náhradu” nepřítomných klíčových manažerů, řízení odborných projektů a transformaci celých organizací. Sledují však obvykle schéma zahrnující analýzu, návrh řešení, jeho realizaci po zakončení projektu spolu s předáváním zodpovědnosti zpět do organizace. Ve fázi analýzy a počátečního auditu je práce Interim manažera podobná činnosti poradce, následně v implementační fázi přechází v projektový management a při předávání Interim manažer často působí jako kouč či školitel.

Fáze 0 – Zadání, výběr a nasmlouvání Interim manažera.

Zadavatel formuluje sám nebo s pomocí konzultanta projektový plán, který zohlední aktuální situaci a cíle projektu a sdělí jej přímo nebo zprostředkovaně zainteresovaným interim manažerům. Vybírá si přímo nebo přes zprostředkovatele ze dvou nebo vice Interim manažerů se zkušenosti v požadované odbornosti na základě osobního pohovoru a předložených referencí.  Do Smlouvy s interim manažerem vstupuje buď přímo nebo přes zprostředkovatele. Smlouva obsahuje zadání a hlavní cíle, předpokládanou délku mandátu a obchodní podmínky jakož i vymezení zodpovědností za rizika (dohoda o mlčenlivosti, zákaz konkurence, vymezení hmotné zodpovědnosti, podmínky a lhůty ukončení smlouvy). Výběr a nasmlouvání interim manažera pomocí zprostředkovatele zvyšuje náklady, ale obvykle zkvalitní a zrychluje proces a poskytuje větší jistotu jak organizaci, tak interim manažerovi.

Fáze 1 – Vstup do organizace a počáteční analýza.

V rámci prvních (zpravidla 10) dnů Interim manažer vypracuje situační analýzu. Vytvoří také projektový a časový plán s vytyčením cílů, priorit a stanovením očekávaného přínosu. Při mandátech pojatých jako “zástup” musí Interim manažer tuto analýzu uskutečnit paralelně s operativní činností.

Fáze 2 – Návrh řešení.

Po úvodní analýze představuje Interim manažer sám nebo s podporou zprostředkovatele vlastní návrh změn a cílů pro svůj mandát. Pokud se vnímání výchozí situace a žádoucích změn zásadně liší od původního zadání, zákazník může tuto změnu akceptovat anebo spolupráce mezi ním a interim manažerem v tento okamžik skončí. Většina neúspěšných mandátů vzniká tím, že zadavatel této fázi nevěnuje dostatečnou pozornost či není ochoten přijmout jiný názor a/nebo interim manažer po úvodní analýze neprosadí svoje názory a postupy.  V případě „zástupu“ původní analýza a návrh řešení poukazuje na míru identifikace a vhodnosti Interim manažera se svěřenou rolí.

Fáze 3 – Implementace řešení.

Interim řídí implementaci svého projektu společně s pracovníky organizace a zároveň informuje o postupu projektu a poskytuje zadavateli pravidelnou zpětnou vazbu, buď sám, nebo ve spolupráci se zprostředkovatelem. Oboustranná zpětná vazba je důležitá pro zachování nutné míry objektivity v hodnocení činnosti interim manažera a ostatních pracovníků a pro sledování možného vývoje původních cílů. Míra vlastních odborných vstupů interim manažera, řízení týmů nebo strategického dohledu nad projektem se liší dle zadání a druhu mandátu.

Fáze 4 – Dokončení a předání projektu.

Ke konci projektu musí interim manažer ověřit dosažení definovaného zadání a spokojenost zadavatele. Tato fáze často zahrnuje předávání know-how a trénink stálých pracovníků organizace, identifikaci a případný nábor následovníků a zhodnocení procesu včetně omylů a získaných zkušeností. Úspěšný interim manažer se soustřeďuje na trvalost dosažených výsledků vice než na délku vlastního mandátu, a bude trvat na hodnocení projektu ze strany zadavatele. V některých případech poskytuje další ad-hoc podporu nebo nastoupí na nový projekt u téhož klienta.  Doprovázející zprostředkovatel ("provider") interim manažera obvykle doprovází tuto fázi projektu ke spokojenosti obou stran a zajištuje vyvážené hodnocení a pokud možno písemné reference pro interim manažera.

Způsoby najímaní interim manažerů.

Interim manažeři obvykle působí jako OSVČ nebo právní osoby, motivované měnit prostředí, přijmout nové výzvy a příležitosti stejně jako s nimi spojená rizika.  Na rozdíl od přiděleného zaměstnance v režimu “dočasného přidělení” podle zákona o zaměstnanosti jejich právní status vůči zadavateli musí být definován smlouvou, pokud není spojen se statutární funkcí v dané organizaci.  S klientem navazují buď přímý vztah anebo zprostředkovaný vztah přes takzvaného “interim providera”, který dohlíží jak na plnění smluvních závazků, tak na průběh mandátu a často přebírá administrativní agendu spojenou s výkonem mandátu interim manažera.  Někteří interim manažeři, v převážné míře působící v krizovém managementu, pracují ve skupině, přičemž každý z nich zajišťuje „svoji odbornost“ v rámci projektu (CEO, CFO, Nákup, Výroba, HR).  Ve výjimečných případech se Interim manažer po dokončení projektu rozhodne setrvat u klienta a vstoupit s ním do zaměstnaneckého vztahu.

Specifika českého a slovenského trhu interim managementu.

Koncept interim managementu se vyvíjí v České republice zevnitř i zvenku: na trhu původně českých podniků se uplatňují interim manažeři hlavně v oblasti krizového řízení, pokusů o záchranu podniků nebo v insolvenčním řízení.  V podnicích se zahraniční majetkovou účastí, především v automobilovém průmyslu, se používá hlavně v oblasti projektového nebo změnového řízení či dočasného zastoupení nebo posílení týmů. Tito interim manažeři bývají často najímáni přes zprostředkovatele ze zemí původu zahraničních investorů.  Vznikly tak dvě skupiny Interim manažerů s odlišným zaměřením a zkušenostmi, které dnes částečně propojuje několik zprostředkovatelů.

Interim management (přechodné, dočasné vedení) je dočasné nasazení manažera do organizace, která chystá zásadní změnu nebo potřebuje externí pomoc na zvládnutí výjimečné situace.  Interim management byl původně využíván hlavně v krizovém řízení organizací, posléze se rozšířil do oblasti transformačních projektů. Používá se dnes při zavedení nových postupů a metod řízení, při integraci podniků po fúzi nebo při náhlém výpadku klíčového vedoucího pracovníka.  Pro interim management se používají také termíny “transformation management” v případě řízené změny organizace nebo “transition management” pro dočasné překlenutí výpadku manažerského zdroje.  Interim manažer je zpravidla zkušený manažer a zároveň odborník v konkrétní profesi: změnový manažer, odborník na firemní finance, lidské zdroje, nákup, řízení kvality, právní agendu atd.  Interim manažer má obvykle manažerské zkušenosti z několika organizací včetně řízení změnových projektů. V různých fázích svého působení (viz typický průběh mandátu) spojuje práci externího poradce a projektového manažera s operativní činností manažera a kouče. Plná zodpovědnost za analýzu problému, poskytování a implementaci funkčního řešení odlišuje činnost interim manažera od konzultanta nebo vedoucího pracovníka v pracovním poměru.

Interim management is the temporary provision of management resources and skills. Interim management can be seen as the short-term assignment of a proven heavyweight interim executive manager to manage a period of transition, crisis or change within an organization. In this situation, a permanent role may be unnecessary or impossible to find on short notice. Additionally, there may be nobody internally who is suitable for, or available to take up, the position in question.


Historie.

Banka vznikla jako startup ve spolupráci ve Vídni narozených Valentina Stalfa a Maximiliana Tayenthalse s firmou Papayer GmbH. Službu banka spustila v roce 2015 v Německu a Rakousku, později ji rozšířila do Řecka, Španělska, Francie, Irska a Itálie. Od roku 2017 působí na Slovensku.  V červenci 2016 se s nevolí zákazníků setkalo rozhodnutí banky zrušit několik stovek účtů, ze kterých se vybíralo příliš často. Brzy poté byly původně neomezené výběry zdarma omezeny na pouze 3–5 měsíčně. V listopadu téhož roku pak banka klienty požádala, aby své účty pod novým číslem IBAN převedli do infrastruktury N26 a původní účty Wirecard byly zrušeny.  V červenci 2019 měla banka 3,5 miliónu zákazníků.

Produkty.

Největším rozdílem v poskytování služeb oproti ostatním bankám je, že nemá žádné kamenné pobočky a vše probíhá prostřednictvím mobilního bankovnictví. Přes telefon je možné zřízení účtu, řízení transakcí, nastavení účtu a platební karty a podobně. Mobilní aplikaci lze používat v operačním systému Android a iOS. V případě ztráty platební karty je možné ji okamžitě zablokovat přes aplikaci bez nutnosti kontaktování zaměstnanců banky. Platební karta je od společnosti MasterCard a 1 kus je k účtu zdarma. V balíčku zdarma je také 5 výběrů z jakéhokoliv bankomatu v Evropě, více než 5 výběrů je zpoplatněných a výše poplatku se liší od výšky objemu výběru peněz. V případě platby bankovní karty jsou všechny transakce zdarma.

N26 v Česku.

Účet u N26 si můžete otevřít i pokud bydlíte v České republice. Ne však oficiální cestou. Jde o to, že N26 nedoručuje karty do České republiky. Můžete si však nechat kartu zaslat do některé z podporovaných zemí např. ke známému, nebo pokud budete nějakou dobu v jedné z těchto zemí.

N26 je německá internetová banka, která se do července 2016 jmenovala Number 26. Sídlí v Berlíně a služby poskytuje v celé eurozóně s výjimkou Litvy, Lotyšska, Kypru a Malty. Než získala vlastní bankovní licenci, spolupracovala s německou bankou Wirecard Bank AG. Výhodou je, že vklady občanů EU jsou chráněny stejně jako v běžné bance.

N26 (known as "Number 26" until July 2016) is a German neobank, headquartered in Berlin, Germany. N26 currently offers its services throughout various member states of the Single Euro Payments Area (SEPA) and in the US. The UK operations have been suspended in April 2020 due to the Brexit process uncertainties.


Původ, vzdělání, kariéra.

Narodil se v roce 1949 v Súse, vystudoval strojařinu na Univerzitě v Tunisu a pokračoval Paříži studiem fotovoltaiky. Jako odborník na sluneční a větrnou energii založil v Sousse vlastní podnik.

Politika a žurnalistika.

V roce 1981 se zapojil do tuniského islamistického hnutí, které se tehdy nazvalo Hnutí islámské tendence. Byl ředitelem a šéfredaktorem týdeníku Al-Fajr, bývalého týdeníku islámské strany Ennahda. Kromě toho byl dlouhou dobu členem výkonné rady strany a zůstává generálním tajemníkem Ennahdy.

Trestní stíhání a uvěznění.

V květnu 1992 vláda oznámila, že odhalila plány státního převratu, který Ennahda připravovala. Úřadující prezident Zín Abidín bin Alí měl být zabit a v zemi nastolen islámský stát. V srpnu 1992 byl Jebali spolu se 170 sympatizanty Ennahdy obviněn z „pokusu o převrat“. Jebali se hájil, že o plánech převratu neměl ponětí, tvrdil, že byl mučen a stopy mučení ukázal. Pozorovatelé Human Rights Watch proces označili za nespravedlivý, Amnesty International Jebaliho prohlásila vězněm svědomí. Přesto byl 28. srpna 1992 odsouzen k šestnácti letům vězení za „příslušnost k ilegální organizaci“ a za „pokus o změnu zákonného státního zřízení“. Odvolací soud trest potvrdil.  Podmínky ve vězení byly tvrdé. Z patnácti let strávil více než deset na samotce. Kvůli podmínkám ve vězení opakovaně držel hladovku, každý z protestů trval 36 dní. V únoru 2006, u příležitosti 50. výročí nezávislosti Tuniska, byl podmíněně propuštěn.

Předsedou vlády.

Po Tuniské revoluci byla Ennahda v lednu 2011 legalizována. Jebali poté vystupoval na veřejnosti coby generální tajemník a mluvčí strany. Na pozvání "Center for the Study of Islam and Democracy" navštívil v květnu 2011 Washington, kde se také setkal s americkými senátory Johnem McCainem a Joe Liebermanem.  Následně, po úspěchu Ennahdy ve volbách do Ústavodárného shromáždění, jej strana 23. října 2011 nominovala coby kandidáta na funkci ministerského předsedy. Jebali byl pokládán za zastánce proreformního křídla ve straně. Prozatímní prezident Munsif Marzúkí jej 14. prosince 2011 do funkce jmenoval. Svůj vládní kabinet představil 20. prosince.

Hamadi Jebali (; * 12. ledna 1949) je tuniský inženýr, islámský politik a novinář, od prosince 2011 do března 2013 tuniský předseda vlády. Byl generálním tajemníkem umírněné islamistické strany Ennahda, kterou v prosinci 2014 opustil kvůli účasti v prezidentských volbách.

Hamadi Jebali (, ""; born 12 January 1949) is a Tunisian engineer, Islamist politician and journalist who was Prime Minister of Tunisia from December 2011 to March 2013. He was the Secretary-General of the Ennahda Movement, a moderate Islamist party in Tunisia, until he left his party in December 2014 in the course of the 2014 Tunisian presidential election.


O seriálu.

Seriál zkoumá původ moderní drogové války, která začala v době, kdy mexičtí obchodníci s drogami byli volnou a neuspořádanou konfederací drobných nezávislých pěstitelů a obchodníků s konopím. Zachycuje vzestup kartelu z Guadalajary v osmdesátých letech, kdy se Félix Gallardo (Diego Luna) snaží sjednotit všechny obchodníky, aby vybudoval drogové impérium. Mezitím se agent DEA Kiki Camarena (Michael Peña) přestěhuje z Kalifornie do Guadalajary se svou ženou a malým synem kvůli novému pracovnímu místu. Rychle ale zjistí, že jeho pracovní náplň bude náročnější, než si kdy dokázal představit.

Výroba seriálu.

Vznik.

Netflix v září 2016, několik dní po vydání druhé série, objednal třetí a čtvrtou řadu seriálu "Narcos". Produkční práce na čtvrté řadě začaly na konci roku 2017, ihned po vydání třetí řady seriálu. Dne 18. července 2018 Netflix oznámil, že místo čtvrté řady bude vydán seriál z nového prostředí a s novým obsazením, nazvaný "Narcos: Mexiko".  První řada seriálu byla vydána 16. listopadu 2018. Netflix si objednal druhou řadu dne 5. prosince 2018.

Herci a tvůrci.

V prosinci 2017 byli do hlavních rolí obsazeni Michael Peña a Diego Luna. O několik dní později k nim přibyl i Matt Letscher ve vedlejší roli. Další herce prozradil tvůrce seriálu Eric Newman; patří mezi ně například Tenoch Huerta, Joaquín Cosío, Teresa Ruiz, Alyssa Diaz a José María Yazpik (který si zopakoval roli z třetí série "Narcos").  Režie seriálu se ujali jak noví mexičtí režiséři Amat Escalante a Alonso Ruizpalacios, tak i kolumbijský režisér Andi Baiz, který již režíroval několik sérií "Narcos".

Vražda lokačního scouta.

Carlose Muñoze Portala, jednoho z lokačních scoutů seriálu, nalezli mrtvého dne 15. září 2017 blízko mexického města Temascalapa. Byl zavražděn několika střelnými ranami. Mluvčí mexického generálního prokurátora prohlásil, že kvůli odlehlému místu, kde bylo tělo nalezeno, nejsou žádní svědci, ale jeho vražda se bude nadále vyšetřovat. Místní úřady zvažují možnost, že jeho smrt zavinily místní drogové gangy, ale jeho vrah nalezen nebyl.

Narcos: Mexiko (v anglickém originále Narcos: Mexico) je americký kriminální seriál, který vytvořili a produkovali Chris Brancato, Carlo Bernard a Doug Miro. Seriál se poprvé objevil na Netflixu dne 16. listopadu 2018. Původně byl zamýšlen jako čtvrtá řada seriálu "Narcos", ale nakonec z něj vznikl samostatný seriál. Ukazuje ilegální obchodování s drogami v Mexiku, kdežto původní seriál "Narcos" se zaměřoval na Kolumbii. V prosinci 2018 si Netflix objednal druhou řadu seriálu.

Narcos: Mexico is an American crime drama web television series created and produced by Chris Brancato, Carlo Bernard, and Doug Miro that premiered on Netflix on November 16, 2018. It was originally intended to be the fourth season of the Netflix series "Narcos", but it was ultimately developed as a companion series. It focuses on the illegal drug trade in Mexico, whereas the parent series centered on the illegal drug trade in Colombia. On December 5, 2018, Netflix renewed the series for a second season, which premiered on February 13, 2020.


Původ.

Původ nudlí udon není znám. Existuje několik různých vysvětlení:  První říká, že v roce 1241 zavedl Rinzai mnich jménem Enni v Japonsku technologii mletí mouky, která byla v té době používána v Song China. Mouka se pak používala v nudlích jako jsou udon nebo soba, nebo v palačinkovém těstě. Tato technologie se pak rozšířila po celém Japonsku.  Jiný verze zasazuje vznik udonu do období Nara. Japonský vyslanec, který byl na návštěvě Číně během dynastie Tang, zde ochutnal 14 druhů cukrovinek. Jedna ze sladkostí se jmenovala "sakubei" 索餅. V japonském slovníku Shinsen Jikyō, publikovaném v období Heian, byla uvedena jako muginawa. Všeobecně přijímaný názor je, źe muginawa je původem mnoha druhů japonských nudlí. Muginawa uvedená ve slovníku Shinsen Jikyō se však vyráběla z pšeničné a rýžové mouky.  Další názor říká, že původní název nudle udon byl "konton", který se vyráběl z pšeničné mouky a ze sladkých náplní.  Další verze říká, že nudle udon přivezl na Šikoku buddhistický mnich Kukai během období Heian na počátku 9. století, když se vrátil z Tang Číny, kde byl studovat.

Pokrmy.

Udon nudle se vaří v hrnci s horkou vodou. Způsobem, jakým je udon podáván, závisí na jeho typu. Nudle se obvykle podávají chlazené v létě a horké v zimě.  Do salátu z nudlí udon se obvykle přidávají plátky vaječné omelety, na drobno nakrájené kuřecí mase a čerstvá zelenina, jako okurky nebo ředkvičky. Do polévky udon se ingredience vybírají podle toho, co zrovna nabízí sezona. Přísady se většinou přidávají za syrova, i když jsou i výjimky jako smažená tempura. Mnoho jídel z udon nudlí může být připraveno také s nudlemi soba.

Udon je druh tlusté nudle vyrobené z pšeničné mouky, používané často v japonské kuchyni. V nejjednodušší formě, "kake udon, " se podává v nudlové polévce uvařené z mírně ochuceného vývaru zvaného "kakejiru", vyrobeného z daši, sojové omáčky a mirinu. Do vývaru se obvykle dává nadrobno nasekaná cibulka. Také lze přidat tempuru, krevety, "kakiage" (druh rozdrobené tempury), "aburaage" (druh smaženého tofu ochuceného cukrem, vínem mirin a sojovou omáčkou) nebo tenký plátek "kamaboko" (rybího koláče ve tvaru půlměsíce). Dochutit lze kořením šičimi.  Chuť vývaru a přidávané ingredience se v jednotlivých regionech liší. Ve východním Japonsku se obvykle používá tmavě hnědý vývar vyrobený z tmavé sójové omáčky ("koikuchi shōyu"), v západním Japonsku je to světlehnědý vývar vyrobený ze slabé sójové omáčky ("usukuchi shōyu"). To se pozná i podle balení instantních nudlí, které se často prodávají ve dvou verzích. "Currynanban" je další populární variace, podává se v kari vývaru.

The flavour of broth and topping vary from region to region. Usually, dark brown broth, made from dark soy sauce ("koikuchi shōyu"), is used in eastern Japan, and light brown broth, made from light soy sauce ("usukuchi shōyu"), is used in western Japan. This is noticeable in packaged instant noodles, which are often sold in two different versions for east and west. "Currynanban" is another popular variation, served in curry broth.


Mládí a vzdělání.

Kitty Wingfield O'Brien se narodila v Charlottesville 11. července 1916. Její otec byl inženýr a inspiroval ji tak k výběru stejné kariéry. Po střední škole se chtěla přihlásit k dalšímu studiu na University of Virginia. Zákony státu Virginie sice umožňovaly ženám studovat na univerzitách od roku 1920, ale University of Virginia přidala do svých podmínek k přijetí několik překážek pouze pro ženy. Po ženách, které chtěly studovat na této univerzitě se tak požadovalo, aby měly vystudované alespoň dva roky na jiné univerzitě a byly starší 20 let. Toto nařízení bylo v platnosti ještě v roce 1935, kdy si chtěla podat přihlášku i O'Brien. Rozhodla se tedy nejprve v letech 1935–1937 studovat na Sweet Briar College. Možnosti studovat jako žena na University of Virginia se ale následně musela domoci až soudní žalobou.  O'Brien nejprve neviděla uplatnění žen v oboru a v rozhovoru s novinářem "Miami News" se zmínila, že si „vždycky přála, aby byla kluk a mohla tak dělat tuto profesi“. Tento rozhovor poskytla na inženýrské konferenci na Floridě, kde měla přednášku „Fluorescence, the Light of the Future“ a vyhrála druhé místo mezi studentskými pracemi. Ačkoliv se novinář "Miami News" vyjádřil, že „elektroinženýrství je těžko považováno za ženskou profesi“, O'Brien tuto příležitost využila k proslovu o tom, jak elektroinženýrství představuje skvělou příležitost pro ženy a dívky.

Kariéra.

Od září 1939 začala pracovat pro NACA na juniorské pozici ve stavitelství. Stala se tak první inženýrkou NACA. V té době tato organizace rozvíjela výzkum v oblasti aeronautiky a i O'Brien se začala tomuto výzkumu věnovat. Mezi její zodpovědnosti patřilo řízení elektrických systémů pro několik aerodynamických tunelů, včetně nadzvukových aerodynamických tunelů, velkých, drahých zařízení důležitých pro testování letadel. Pro NACA a později NASA pracovala přes tři dekády.  Během své kariéry v NACA a NASA přispěla k výzkumu v oblastech aeronautiky, nadzvukových letů a návrhu speciálních profilů křídel. Její práce měla dopad na armádu i komerční lety. O'Brien také ovlivnila řadu leteckých standardů týkajících se návrhu, které platily mnoho dalších let.

Kitty O'Brien Joyner (11. července 1916 – 16. srpna 1993) byla americká elektroinženýrka, která pracovala pro Národní poradní výbor pro letectví (NACA) a Národní úřad pro letectví a kosmonautiku (NASA). V roce 1939 jako první žena absolvovala inženýrský program na University of Virginia. Ještě toho roku byla přijata do NACA, kde byla první inženýrkou. Později se stala vedoucí oddělení a byla zodpovědná za několik aerodynamických tunelů. Její práce přispěla k výzkumu v oblastech aeronautiky, nadzvukových letů a speciálních profilů křídel.

Kitty O'Brien Joyner (July 11, 1916 – August 16, 1993) was an American electrical engineer with the National Advisory Committee for Aeronautics (NACA), and then with the National Aeronautics and Space Administration (NASA) upon its replacement of NACA in 1958. She was the first woman to graduate from the University of Virginia's engineering program in 1939, receiving the Algernon Sydney Sullivan Award upon graduation. When she was hired by NACA the same year, she became the first woman engineer at the organization, eventually rising to the title Branch Head and managing several of its wind tunnels. Her work contributed to research on aeronautics, supersonic flight, airfoils, and aircraft design standards.


Historie.

Středověk.

V 9. nebo v 10. století vznikla na soutoku řek Jarft (dnes Vituška) a Bahnau (dnes Mamonovka) pruská osada jménem "Sventemest" (česky doslova "Svaté město"). V polovině 13. století začali pronikat do oblasti řádový rytíři a ti v roce 1272 poblíž pruské osady postavili dřevěnou pevnost, kolem které začala vznikat německá osada. Roku 1301 dostala městská práva a začala používat jméno "Heiligenstadt" (přímý překlad z pruštiny). Jméno bylo pozměněno v roce 1344 na "Heiligenbil" (prusky "bila" znamenalo "kázání"). Zkomolením pak vzniklo jméno "Heiligenbeil" (česky "Svatá sekera") a sekera se dostala i do znaku města. O pět let později byl postaven kostel, který plnil i obranné funkce. Rytíři nechali kolem města postavit hradby a vyhloubit příkop. Řeka Jarft byla rozdělena přehradou na dvě větve, což umožnilo výstavbu mlýna. V roce 1372 nechal velmistr Řádu Winrich von Kniprode založit augustiánský klášter.

Do roku 1918.

V 15. století bylo v okolí postaveno na dvacet větrných mlýnů. V roce 1440 se město přidalo k dalším západopruským městům a vytvořili tzv. "Pruskou jednotu", která se postavila se proti Řádu německých rytířů. Nakonec spor přerostl doTřináctileté války (1454–1466). Město bylo obsazeno 1445 řádovým vojskem a následně v roce 1463 lehlo popelem po bojích s vojsky Jednoty. V roce 1510 se konalo v Heiligenbeilu zasedání nejvyšších představitelů řádů a církve, při němž byl zvolen poslední velmistr řádu Albrecht Braniborský. Požár z roku 1519 zničil téměř celé město. Následující rok obsadily Heiligenbeil polské jednotky a vyplenily místní augustiánský klášter. Ten již nikdy nebyl obnoven. Po sekularizaci Řádu v roce 1525 se město stalo součástí Pruského vévodství. Morová epidemie zasáhla město v roce 1629 a další požár, při kterém město opět zcela vyhořelo, v roce 1677. V roce 1736 dostalo město práva na konání trhů, a to třikrát do roka. Během Sedmileté války (1756–1763) okupovaly město ruské jednotky. Kostel se dočkal rekonstrukce 1788. Po požáru v roku 1807 došlo k velké přestavbě města. Město se stalo v roce 1819 centrem přilehlé okresu. V letech 1821-1824 byla postavena nová radnice. V roce 1853 byla do města postavena železnice spojující Berlín a Královec. Místní katoličtí věřící si postavili v roce 1891 svůj vlastní kostel. Rozvoj města pokračoval a dále přibyly ve městě pošta (1885), nemocnice (1887) a nová škola (1910). Roku 1910 měl Heiligenbeil téměř 5 tisíc obyvatel. První světová válka se městu, co se týče materiálních škod, vyhnula.

Období 1918 - 1945.

V roce 1925 se k městu přičlenila rybářská vesnice Rosenberg, a město tak získalo přístup k moři s přístavem. Mezi válkami fungovalo ve městě mnoho výrobních podniků a zemědělských výroben (ocelárna, opravna letadel, plynárna, parní pila, pivovar, mlékárna, továrna na nábytek, mlýn, chovatelství koní a včelařství). Z administrativních institucí měly sídlo ve městě okresní úřad, finanční úřad, soud, katastrální úřad, místní rolnický svaz, pečovatelský dům Sv. Jiří, nemocnice, veřejná škola s tělocvičnou a střední zemědělská škola. Vycházely místní noviny jménem Heiligenbeil Zeitung. V roce 1938 mělo město 8,6 tisíce obyvatel a v roce 1939 se počet zvýšil na 12,1 tisíc lidí. Od roku 1936 - 1945 fungovala na východ od města letecká základna. V roce 1939 vznikl u města koncentrační tábor Stutthof. Druhá světová válka znamenala zásadní obrat ve vývoji města. Dne 25. března 1945 dobyly město sovětské jednotky po sedmidenní bitvě. Ta zanechala město zcela v troskách. Centrum města lehlo popelem a místní plynárna, ocelárna a továrna na nábytek byli zcela zničeny. Ačkoliv měli město v držení Sověti, bylo původně plánováno předat Heiligenbeil na základě Teheránské konference Polsku. Bylo i vybráno jméno, a to Świętomiejsce.

Od 1946 - současnost.

Postupimská konference nakonec nadefinovala nové hranice mezi SSSR a Polskem 5 km jižně od města, a tak se Heiligenbeil stal součástí Sovětského svazu. Došlo k odsunu místního německého obyvatelstva do Východního Německa a do města se nastěhovali především Rusové z centrálních oblastí Ruska a Povolží. V červnu 1946 začal opět fungovat místní vodovod, mlýn a vojenský obchod. Později byla otevřena sedmiletá škola a nemocnice. Město ztratilo funkci okresního sídla, které se přesunulo do válkou méně zničeného Ludwigsortu (dnes Laduškin). Dekretem prezidia Nejvyššího sovětu SSSR z 25. července 1947 byl Heiligenbeil pojmenován "Mamonovo" po Hrdinovi Sovětského svazu, poručíku plukovníku Nikolaji Vasilijeviči Mamonovi, který zemřel při bojích ve Východním Prusku v říjnu 1944. Bylo vybudováno nové centrum města, které leží severozápadně od toho původního. Vzhledem ke svému strategickému významu bylo město, stejně jako Laduškin, spravováno přímo z námořní základny Baltijsk.  Po rozpadu SSSR v roce 1991 se Mamonovo stalo součástí Kaliningradské oblasti jako ruská exkláva. Na jihu staré části města se nachází německý vojenský hřbitov, který byl restaurován německým Spolkem péče o válečné hroby a slavnostně otevřen v roce 2002. Je zde pohřbeno na 4 700 padlých z bitvy o město. Jako další zajímavá místa lze ve městě najít sochu velitele Nikolaje Mamonova a budovu staré pošty, na které se dochoval ještě předválečný německý znak pošty, poštovní trubka. Na místě bývalého náměstí je památník Heiligenbeilu s nákresem bývalé radnice.

Obyvatelstvo.

Aktuální složení obyvatelstva.

Při sčítání lidu v roce 2010 bylo etnické složení v městě následující:

Doprava.

Mamonovem prochází silnice 27A-021, které vede z Polska a do Kaliningradu. V Mamonovu je též vlakové nádraží, na dráze vedoucí z Braniewa do Kaliningradu. Do Kaliningradu jezdí z Mamonova tři vlaky denně, během léta jezdí na nádraží také linka vedoucí do Gdyně a Gdaňsku v Polsku. Více než vlaky je ale používaná autobusová doprava. Mamonovo leží na pobřeží Baltského moře a je zde i přístav.

Hraniční přechody.

Na území Mamonova jsou dva hraniční přechody do Polska. Prvním je hraniční přechod Gronowo-Mamonovo, druhým je větší dálniční přechod Grzechotki-Mamonovo, který byl otevřen dodatečně v roce 1992.

Mamonovo (rusky: "Мамоново", německy: "Heiligenbeil", polsky: "Święta Siekierka" nebo "Świętomiejsce" nebo "Mamonowo," litevsky: "Šventpilis," prusky: "Swintamīstan") je město v Rusku, konkrétně v Kaliningradské oblasti (bývalé Východní Prusko), která je od zbytku Ruska oddělena Polskem a Litvou. Město leží v blízkosti hranice s Polskem. Kaliningrad, hlavní město oblasti, se nachází přibližně 45 kilometrů severně. V roce 2019 žilo v Mamonovu necelých 8 tisíc obyvatel.

Mamonovo (), prior to 1945 known by its German name Heiligenbeil ( or "Świętomiejsce"; ; Prussian: "Swintamīstan"), is a town in Kaliningrad Oblast, Russia. Population figures: