Historie.

Turbofolk vycházel z tradic novokomponované národní hudby, která byla populární především na jugoslávském venkově v 60.-90. letech 20. století. V jugoslávské populární hudbě byla nicméně po velmi dlouhou dobu dominantní tzv. Nová vlna, která doznívala v polovině 80. let. V té době byla v Turecku i Řecku na vzestupu populární hudba inspirovaná tradičními melodiemi obou zemí.  Ve stejné době navíc dosáhla rekordní popularity zpěvačka Lepa Brena, která dokázala tradiční balkánské rytmy propojit (např. v deskách Mile voli disko nebo Čačak, Čačak) s moderní pop music. Přestože texty Breny vyzývaly k jednotě Jugoslávie a byly orientovány výrazně patrioticky, ostře bořily představu tvrdé práce a skromnosti, kterou původně vyžadoval socialistický stát. Ve své písni "Hej Šeki Šeki" Brena přemlouvá bohatého arabského šejka, aby vyřešil jeho problémy a že ho bude stát všechny jeho peníze. Zatímco rocková hudba symbolizovala především styl střední třídy z větších měst, s turbofolkem se dokázaly identifikovat především níže postavené vrstvy na jugoslávském venkově. Vulgarity v textech začaly být běžné, a Brenina píseň "Mače moje" z tohoto důvodu nebyla vysílána.  V roce 1988 zvítězila ve folkové pěvecké soutěži rovněž Ceca Ražnjatović, které se tím otevřela možnost získat lukrativní kontrakty a stát se úspěšnou zpěvačkou na celojugoslávské hudební scéně. Brzy se proslavila jako jedna z předních zpěvaček turbofolku a ikonou celého žánru. Dalším symbolem byla skupina Južni vetar, kterou tvořila řada umělců, a která světlo světla spatřila v 80. letech. Južni vetar patřil k velice úspěšným skupinám, později se však jeho autoři rozešli a vytvořili zcela nový podžánr.  V roce 1989 se žánr rozšířil na území Jugoslávie vskutku masově. Písně vznikaly velmi často s politickými motivy, vyzdvihovaly některé politiky a jiné odsuzovaly. K jeho rozšíření přispěla především podpora politických představitelů Srbska, kteří prostřednictvím státních médií zajišťovaly předním zpěvákům a zpěvačkám přístup k veškerému publiku. Nově vzniklé soukromé televize, jako např. TV Pink, pomáhaly dále rozšířit tento žánr do celé společnosti. Pro nemalou část obyvatelstva představoval turbofolk symbol osvobození od staré kultury, staré hudby, svazujících norem socialistické morálky i nepříliš jasně vymezené nadnárodní identity. K jednotlivým písním vznikaly vysoce nákladné videoklipy. Turbofolk získal svojí popularitu i na území Chorvatska, který zde představovala zpěvačka Severina Vučković a v Bosně a Hercegovině Mile Kitić. Turbofolk byl jistým symbolem úniku z reality rozpadající se Jugoslávie, hyperinflace, permanentní ekonomické krize a začínajících válek. Zatímco se země rozpadala, texty hitů turbofolku oslavovaly rychlá auta, zločin, a zločince. Symbolem může být např. píseň Dvesta na sat. Oslava zločinu umožňovala růst popularity osob, které se zapojily do různých paravojenských skupin, jako byli např Željko Ražnatović, známý pod přezdívkou Arkan.  V první polovině 90. let představil turbofolk svéráznou kulturu, k níž patřila pirátská rádia vysílající z paneláků v Novém Bělehradu, sexuálně vyzývavá image představitelek a prvky velkosrbského nacionalismu v době, kdy bylo na zemi v důsledku války uvaleno mezinárodní embargo.  Vrcholu popularity dosáhl turbofolk v roce 1993. Jako žánr se velmi rychle ujal v propagandistických písních které využívaly různé srbské paravojenské formace, které v rámci války v Bosně a Hercegovině a války v Chorvatsku operovaly na území bývalé Jugoslávie. Kritikové žánru jej považovali za příliš přízemní, materialistický, glorifikující zločin a válečené prospěchářství. Britský antropolog Alexei Monroe použil v souvislosti s tímto žánrem pojem pornonacionalismus. Jugoslávská veřejnost často mluvila o procesu orientalizace, islamizace a teheránizace populární kultury v souvislosti s nástupem turbofolku. Turbofolk učinil krok směrem od tradiční balkánské folkové hudby a stal se něčím novým sám o sobě. Jeho kritici však odmítali import blízkovýchodních hudebních prvků, které pro ně představovaly symbol útoku na tradiční srbskou hudbu.  Za symbol kultury turbofolku a související kultury patřil například i v roce 1995 mediálně sledovaný sňatek Cecy s Željko Ražnatovićem zvaným "Arkan", představitelem bělehradského podsvětí a vůdcem paravojenských jednotek známých jako Tygři. Proto je mimo Srbsko (především v Chorvatsku) turbofolk odmítaný a vysmívaný, i když jeho prvky absorbovaly další žánry, jako bulharská čalga.  Vzhledem k popularitě žánru začaly prvky turbofolku přejímat i hudební skupiny a zpěváci, kteří dosud vyznávali jiné žánry. Tento příklon se pro jejich kariéru příliš úspěšným neukázal a skončil v druhé polovině 90. let 20. století. V Chorvatsku zaznamenal podstatnější nástup až v polovině 90. let po skončení války, i tam byl však vnímán jako styl ryze cizí a jako srbský import.  Popularita žánru pokračovala i na začátku 21. století, nicméně s klesající tendencí. Prvky turbofolku převzala i další hudba, která ve stejnou dobu vznikala v prostoru Srbska, Černé Hory, Bosny a Hercegoviny a dalších východních republik bývalé SFRJ, vytratily se ale kontroverzní texty odkazující na srbský nacionalismus.

Odraz v kultuře.

V balkánské kultuře je dodnes považován turbofolk za jeden z nejnápadnějších symbolů 90. let. Ve filmu Parada Srđana Dragojeviće je použita jako symbolická píseň zpěváka Mitara Miriće "Ne može nam niko ništa" (Nikdo nám nic nemůže) ve scéně, kdy se potkávají přátelé a bojovníci z válek z 90. let 20. století.  Podle textu Ismeta Horo, kde se zpívá "Otiš'o si, sarmu prob'o nisi... " založil Luka Maksimović satiritcké politické hnutí SPN, zkracující Sarmu pro'bo nisi.

Turbofolk (v cyrilici Турбо-фолк) je hudební žánr, který vznikl v bývalé Jugoslávii v závěru osmdesátých let. Vycházel z tradičního balkánského folklóru, který spojoval s moderními styly jako disco nebo eurodance, využíval elektrické kytary nebo syntezátory.  Označení stylu vymyslel zpěvák Rambo Amadeus (vlastním jménem Antonije Pušić). Hlavními představitelkami byly Lepa Brena, Ceca (vl. jm. Svetlana Veličkovićová) a Sneki (vl. jm. Snežana Babićová).

Turbo-folk (in recent years referred to as pop-folk or popular folk) is an umbrella term for contemporary pop music made in the West Balkans, that initially developed during the 1980s and 1990s, with similar music styles in Greece (Skyladiko), Bulgaria (Chalga), Romania (Manele) and Albania (Tallava). It's a fusion genre of popular music blending Serbian folk music with other genres such as pop, rock, electronic or even hip-hop.


Biografie.

Původ, mládí.

Narodila se jako čtvrtý potomek/třetí dcera ze sedmi dětí ruského cara Mikuláše I. a jeho manželky Alexandry Fjodorovny. Své jméno dostala po tetě z otcovy strany, v rodinném kruhu ji nazývali zdrobněle "Adini". Vyrůstala ve velké, šťastné rodině – soužití jejích rodičů bylo jedním z těch manželství v historii politicko-dynastických spojení, v němž panovala láska a vzájemná úcta, ona sama pak byla miláčkem svých rodičů, především otce. Říkalo se, že je velmi podobná na svou babičku z matčiny strany, pruskou královnu Luisu Meklenbursko-Střelickou.

Výchova a vzdělání.

Jako ostatní děti carské rodiny byla Alexandra do pěti let pod dohledem chůvy Marji Vasiljevny Kajsovské. Poté dostala první guvernantku. Základními předměty byly aritmetika, všeobecné a ruské dějiny, fyzika. Důraz byl kladen na výuku jazyků – francouzštiny, němčiny a angličtiny. Už od útlého dětství se svou povahou a chováním lišila od svých sester, milovala samotu a klid, udivovala svou neobvyklou dobrotou. Byla mimořádně hudebně nadaná, měla pozoruhodný hlas; studovala hudbu a brala lekce u slavné sopranistky Henriette Sontag a u italského skladatele C. E. Solivy. Po roce studia se však její hlas začal měnit a rytmus dýchání začal být místy nepravidelný. Lékaři připustili onemocnění plic.

Manželství.

V létě roku 1843 pozval car Nikolaj I. na návštěvu Ruska syna lankraběte Viléma Hesensko-Kasselského, prince Fridricha-Viléma (1820-1884), možného následníka dánského trůnu. Princ pobýval několik týdnů v Petrohradě, kde carská rodina obvykle trávila letní měsíce. Mladý krasavec si svým prostým chováním dobyl srdce mnohých, ne však všech: např. velkokněžně Olze Nikolajevně, starší sestře Alexandry, se princ zdál «"nevýrazný a bez vlastních názorů"». Všichni domnívali, že požádá o ruku právě ji, ukázalo se však, že se všichni mýlili: brzy vešlo ve známost, že princ Fridrich Vilém učinil návrh Alexandře, která na něho hluboce zapůsobila nejen svým půvabem a hlubokou duší, ale i svým kouzelným hlasem. Údajně přišla do kabinetu svého otce a na kolenou jej prosila o souhlas se sňatkem, s tím, že přes pravidla etikety dala princi naději v možnost jejich štěstí. Nikolaj I. dceři požehnal, třebaže věděl, že pár bude žít v Dánsku, s nímž v té době Rusko nepojily žádné blízké příbuzenské svazky, vysvětlil jí však, že nemůže otázku rozhodnout definitivně: vždyť Fridrich Vilém byl synovec bezdětného dánského krále Kristiána VIII. a jako takový pretendentem dánského trůnu, proto bylo třeba získat nejprve i souhlas dánského panovníka. Ani na této straně však nebylo překážek a svatba byla naplánována na leden příštího roku. Do té doby se mladý pár musel rozloučit.  Nedlouho před svatbou u Alexandry zjistili tuberkulózu. Tuto strašnou zprávu (v té době byly souchotě nevyléčitelnou nemocí) sdělil Mikuláši I. jeho osobní lékař Mandt, který s touto Jobovou zvěstí speciálně přijel do Anglie, kde tou dobou panovník pobýval na návštěvě. Řekl carovi, že jedna velkokněžnina plíce je již natolik zasažena, že není naděje na uzdravení. Car přerušil návštěvu a vrátil se do Petrohradu. Když sem přijel nedlouho před svatbou Fridrich Vilém, pozoroval na své nevěstě změnu – na tvářích chorobnou bledost, častý kašel. Přesto se to nezdálo být důvodem pro odklad svatby. Svatební obřad se uskutečnil 16./28. ledna roku 1844 v Petrohradě. Mladí novomanželé po svatbě neopustili Rusko, jak se původně předpokládalo, kvůli nalomenému Alexandřinu zdraví neodjeli do Hesenska a zůstali v Petrohradě, usadivše se prozatím v Zimním paláci; velkokněžna čekala dítě a carevna Alexandra Fjodorovna chtěla, aby jí dcera v této době byla nablízku.

Smrt.

Manželské štěstí mladého páru netrvalo dlouho. Alexandřina nemoc rychle postupovala. 28. července, sedm měsíců po svatbě, porodila velkokněžna předčasně (tři měsíce před termínem) syna, který dostal jméno Vilém a téhož dne zemřel; den po něm zemřela i ona sama. "«Buďte šťastni»", to byla její poslední slova. Její otec plakal, neskrývaje slz. Smrt dcery považoval za trest nebes za krev prolitou při potlačení povstání děkabristů v roce 1825.  Alexandra Nikolajevna byla pohřbena se svým synkem v náručí v chrámu sv. Petr a Pavla v Petropavlovské pevnosti v Petrohradu. Později byly jejich ostatky přeneseny do velkoknížecí hrobky, vybudované v roce 1908.

Památky.

Památku velkokněžny připomínají např.:

Alexandra Nikolajevna Romanovová (12. června/24. června 1825, Petrohrad – 29. července/10. srpna 1844, Carské Selo) byla rodem ruská velkokněžna a sňatkem dědičná princezna von Hessen-Kassel zu Rumpenheim.

Grand Duchess Alexandra Nikolaevna of Russia (24 June 1825 – 10 August 1844) was the youngest daughter and fourth child of Tsar Nicholas I, Emperor of Russia, and his wife, Princess Charlotte of Prussia. She was a younger sister of Tsar Alexander II of Russia.


Biografie.

Sovětský námořní důstojník Vasilij Alexandrovič Archipov se narodil 30. ledna 1926 v rolnické rodině v městečku poblíž Moskvy. Otcem byl Alexandr Nikolajevič Archipov (1889–1960), matkou Maria Nikolajevna rozená Kozyrevová (1901–1970). Za manželku si vzal učitelku Olgu Grigorevnu, se kterou byl ženatý od roku 1952, kdy se jim narodila dcera Jelena. Učil se v Tichomořské vysoké námořní škole. V roce 1945 zasáhl na palubě minolovky sovětského Tichooceánského loďstva do bojů 2. světové války proti Japonskému císařství. Po skončení války pokračoval ve studiích v Kaspické vysoké námořní škole v ázerbájdžánském Baku, školu úspěšně zakončil roku 1947.  Poté sloužil jako důstojník na ponorkách Černomořského, Baltského a Severního loďstva. V červenci 1961 jako zástupce kapitána Nikolaje Vladimiroviče Zatějeva pomohl předejít vzpouře na tehdy nové sovětské jaderné ponorce třídy Hotel K-19 s balistickými raketami na palubě. Ponorka měla vážnou poruchu, přehříval se jaderný reaktor a Archipov pomáhal s opravami, přičemž obdržel jistou dávku ozáření (o události na ponorce K-19 vznikl americký film "").  Po událostech Karibské krize (viz samostatná kapitola níže) zůstal v sovětském námořnictvu a postupoval výše na žebříčku hodností a funkcí. Stal se velitelem ponorkové brigády, poté velitelem ponorkové divize, v roce 1975 kontradmirálem a následně náčelníkem Kaspické vysoké námořní školy S. M. Kirova v Baku (kde v mládí studoval). V roce 1981 mu byla udělena hodnost viceadmirála. V polovině 80. let 20. století odešel do výslužby.  Zemřel 19. srpna 1998 ve stáří 72 let (zřejmě i důsledkem radioaktivního ozáření) v městečku Železnodorožnyj v Moskevské oblasti.

Role v Karibské krizi.

Během tzv. Karibské krize 1. října 1962 dostala čtveřice sovětských ponorek 69. brigády ponorek Severního loďstva rozkaz vyplout z Murmansku do oblasti v blízkosti Kuby. Šlo o ponorky B-4 (kapitán Rurik Ketov), B-36 (kapitán Alexej Dubivko), B-59 (kapitán Valentin Savickij) a B-130 (kapitán Nikolaj Šumkov). Každá z ponorek měla odstraněno číslo z věže pro ztížení identifikace a nesla celkem 22 torpéd, mezi nimi bylo i jaderné (o síle 15 kilotun TNT, což bylo srovnatelné s hirošimskou atomovou bombou). Námořnictvo USA (US Navy) provádělo na příkaz amerického prezidenta J. F. Kennedyho námořní blokádu Kuby, účelem bylo podpořit vyhlášené embargo a zamezit tak legálním dodávkám zbraní a materiálu na „ostrov svobody“ (jak se Kuba občas označuje). Američané zahájili hon na sovětské ponorky s cílem přinutit je k vynoření a identifikaci, přímý útok nebyl povolen. Nevěděli ovšem, že ponorky nesou mimo konvenčních zbraní i jaderné. Nevěděli také to, že podmínky na sovětských ponorkách byly velmi náročné a že jejich kapitáni mají v případě amerického útoku právo použít jaderné zbraně. Součástí pronásledování bylo shazování cvičných hlubinných náloží (PDC - practice depth charges), které měly přinutit ponorky k vynoření. Tím ovšem americké lodě podstupovaly značné riziko; po týdnech stísněných podmínek v mořských hlubinách dlouho bez vynoření, bez kontaktu s moskevským velením a bez vědomí, že hlubinné nálože neobsahují skutečnou trhavinu, mohla posádka ponorky (resp. jejich velitelé) zareagovat protiútokem. Americkým námořním silám se podařilo po intenzivním pronásledování přinutit k vynoření tři ze čtyř sovětských ponorek (B-36, B-130 a B-59). Čtvrtou ponorku B-4 se nepodařilo vypátrat. Události na ponorce B-59 vedené kapitánem Savickým byly nejdramatičtější, ačkoli incident s možností použití jaderné zbraně byl údajně zaznamenán i na palubě B-130.  27. října 1962 se americkému námořnímu svazu složenému z 11 torpédoborců a letadlové lodi USS Randolph (CV-15) podařilo zachytit neznámou ponorku (šlo o B-59), kterou začal pronásledovat a shazovat na ni cvičné hlubinné nálože. Kapitán Savickij, který neměl rádiové spojení s Moskvou, se domníval, že vypukly válečné operace. Měl v úmyslu použít proti útočníkům jaderné torpédo, k jeho odpálení ale bylo zapotřebí jednomyslného souhlasu tří členů: mimo kapitána ještě Archipova, náčelníka štábu 69. brigády ponorek a tedy služebně nejstaršího důstojníka na palubě, a politického zástupce Ivana Semjonoviče Maslenikova. Proti byl pouze Vasilij Archipov, kterému se argumenty podařilo přesvědčit kapitána k vynoření a vyčkání na instrukce z Moskvy. Vynoření sovětské ponorky asistovala čtveřice amerických torpédoborců: USS Beale (DD-471), USS Cony (DD-508), USS Lowry (DD-770) a USS Murray (DD-576). Nyní Američané dbali opatrnosti a aby ukázali, že nemají nepřátelské úmysly, signalizovali na vynořenou ponorku nabídku pomoci (měli podezření, že má technický problém). Kapitán Savickij nabídku odmítl. Poté sovětské plavidlo nabralo východní kurs a v doprovodu amerických hladinových lodí z oblasti odplulo. Další tři angažované ponorky také obdržely z Kremlu rozkaz k návratu.  V knize "Kubinskaja samba kvarteta Fokstrot" (rusky Кубинская самба квартета «Фокстрот», vydaná roku 2002, česky lze přeložit jako Kubánská samba kvarteta Foxtrotů) autora Alexandra Mozgového podává svůj pohled Vadim Pavlovič Orlov, přímý účastník událostí na ponorce. Prezentuje je takto: Kapitán Savickij údajně ztratil nervy a „totálně vyčerpaný“ z pronásledování a nemožnosti navázat rádiové spojení s Moskvou, nařídil připravit jaderné torpédo k odpalu. Zařval: „"Zničíme je! Zemřeme také, ale všechny je potopíme!"“ Zástupce kapitána Archipov jej uklidnil a společně pak učinili rozhodnutí vynořit se. Orlovův popis je sporný do té míry, že ostatní kapitáni sovětských ponorek nevěřili, že by Savickij takový rozkaz vydal.  Lze se domnívat, co by se dělo po odpálení jaderné zbraně. Zcela jistě by následoval odvetný úder a jaderná válka by se rozhořela naplno. Mezi první cíle by patřila Moskva, Londýn (Velká Británie byla nejbližší spojenec USA v NATO), letiště v Anglii a vojska NATO v Západním Německu. V další vlně by následovala infrastruktura v Západní Evropě. Americký krizový scénář pro jadernou válku SOIP (Single Integrated Operational Plan) počítal s nasazením až 5 500 jaderných zbraní proti tisícům cílů nejen na území SSSR. Otázkou zůstává, jak by dopadly samotné Spojené státy. Jedním z důvodů, proč sovětský vůdce Nikita Sergejevič Chruščov nechal rozmístit jaderné střely na Kubě bylo i to, že počet sovětských mezikontinentálních balistických raket (Intercontinental Ballistic Missile - ICBM) byl mnohem nižší než amerických a jejich odstrašující efekt byl proto malý. Amerika by tak zřejmě utrpěla nižší škody než Evropa. Zůstává tabu studené války, že někteří váleční generálové v Pentagonu považovali Británii a další evropské spojence pouze za prostor, který by bylo možné obětovat v zájmu ochrany USA.

Vasilij Alexandrovič Archipov (; 30. ledna 1926 – 19. srpna 1998) byl sovětský námořní důstojník. Během tzv. Karibské krize neschválil odpal jaderného torpéda ze sovětské ponorky B-59 projektu 641 (kódové označení NATO třída Foxtrot) proti americkému námořnímu svazu a tím s velkou pravděpodobností předešel jaderné válce.

Vasili Alexandrovich Arkhipov (, 30 January 1926 – 19 August 1998) was a Soviet Navy officer credited with preventing a Soviet nuclear strike (and, presumably, all-out nuclear war) during the Cuban Missile Crisis. Such an attack likely would have caused a major global thermonuclear response.  As flotilla commander and second-in-command of the diesel powered submarine , Arkhipov refused to authorize the captain's use of nuclear torpedoes against the United States Navy, a decision requiring the agreement of all three senior officers aboard.  In 2002, Thomas Blanton, who was then director of the US National Security Archive, said that Arkhipov "saved the world".


Algoritmus.

Předpokládejme, že je dán skrytý Markovův model (HMM) se stavovým prostorem formula_1, pravděpodobnostmi formula_2 začátku ve stavu formula_3 (počáteční pravděpodobnosti), pravděpodobnostmi formula_4 pro přechod ze stavu formula_3 do stavu formula_6 (přechodové pravděpodobnosti). Pokud pozorujeme výstupní posloupnost formula_7, pak nejpravděpodobnější posloupnost stavů formula_8, která produkuje pozorovaný výstup, je dána rekurentními vztahy:  kde formula_10 je pravděpodobnost nejpravděpodobnější posloupnosti stavů odpovědné za prvních formula_11 pozorování, jejíž koncový stav je formula_12. Pro získání Viterbiho cesty lze používat zpětné ukazatele, které zachycují, jaký stav formula_13 byl použit ve druhé rovnici. Nechť formula_14 je funkce, která vrací hodnotu formula_13 použitou pro výpočet formula_10 pokud formula_17, nebo formula_12 pokud formula_19. Pak:  (používáme standardní definici arg max).  Složitost tohoto algoritmu je formula_21.

Pseudokód.

Pokud je dán prostor pozorování formula_22, stavový prostor formula_23, posloupnost pozorování formula_24, matice přechodů formula_25 velikosti formula_26 tak, že formula_27 obsahuje přechodovou pravděpodobnost přechodu ze stavu formula_28 do stavu formula_29, výstupní matice formula_30 velikosti formula_31 taková, že formula_32 obsahuje pravděpodobnosti pozorování formula_33 ze stavu formula_28, pole počátečních pravděpodobností formula_35 velikosti formula_36 takové, že formula_2 obsahuje pravděpodobnost, že formula_38. Nechť posloupnost formula_39 je cestou, která generuje pozorování formula_24.  V tomto problému dynamického programování vytváříme dvě dvourozměrné tabulky formula_41 velikosti formula_42. Každý prvek formula_43, formula_44, obsahuje pravděpodobnost zatím nejpravděpodobnější cesty formula_45 s formula_46, která generuje formula_47. Každý prvek formula_48, formula_49, obsahuje formula_50 zatím nejpravděpodobnější cesty formula_51 pro každé formula_52  Naplníme položky dvou tabulek formula_53 rostoucí posloupností formula_54.

Příklad.

Představte si lékaře, který má pečovat o ženu císaře trpící neustále se vracející nemocí. Projevy nemoci lze léčit; tato léčba je nepříjemná, ale nemocné uleví. Problém je, že lékař císařovnu nemůže sám vyšetřit, dostává pouze každý třetí den lísteček s informací, jak se císařovna cítí (výborně, slabě, na umření). Na základě těchto informací má lékař posoudit, zda je císařovna zdravá nebo nemocná a má být podrobena léčbě.  Lékař se domnívá, že zdravotní stav císařovny se chová jako diskrétní Markovův řetězec. Situaci, kdy lékař nemůže přímo zkoumat zdravotní stav císařovny, lze popsat jako skrytý Markovův model (HMM).  Lékař ví, jaká je pravděpodobnost nemoci císařovny a jak pravděpodobně se cítí, když je zdravá nebo nemocná. Jinak řečeno parametry HMM jsou známé. Mohou být reprezentovány následujícím programem v jazyce Python:  states = ('Zdravá', 'Nemocná') observations = ('výborně', 'slabě', 'na umření') transition_probability = { emission_probability = {  V tomto kusu kódu codice_1 reprezentuje lékařovo přesvědčení, v jakém stavu je HMM, když dostal první zprávu o tom, jak se císařovna cítí (jediné, co ví, je, že je častěji zdravá). Zde použité rozložení pravděpodobnosti není vyvážené; podle přechodové pravděpodobnosti by bylo přibližně codice_2. codice_3 reprezentuje změnu zdravotního stavu ve skrytém Markovově řetězci. V tomto příkladě je jenom 30% pravděpodobnost, že za tři dny bude císařovna nemocná, když je dnes zdravá. codice_4 reprezentuje pravděpodobnosti jednotlivých informací. Pokud je císařovna zdravá, je 50% pravděpodobnost, že se cítí výborně; pokud je nemocná, je 60% pravděpodobnost, že se cítí na umření.  Na obrázcích jsou použity názvy z původního anglického příkladu (skryté zdravotní stavy jsou Healthy = Zdravá, Fever = Nemocná; oznámené pocity jsou Dizzy = na umření, Cold = slabě, Normal = výborně)  Lékař dostal s postupně tři zprávy o tom, jak se císařovna cítí, první zpráva byla výborně, druhá slabě, třetí na umření a chce zjistit, jaká je nejpravděpodobnější posloupnost zdravotních stavů císařovny, která by vysvětlila tato pozorování? Odpověď poskytne Viterbiho algoritmus: def print_dptable(V):  def viterbi(obs, states, start_p, trans_p, emit_p):  Argumenty funkce codice_5 jsou: codice_6 je posloupnost pozorování, např. codice_7; codice_8 je množina skrytých stavů; codice_9 je start pravděpodobnost; codice_10 jsou přechodové pravděpodobnosti; a codice_11 jsou výstupní pravděpodobnosti. Pro jednoduchost kódu předpokládáme, že posloupnost pozorování codice_6 je neprázdná a že codice_13 a codice_14 jsou definované pro všechny stavy i,j.  V našem příkladě se dopředný Viterbiho algoritmus používá takto: def example(): print example() To ukazuje, že pozorování codice_7 byla s největší pravděpodobností generována posloupností stavů codice_16. Jinými slovy, na základě pozorovaných dat byla císařovna s největší pravděpodobností při odeslání první a druhé zprávy zdravá (poprvé se cítila výborně, podruhé slabě), a při odeslání třetí byla nemocná.  Funkci Viterbiho algoritmu lze vizualizovat pomocí trellis diagramu. Viterbiho cesta je v zásadě nejkratší cesta tímto trellisem. Trellis pro příklad s císařovnou je níže; odpovídající Viterbiho cesta je tučně: Při implementaci Viterbiho algoritmu je nutné zmínit, že mnoho jazyků používá aritmetiku s pohyblivou řádovou čárkou – pokud jsou hodnoty pravděpodobností malé, může dojít k podtečení výsledku. Obvyklá technika, jak se tomu vyhnout, je používat během celého výpočtu logaritmus pravděpodobnosti, tatáž technika použitá v Logarithmic Number System. Po skončení algoritmu lze získat správnou hodnotu pomocí exponenciální funkce.

Rozšíření.

Zobecnění Viterbiho algoritmu nazývané "max-sum algoritmus" (nebo "max-product algoritmus") lze použít pro nalezení nejpravděpodobnějšího přiřazení všech nebo určitých podmnožinách skrytých proměnných ve velkém množství grafických modelů, např. Bayesovské sítě, Markov náhodná pole a podmíněná náhodná pole. Skryté proměnné musí být obecně propojeny nějakým způsobem na HMM, s omezeným počtem spojení mezi proměnnými a určitým typem lineární struktury mezi proměnnými. Obecný algoritmus využívá mechanismus "předávání zpráv" a v zásadě se podobá algoritmu belief propagation (který je zobecněním forward-backward algoritmu).  Pomocí algoritmu nazývaného iterativní Viterbiho dekódování lze najít podposloupnost pozorování, která vyhovuje nejlépe (v průměru) dané HMM. Tento algoritmus navrhl Qi Wang, etc. pro zpracování turbo kódů. Iterativní Viterbi dekódování pracuje iterativně vyvoláním modifikovaného Viterbiho algoritmu, znovu odhadnutím skóre pro výplňku při konvergenci.  Nedávno byl navržen alternativní algoritmus, líný Viterbiho algoritmus. Pro mnoho kódů používaných v praxi, při rozumném šumu, je dekodér používající líný Viterbiho algoritmus mnohem rychlejší než tradiční Viterbiho dekodér. Líný Viterbiho algoritmus neexpanduje uzly, dokud to není opravdu nutné, a obvykle vyžaduje mnohem méně výpočtů, aby došel ke stejnému výsledku jako normální Viterbiho algoritmus – není ho však snadné hardwarově paralelizovat.  Existuje rozšíření Viterbiho algoritmu, aby pracoval s deterministickým konečným automatem pro zlepšení rychlosti při stochastické konverzi písmen na fonémy.

Viterbiho algoritmus je algoritmus dynamického programování pro hledání/nalezení nejpravděpodobnější posloupnosti skrytých stavů – nazývané Viterbiho cesta – jehož výsledkem je posloupnost pozorovaných událostí, především v kontextu Markovových informačních zdrojů a skrytých Markovových modelů.  Pojmy „Viterbiho cesta“ a „Viterbiho algoritmus“ se používají i pro další podobné algoritmy dynamického programování, které hledají nejpravděpodobnější vysvětlení určitého pozorování. Například algoritmus dynamického programování pro statistické parsování lze použít na hledání nejpravděpodobnějšího bezkontextového odvození (parse) řetězce, který se někdy nazývá „Viterbiho odvození“.  Algoritmus navrhl Andrew Viterbi v roce 1967 pro dekódování konvolučních kódů na digitálních komunikačních linkách se šumem. Od té doby se používá při dekódování konvolučních kódů používaných v mobilních sítích CDMA a GSM i v běžných telefonních modemech, pro komunikaci se satelity a kosmickými sondami do vzdáleného vesmíru, i v bezdrátových sítích podle standardu 802.11. Často se používá i při rozpoznávání a syntéze řeči, v počítačové lingvistice, pro vyhledávání klíčových slov a v bioinformatice. Například při rozpoznávání řeči se zvukový signál považuje za pozorovanou posloupnost událostí, a textový řetězec za „skrytou příčinu“ zvukového signálu. Viterbiho algoritmus hledá nejpravděpodobnější řetězec textu k danému zvukovému signálu.

The Viterbi algorithm is a dynamic programming algorithm for finding the most likely sequence of hidden states—called the Viterbi path—that results in a sequence of observed events, especially in the context of Markov information sources and hidden Markov models (HMM).  The algorithm has found universal application in decoding the convolutional codes used in both CDMA and GSM digital cellular, dial-up modems, satellite, deep-space communications, and 802.11 wireless LANs. It is now also commonly used in speech recognition, speech synthesis, diarization, keyword spotting, computational linguistics, and bioinformatics. For example, in speech-to-text (speech recognition), the acoustic signal is treated as the observed sequence of events, and a string of text is considered to be the "hidden cause" of the acoustic signal. The Viterbi algorithm finds the most likely string of text given the acoustic signal.


Výroba a vlastnosti.

Není znám postup výroby zbraně, tyto znalosti byly vojenským tajemstvím a nebyly vůbec zapsány.  Zatímco většina středověkých mečů byla vyrobena z měkkého železa s nízkým obsahem uhlíku, ocel meče Ulfberht má mnohem větší úroveň uhlíkové příměsi a minimum nežádoucí strusky, která ocel oslabuje. To dodává zbrani větší pružnost a spolehlivost, že se nezasekne ve štítu nepřítele a lze jí snadněji vyseknout. Kvalita této oceli se podobá spíše kvalitě moderní oceli než středověké.  Tyto meče se vyráběly v období, kdy byla otevřena obchodní cesta do Střední Asie. Podle možné teorie byla tato technologie získána Vikingy, kteří cestovali po obchodní stezce do Střední Asie a získané znalosti poté ještě zdokonalili.  Použitím odhadovaného postupu současný kovář Richard Furrer úspěšně vyrobil repliku meče Ulfberht v odpovídající kvalitě.

Použití.

Ulfberht byl vzácnou zbraní nošenou elitními válečníky a veliteli. Poskytoval svému majiteli výhodu oproti běžným zbraním Vikingské doby díky vysoce kvalitní oceli. Meč dokázal snést mnohem více zásahů a lépe pronikal brněním a štíty než běžný vikinský meč. Jediným na první pohled viditelným rozdílem je nápis "+ULFBERH+T" umístěný blízko jílce a až mikroskop dokáže odhalit velikou čistotu oceli.  Jeho hlavním účelem bylo prolomit se přes nepřátelský štít a zbroj. Jeho čepel byla v porovnání s jinými z té doby velmi ohebná a tak snadno se nezasekla po zásahu do dřeva nebo oceli, což jeho držiteli umožnilo rychleji se pohnout potom co zasáhl nepřítele.

Jméno.

Meče tohoto typu jsou pojmenovány podle nápisu na nich, Franckého slova "Ulfberht", které je na meči vloženo do spodní části čepele.  Jméno samotné je zahaleno tajemstvím a není známo co nebo kdo byl "Ulfberht". Nejpravděpodobněji šlo o jméno výrobce meče, který tento meč poprvé vyrobil a své znalosti dále předal svému synovi nebo učedníkovi. Možné také je, že to byl název kovárny, ve které věděli jak meč vyrobit. Nicméně vychází najevo, že Ulfberth byl známou značkou. Meče s jiným seřazením písmen (+ULFBERHT+) jsou kopie vytvořené z normální středověké oceli. Pravá značka Ulfberth nese nápis +ULFBERH+T.

Ulfberht je jméno vikingských mečů používaných ve Skandinávii před více než tisíci lety. Vyznačují se kvalitní ocelí. Obdobné kvality bylo dosaženo až o 1000 let později v době průmyslové revoluce. Britský historik Alan Williams tvrdí, že Ulfberht byl „nejlepší meč, který kdy byl vyroben“ a překonává zbraně jako katana nebo dlouhý meč. Tyto meče se objevují přes více než 200 let, tedy nejsou dílem jednoho kováře. Nápis na meči je doplněn o kříže a vyskytuje se ve dvou variantách "+ULFBERH+T" nebo "+ULFBERHT+". Meče byly zřejmě napodobovány. Bylo nalezeno 171 takto označených mečů, ale pouze některé jsou autentické meče vyznačující se vysokou kvalitou oceli.

The Ulfberht swords are about 170 medieval swords found in Europe, dated to the 9th to 11th centuries, with blades inlaid with the inscription "+VLFBERH+T or +VLFBERHT+". That word is a Frankish personal name that became the basis of a trademark of sorts, used by multiple bladesmiths for several centuries.


Historie.

Počátky státního sekretariátu sahají k Tajné komoře (Camera secreta) z doby papeže Martina V. a k Apoštolskému sekretariátu (Secretaria Apostolica) Inocence VIII. (1487), který ho zřídil pro úřední korespondenci v latinském jazyku. Jeho členy bylo 24 sekretářů, jeden z nich měl titul Secretarius domesticus a předsedal ostatním. Papež Lev X. pověřil sekretariát některými politickými úkoly, mj. řízením papežského státu. Vytvořil také úřad Secretarius intimus, který měl pomáhat kardinálovi sekretáři při řízení papežského státu a vést korespondenci v jiných jazycích než v latině a také korespondenci s nunciaturami. Význam sekretariátu vzrostl zejména po tridentském koncilu, kdy začal přebírat prvořadou pozici v římské kurii od Apoštolské kanceláře. Inocenc X. byl prvním papežem, který dal státnímu sekretariátu současný charakter úřadu. Po zániku papežského státu v roce 1870 byl státní sekretariát změněn apoštolskou konstitucí Sapienti Consilio papeže Pia X. z 29. června 1908. Další reforma sekretariátu se uskutečnila po Druhém vatikánském koncilu apoštolskou konstitucí Regimini Ecclesiae Universae z 15. srpna 1967. Papež Pavel VI. v motu proprio Quo aptius z 27. února 1973 ukončil činnost Apoštolské kanceláře a zrušil úřad kardinála-kancléře. Současnou strukturu státního sekretariátu ustanovil Jan Pavel II. apoštolskou konstitucí Pastor Bonus z 28. června 1988. Poslední změny v jeho struktuře provedl papež František v listopadu 2017, kdy vzniklo rozdělení na tři sekce.

Struktura úřadu.

V čele státního sekretariátu stojí Kardinál státní sekretář. Ten je hlavním spolupracovníkem papeže při řízení katolické církve, nejvyšším představitele Apoštolského stolce na mezinárodní scéně a ve výjimečných případech reprezentuje osobu samotného papeže.  Státní sekretariát se dělí na dvě sekce:

I. sekce: obecné záležitosti.

Tato sekce se stará o vyřizování každodenní papežovy agendy. Zkoumá záležitosti, které je třeba řešit mimo řádnou kompetenci dalších odborů římské kurie. Podporuje vztahy se zmíněnými odbory a koordinuje jejich práci. Usměrňuje funkci papežských zástupců a jejich činnost, zvláště pokud jde o jednotlivé církve. Plní všechny povinnosti spojené se zastoupením jednotlivých států u Apoštolského stolce. Po dohodě s ostatními odpovědnými odbory se zabývá zastoupením a činnosti Apoštolského stolce u mezinárodních katolických i nekatolických organizací. Kromě toho sepisuje a vydává apoštolské konstituce, vyhlášky, apoštolské listy a další dokumenty, které mu papež svěří. Vyřizuje veškeré záležitosti týkající se jmenování do římské kurie a do dalších orgánů Apoštolského stolce, jejichž provedení a schválení přísluší papeži. Střeží olověnou pečeť a rybářský prsten. Stará se o vydávání bulletinu - Acta Apostolicae Sedis, šíří prostřednictvím Tiskového úřadu zprávy o činnosti papeže a o aktivitách církve. Ve spolupráci s druhou sekcí dohlíží na L'Osservatore Romano, vatikánský rozhlas a vatikánské televizní studio. Přes statistickou kancelář sbírá a zveřejňuje údaje vztahující se k životu celé církve. Pečuje o vydávání Papežské ročenky.

II. sekce: vztahy se státy.

Sekce má za úkol starat se o vztahy s vládami států. Do činnosti tohoto oddělení spadá:

III. sekce: diplomatický personál Svatého Stolce.

III. sekce podléhá kardinálu státnímu sekretáři a vede ji Delegát pro papežská diplomatická zastoupení (Delegato per le Rappresentanze Pontificie), který by měl pravidelně navštěvovat diplomatické mise Svatého Stolce. Tato sekce se věnuje výhradně záležitostem, které se týkají osob pracujících v diplomatických službách Svatého Stolce (permanentní formace, životní podmínky, zařizování různých povolení a víz...).  III. sekce úzce spolupracuje s I. i II. sekcí. Proto se Delegát pro diplomatická zastoupení spolu se Substitutem pro všeobecné záležitosti (vedoucí I. sekce) a se Sekretářem pro vztahy se státy (vedoucí II. sekce) účastní pravidelných týdenních koordinačních setkání vedených Státním Sekretářem. Delegát navíc svolává a předsedá schůzím, během nichž se rozhoduje o nominacích papežských diplomatů. Má také zodpovědnost, spolu s prezidentem Papežské církevní akademie, za výběr a formaci kandidátů pro diplomatickou službu.

Státní sekretariát je odbor římské kurie, který je k dispozici papeži při řízení katolické církve. V jeho čele stojí Kardinál státní sekretář. Poslání státního sekretariátu definuje konstituce Pastor Bonus z roku 1988 v článcích 39 až 47.

The Secretariat of State is the oldest dicastery in the Roman Curia, the central papal governing bureaucracy of the Catholic Church. It is headed by the Cardinal Secretary of State and performs all the political and diplomatic functions of the Holy See. The Secretariat is divided into three sections, the Section for General Affairs, the Section for Relations with States, and, since 2017, the Section for Diplomatic Staff.


Program a vybavení.

Sonda je součástí první fáze čínského kosmického výzkumu Měsíce (všeobecně nazývaného program Čchang-e), který zahrnuje podrobný výzkum Měsíce z jeho oběžné dráhy. Z technologického hlediska je tato sonda podobná své předchůdkyni Čchang-e 1, obsahuje také podobné vědecké vybavení. Na rozdíl od ní má však vícero vylepšení, např. výkonnější CCD kameru na snímkování Měsíce. Celková hmotnost sondy je 2 480 kg.

Průběh mise.

První fáze.

Sonda odstartovala 1. října 2010 v 11:00 UTC z kosmdromu Si-čchang s pomocí nosné rakety Dlouhý pochod. Při tomto startu byla na rozdíl od Čchang-e 1 použitá výkonnější nosná raketa, aby mohlo k přechodu na transluneční dráhu dojít dříve. Počáteční geocentrická parkovací dráha tak dosahovala přibližně parametrů 200 x 380 000 km. Doba přeletu k Měsíci tak byla zkrácena na 5 dní proti 152 dnům své předchůdkyně. Čchang-e 2 tak byla na sluneční dráhu navedena už 6. října 2010. Tři dny poté byla sonda navedena na přibližně kruhovou pracovní dráhu ve výšce 100 km, 26. října bylo perigeum této dráhy sníženo na 15 km a sonda naplno spustila vědecký výzkum Měsíce a přitom pořizovala snímky z povrchu s rozlišením 1 metr/pixel.

Druhá fáze.

Dne 9. června 2011 sonda ukončila blízký výzkum Měsíce a po zážehu korekčního motoru se odpoutala z jeho oběžné dráhy a přešla na jinou dráhu zaměřenou do libračního bodu L2. Stala se tak historicky první sondou, která takovýto přímý přechod z selenocentrické dráhy dráhy do libračního bodu L2 uskutečnila. V tomto bodě sonda pokračovala ve výzkumu meziplanetárního prostoru. Po manévru 15. dubna 2012 sonda oblast tohoto bodu opustila a jako první čínská sonda přešla na meziplanetární dráhu, která ji navedla k střetnutí s drahou planetky 4179 Toutatis. Kolem ní přeletěla v těsné blízkosti (méně než 3,2 km) 13. prosince 2012 a pořídila mnoho kvalitních snímků této planetky.

Čchang-e 2 je druhá čínská kosmická sonda určená v roce 2010 k průzkumu Měsíce a zároveň první čínská meziplanetární sonda.

Chang'e 2 (; ) is a Chinese unmanned lunar probe that was launched on 1 October 2010. It was a follow-up to the Chang'e 1 lunar probe, which was launched in 2007. Chang'e 2 was part of the first phase of the Chinese Lunar Exploration Program, and conducted research from a 100-km-high lunar orbit in preparation for the December 2013 soft landing by the Chang'e 3 lander and rover. Chang'e 2 was similar in design to Chang'e 1, although it featured some technical improvements, including a more advanced onboard camera. Like its predecessor, the probe was named after Chang'e, an ancient Chinese moon goddess.  After completing its primary objective, the probe left lunar orbit for the Earth–Sun L2 Lagrangian point, to test the Chinese tracking and control network, making the China National Space Administration the third space agency after NASA and ESA to have visited this point. It entered orbit around L2 on 25 August 2011, and began transmitting data from its new position in September 2011. In April 2012, Chang'e 2 departed L2 to begin an extended mission to the asteroid 4179 Toutatis, which it successfully flew by in December 2012. This success made China's CNSA the fourth space agency to directly explore asteroids, after NASA, ESA and JAXA. As of 2014, Chang'e 2 has travelled over 100 million km from Earth, and is conducting a long-term mission to verify China's deep-space tracking and control systems. The probe is expected to return closer to Earth sometime around 2029.


Biografie.

Narodil se jako Jicchak Rudnicki v polské obci Święciany (dnes jde o město Švenčionys v Litvě). V mládí byl členem mládežnického sionistického hnutí ha-No'ar ha-cijoni. Během druhé světové války byl, jak sám uvedl v rozhovoru s Harry Cargasem, v letech 1942 až 1944 aktivní v podzemním hnutí v ghettu. V únoru 1943 se přidal k sovětským partyzánům v Markovově brigádě, což byla primárně nežidovská jednotka, v níž se setkal s antisemitismem. S výjimkou průniku do ghetta ve Vilně v dubnu 1943, kde se setkal s partyzánským vůdcem Abou Kovnerem, zůstal až do konce války se sovětskými partyzány, s nimiž bojoval proti německé armádě (podílel se například na podminování železničních tratí a přepadech v oblasti Naroczského lesa). Podle Arada bylo oficiálním postojem sovětského partyzánského hnutí neumožnit samostatnou aktivitu židovských jednotek.  Historik Mark Paul vysvětlil, že Arad (tehdy osmnáctiletý Rudnicki) náležel k partyzánské skupině, která byla součástí Vorošilovovy brigády u Naroczského lesa, která se účastnila trestných misí vůči jiným partyzánským skupinám, jež považovali za nepřátele. Partyzáni z Vorošilovovy brigády zastupovali sovětské zájmy v této oblasti a poslouchali rozkazy NKVD v řadě odvetných akcí. Partyzán Noah Shneidman odhadl, že součástí brigády bylo nejméně 300 židovských partyzánů, tedy přibližně pětina její velikosti. Polský historik Piotr Zychowicz zmínil, že podle důkazů litevské prokuratury se Arad dal k NKVD koncem roku 1944 a aktivně bojoval s protikomunistickým litevským odbojem. Měl se podílet na akci NKVD, jíž byla zničena Tigrasova brigáda v rámci litevské osvobozenecké armády. Arad trval na tom, že nebyl příslušníkem NKVD a rozporoval tak důkazy, které předložil Rytas Narvydas z litevského Centra pro výzkum genocidy a odboje. Arad měl být z řad NKVD údajně propuštěn pro nedisciplinované chování. Z jednoho z rozhovorů vyšlo najevo, že dokumenty, údajně prokazující Aradovu účast na zmíněných trestných činech během války, jsou tajné a nepřístupné veřejnosti. Řada činů partyzánské jednotky, k níž Arad náležel, které by mohly být považovány za válečné zločiny, jsou popsány v knize "The Partisan" z roku 1979, jejímž autorem je sám Arad. Patří mezi ně například zastřelení důstojníka Zemské armády či litevského policisty, kteří byli válečnými zajatci, nebo podpálení domů v rámci odvetné akce proti litevské vesnici, která organizovala sebeobranu proti partyzánům a byla vyzbrojena Němci.  V prosinci 1942 nelegálně imigroval do britské mandátní Palestiny na uprchlické lodi "Chana Seneš" (pojmenované po židovské partyzánce a parašutistce téhož jména). Ve své vojenské kariéře v řadách izraelských obranných sil dosáhl hodnosti brigádního generála a byl jmenován do funkce vrchního vzdělávacího důstojníka. Z armády odešel v roce 1972.

Akademická kariéra.

Během svého akademického působení učil o židovských dějinách na Telavivské univerzitě, a bádal o druhé světové válce a holocaustu, o čemž publikoval řadu knih, převážně v hebrejštině. V pozdější době se zabývá tématem holocaustu v Sovětském svazu. Celkem dvacet jedna let působil ve funkci ředitele památníku holocaustu Jad vašem v Jeruzalémě, a to mezi lety 1972 až 1993. I po odchodu z této pozice s památníkem spolupracuje jako poradce.

Vyšetřování válečných zločinů v Litvě.

V červnu 2007 oslovila Litva Izrael s žádostí o vyslechnutí Jicchaka Arada kvůli podezření ze spáchání válečných zločinů a zločinů proti lidskosti. Litevské vyšetřování mělo prokázat, že Arad sloužil v sovětské NKVD. Vilniuský prapor, v němž Arad sloužil, byl přitom obviněn z vraždění litevských civilistů a příslušníků protisovětského odbojového hnutí v letech 1943 až 1944, a litevský generální prokurátor měl podezření, že se Arad na těchto zločinech podílel. Izrael žádost odmítl a označil ji za „nehoráznost“. Arad obvinění odmítl a tvrdil, že jde o pomstu za seznam, jenž vypracoval, v němž vyjmenovával zvěrstva prováděná litevskými kolaboranty. Litevský prokurátor Rimvydas Valentukevicius následně tiskové agentuře AFP oznámil, že jeho podezření je založeno na Aradových memoárech a dokumentech získaných z litevského Centra pro výzkum genocidy a odboje. Úřad generálního prokurátora nakonec vyšetřování zastavil v září 2008, jelikož dle jeho slov, „nebylo možné získat dostatečné důkazy“.

Dílo.

Níže jsou uvedena díla publikovaná Aradem v angličtině.

Jicchak Arad (: יצחק ארד, rodné jméno Jicchak Rudnicki, hebrejsky: יצחק רודניצקי; * 11. listopadu 1926, Święciany) je izraelský historik, penzionovaný brigádní generál Izraelských obranných sil a někdejší sovětský partyzán, který v letech 1972 až 1993 zastával pozici ředitele památníku Jad vašem. Počátkem 21. století bylo odhaleno, že sloužil v sovětské tajné službě NKVD, a od roku 2006 byl vyšetřován v Litvě pro podíl na válečných zločinech a zločinech proti lidskosti. Litevský generální prokurátor nakonec obvinění stáhl s odůvodněním „nebylo možné získat dostatečné důkazy“ poté, co Izrael odmítl v této záležitosti spolupracovat.

Yitzhak Arad () (né Icchak Rudnicki) (born November 11, 1926), is an Israeli historian, author, retired IDF brigadier general and a former Soviet partisan, director of Yad Vashem from 1972 to 1993. He specialised in the history of the Holocaust.


Historie.

Za vlády bavorského krále Ludvíka I. se začalo intenzivně zkoumat mj. vodní sklo. Panovníkovi totiž natolik učarovaly severoitalské pestrobarevné vápenné fresky, že je chtěl mít i doma v Bavorsku. Což nebylo jednoduché, jelikož drsné německé klima této italské technice nesvědčilo.  Řešení však nakonec nalezl řemeslný mistr a badatel Adolf Wilhelm Keim. Ze směsi tekutého vodního skla (silikátu draselného) a minerálních barevných pigmentů připravil nátěr, který se vyznačoval jak robustností vůči klimatu na sever od Alp, tak i barevností. Klíčem k vysoké odolnosti bylo chemické spojení pojiva s podkladem (tzv. prokřemenění). V roce 1878 si Keim nechal své minerální nátěry patentovat. Tento krok se stal základním kamenem firmy Keimfarben GmbH. Její první výrobní prostory ležely v blízkosti vápencového lomu v dolnobavorském městečku Offenstetten (dnes součást Abensberku).

Struktura koncernu.

Firma Keimfarben má dva závody v Německu, Diedorf (hlavní sídlo) a Alteno/Luckau, a prostřednictvím svých jedenácti zahraničních dceřiných společností operuje nejen v Evropě (v Rakousku, Švýcarsku, Itálii, Francii, Španělsku, Nizozemsku, Velké Británii, Skandinávii, Polsku, České republice), ale i ve Spojených státech. V řadě dalších zemí, ve kterých firma není zastoupena dceřinými společnostmi, zajišťují odbyt autorizovaní prodejci (Austrálie, Kanada, Čína, Singapur, Malajsie a Rusko). Dne 6. září 2012 změnila firma Keimfarben GmbH & Co KG svoji právní formu a od té doby vystupuje pod názvem „Keimfarben GmbH“.

Produkty.

První generaci nátěrů firmy Keimfarben představovala Keimova dvousložková silikátová barva z roku 1878, v podobě produktu KEIM Purkristalat. V roce 1962 následovala druhá generace nátěrů z produkce firmy Keimfarben, na jejímž počátku stála vůbec první disperzní silikátová barva s názvem Keim Granital, která byla na rozdíl od Purkristalatu jednokomponentní, a tudíž snáze zpracovatelná. A konečně v roce 2002 uvedla firma Keimfarben na trh Keim Sodalit, sol-silikátovou resp. křemičitou sol-silikátovou barvu (pojivo z křemičitého solu v kombinaci s vodním sklem), čímž dále rozšířila uplatnění silikátových barev a usnadnila jejich zpracovatelnost.  Firma Keimfarben vyrábí nátěrové systémy do exteriérů i interiérů, minerální omítky a stěrky, systémy na úpravu a ochranu přírodního kamene, tepelně izolační kompozitní systémy a přípravky na opravy a ochranu betonových a jiných povrchových ploch. V sortimentu je také silikátový nátěr na dřevo.

Keimfarben GmbH je středně velký podnik sídlící v německém Diedorfu u Augsburku. Spadá do obchodní skupiny Leonhard Moll AG a je předním světovým výrobcem silikátových nátěrů. Ty zdobí stavby jako je Bílý dům, Buckinghamský palác, Opera v Sydney či Bolšoj Teater.  Svět stavebnictví a malby končícího 19. století změnil vynález silikátových nátěrů (tj. minerálních barev). Za jejich vynálezce je považován zakladatel firmy Keimfarben, Adolf Wilhelm Keim.

KEIMFARBEN GMBH is a medium-sized company based in Diedorf near Augsburg. It belongs to the Leonhard Moll AG Group and is one of the world's leading manufacturers of silicate paints. Buildings such as the White House, Mariyinsky Palace, Buckingham Palace, Sydney Opera House and the Bolshoi Theatre are painted with Keimfarben paints.  Company founder Adolf Wilhelm Keim is seen as the inventor of silicate paints (mineral paints), which revolutionised the builders' and painters' trade at the end of the 19th century.


Klíčové vlastnosti.

Data v reálném čase.

Hlavním rysem Elasticsearch je jeho rychlost, díky tomu je možné například na webových stránkách používat filtry a výsledky vyhledávání se zobrazují prakticky okamžitě.

Distribuovaný systém.

Elasticsearch lze snadno škálovat dle toho, jak se zvyšuje zatížení serveru, na němž běží. Pokud výkon serveru nestačí, stačí přidat další server. Takto vzniklý cluster pak rozloží data optimálně mezi vzniklé uzly.

Vysoká dostupnost.

Pokud některý z uzlů clusteru vykazuje chybu, Elasticsearch jej detekuje a vyřadí z provozu. Data pak rozdělí mezi zbylé uzly tak, aby byla zajištěna co nejvyšší dostupnost a data zůstala v bezpečí.

Fulltextové vyhledávání.

Elasticsearch využívá k vyhledávání Apache Lucene, což je patrně nejvýkonnější fulltextové vyhledávání dostupné v rámci open source software. Vyhledávání nabízí podporu více jazyků, vyhledávání na základě geografické polohy, vyhledávání podobných nebo příbuzných záznamů, vyhledávání ve stylu „měli jste na mysli“. Lze jej také využít k inteligentnímu automatickému doplňování formulářů na webu.

RESTful API.

Elastic využívá API – téměř každá akce může být provedena pomocí dokumentu ve formátu JSON, který je zasílán přes HTTP. Pro mnoho programovacích jazyků také existují knihovny zjednodušující práci s Elasticsearch.  Elasticsearch je vyvíjen společně s enginem pro sběr a analýzu dat s názvem Logstash, analytickou a vizualizační platformou s názvem Kibana (software) a se sbírkou zjednodušených datových přepravců Beats.

Způsob uložení dat.

Elasticsearch je bezschémovou databází. Není proto třeba definovat strukturu databáze, protože ta se vytvoří sama na základě vložených dat.

Komunikace s Elasticsearch.

Komunikace probíhá přes HTTP – například mazání probíhá pomocí HTTP metody DELETE. Požadavky i odpovědi se zasílají ve formátu JSON. Díky tomu je možné Elasticsearch využívat v jakémkoli programovacím jazyce.

Instalace.

Elasticsearch vyžaduje instalaci Java Runtime Environment (JRE), verze 8 či vyšší. Nejprve je nutné stáhnout aktuální distribuci z oficiálního webu http://www.elasticsearch.org/download/ ve formě archivu nebo spustitelného souboru. Poté stačí spustit skript elasticsearch ve složce bin, v případě Unixu s parametrem -f. K dispozici jsou také balíčky DEB a RPM pro uživatele Linuxu.

Příklad stažení a spuštění.

# Stažení  Služba po spuštění vypisuje (loguje) na konzoli informace o tom, co v rámci spuštění proběhlo. Pokud poslední hláška je „started“, je to indikací toho, že byla úspěšně rozběhnuta.  To, že spuštění proběhlo v pořádku, lze ověřit zadáním příkazem codice_1, případně zadáním adresy http://localhost:9200/ do webového prohlížeče. Výsledkem je JSON.

Nástroje usnadňující práci s Elasticsearch.

Důležitým nástrojem, který umožňuje snadné prohledávání dat, je Elastic HQ. Dostupný je na adrese https://web.archive.org/web/20140810235654/http://www.elastichq.org/app/index.php a celý je napsaný v JavaScriptu. Běží tedy kompletně ve webovém prohlížeči a přitom jej není třeba instalovat. Stačí zadat adresu, na které je Elasticsearch dostupný, a hned je možné prozkoumávat cluster včetně jednotlivých uzlů.  Dalším nástrojem, který může usnadnit práci s Elasticsearch, je doplněk pro prohlížeč Chrome Postman. Ten umožňuje zasílat HTTP požadavky, vybírat druh požadavku (POST, GET atd.), podporuje zvýrazňování syntaxe textu ve formátu JSON a umožňuje procházet historii zaslaných dotazů.

Příklady použití.

# Vytvoření indexu

Použití.

Elasticsearch využívají například následující servery: GitHub, Foursquare, SoundCloud nebo StackOverflow.

Elasticsearch je v informatice název fulltextového vyhledávače vycházejícího z Apache Lucene. Disponuje RESTful rozhraním a nabízí vysokou dostupnost, rychlost a škálovatelnost. Je vyvíjený v Javě a komunikovat s ním lze pomocí webového rozhraní. Je šířen zdarma pod licencí Apache.

Elasticsearch is a search engine based on the Lucene library. It provides a distributed, multitenant-capable full-text search engine with an HTTP web interface and schema-free JSON documents. Elasticsearch is developed in Java. Following an open-core business model, parts of the software are licensed under various open-source licenses (mostly the Apache License), while other parts fall under the proprietary ("source-available") "Elastic License". Official clients are available in Java, .NET (C#), PHP, Python, Apache Groovy, Ruby and many other languages. According to the DB-Engines ranking, Elasticsearch is the most popular enterprise search engine followed by Apache Solr, also based on Lucene.


Počátky.

Narodila se v americkém okrese Greene County ve státě Alabama v roce 1866 na začátku období zvaného rekonstrukce, tj. po americké občanské válce. V roce 1889 se přestěhovala se svou ovdovělou matkou a sestrou do do vzkvétající města Birmingham v Alabamě. Poté co se zde usadila, jako realitní makléřka vybudovala ubytovací kapacity "Fairmont Apartments" na třídě "Highland Avenue". V roce 1893 se přestěhovala na západ do města Fresno ve státě Kalifornie, kde žila až do roku 1898 a pracovala jako chovatelka dobytka a pěstitelka vinic.

Vynález stěračů.

Při návštěvě New Yorku v zimě 1903 si v tramvaji během mrazivého dne všimla, že řidič vozu jel s otevřeným předním oknem, protože nemohl kvůli dešti se sněhem udržet čelní sklo průhledné. Po návratu do Alabamy si sedmatřicetiletá Andersenová najala konstruktéra, který podle jejího návrhu sestrojil zařízení na čištění čelního skla. Její stěrač fungoval tak, že Andersenová připevnila stěrku na drát, který se dal prostrčit kabinou vozu a na konci ovládat pomocí držadla. Místní firma pak vyrobila model tohoto prvního stěrače. Tento první automobilový stěrač si nechala patentovat 10. listopadu 1903.  Její propracovanější zařízení se skládalo z páky uvnitř vozidla, které ovládalo gumový nůž na vnější straně čelního skla. Páka ovládala pružinové rameno, které se pohybovalo přes čelní sklo vozidla z jedné strany na druhou. Pro zajištění dobrého kontaktu mezi stěračem a oknem byla použita protizávaží. Pravdou je, že podobná zařízení byla vyrobena již dříve, ale Andersonová byla první, kdo docílil toho, že zařízení bylo účinné.  V roce 1905 se Andersonová pokusila patent prodat jedné kanadské firmě, leč neúspěšně. Její žádost byla odmítnuta s odůvodněním, že patent nemá takovou hodnotu, aby jej firma mohla prodávat.  Když v roce 1920 její patent vypršel, automobilový průmysl rostl exponenciálně a stěrače, které vycházely z její konstrukce, se staly nedílnou součástí výbavy. V roce 1922 je Cadillac jako první výrobce automobilů zařadil do standardní výbavy vozu.

Pozdější život.

Andersonová se vrátila do Birminghamu a nadále se věnovala převážně obchodu s realitami. Zemřela v roce 1953 ve věku 87 let ve svém letním domě ve městě Monteagle ve státě Tennessee. V době svého úmrtí byla nejstarší členkou církve "South Highland Presbyterian Church". Její pohřeb vedl Dr. Frank A. Mathes z této církve a pohřbena byla na hřbitově "Elmwood Cemetery" v Birminghamu ve státě Alabama.

Mary Andersonová (nepřechýleně "Mary Anderson"; 19. února 1866 Greene County, Alabama – 27. června 1953 Monteagle, Tennessee) byla americká obchodnice s realitami, farmářka a majitelka vinic, vynálezkyně stěračů. Dne 10. listopadu 1903 nechala zaregistrovat svůj první patent na „automatické“ mytí oken vozu ovládaného zevnitř nazvaného stěrač.

Mary Elizabeth Anderson (February 19, 1866 – June 27, 1953) was an American real estate developer, rancher, viticulturist and inventor of the windshield wiper blade. On November 10, 1903 Anderson was granted her first patent for an automatic car window cleaning device controlled from inside the car, called the windshield wiper.


Život.

V armádě začal v roce 1780 jako střelec u dělostřelectva. V roce 1786 získal hodnost poručíka. Ve válce proti Turkům se významně podílel na obležení měst Šabac a Bělehrad. V roce 1790 se proslavil zásadním zlepšením organizaci dělostřelectva ve Flandrech. V roce 1792 se zúčastnil tažení proti Francii, mimo jiné, v bitvě u Jemappes. V roce 1793 se ujal velení baterie jízdního dělostřelectva kolony arcivévody Karla. Následně s ní pomohl vyhrát bitvu u Neerwindenu a za toto vítězství byl vyznamenán rytířským křížem Řádu Marie Terezie.  V bitvě u Fleurusu v roce 1794 byl vážně zraněn. V roce 1796 byl povýšen na nadporučíka, za klíčovou pomoc při obraně pevnosti Ehrenbreitstein u Koblence. V květnu 1800 byl v bitvě u Meßkirchu podruhé těžce zraněn. Dále pokračoval jako major v České legii. V roce 1805 bojoval v Itálii. V roce 1809, již jako plukovník, vedl artilerii 3. armádního sboru u Řezna. Byl vyznamenán druhým křížem Řádu Marie Terezie, tentokrát komandérským, a povýšen na generálmajora. Roku 1813 velel rakouskému dělostřelectvu v Bitvě národů u Lipska.  Nebyl však pouze velitelem, ale také inženýrem a autorem mnoha inovací v dělostřelectvu. Jednou ze známějších bylo například v roce 1807 dělo s montáží na zeď.  Byl ženatý s Marií Smola, baronkou von Häring (1771–1807). Jeho dva synové Josef von Smola mladší a Karl von Smola byli také důstojníci. Posledními žijícími potomky jsou Miloslav Smola (* 29. srpna 1949 v Praze) a Miloslav von Smola (* 6. ledna 1986 v Praze), oba v současné době žijí v České republice.

Josef svobodný pán von Smola (12. června 1764 Teplice – 29. listopadu 1820 Vídeň) byl rakouský generál a držitel komandérského kříže Řádu Marie Terezie, jako jeden z velitelů se pod arcivévodou Karlem podílel na vítězství v bitvě u Aspern, která se odehrála ve dnech 21. a 22. května 1809 mezi Francií a Rakouskem u rakouských obcí Aspern a Essling východně od Vídně, kde byl poprvé poražen Napoleon Bonaparte.

Josef Freiherr von Smola (12 June 1764 in Teplice – 29 November 1820 in Vienna) was a (commissioned) officer and holder of the Knight's and Commander's Crosses of the Order of Maria Theresa.


Životní cyklus JSP.

V okamžiku requestu ze strany klienta na server, si web container zkontroluje zdali je už vytvořený Servlet k dané JSP stránce. Pokud ne, tak vytváří Servlet. Pokud daný Servlet najde, tak kontroluje staří obou souborů a pokud je JSP stránka mladší, tak Servlet vytvoří znovu. Pokud ne, tak pro zlepšení výkonu použije již existující Servlet. Životní cyklus JSP se skládá ze sedmi částí:

Výhody.

Mezi hlavní výhody JSP patří možnost využít všech možností, co nabízí Servlety a navíc implicitních objektů, předdefinovaných tagů, Expression Language (EL) a vlastních tagů.

JSP API.

Všechny vygenerované Servlety musí implementovat dvě rozhraní. Prvním je JspPage interface, z kterého implementuje dvě metody z životního cyklu: Z druhého rozhraní, HttpJspPage, dostává metodu:

Implicitní objekty.

Web container vytváří devět implicitních objektů, které jsou dostupné pro všechny JSP stránky:

Tagy.

Scriptlet tag.

Syntax: <% ... %>  Využívá se pro exekuci Java kódu v JSP a může deklarovat proměnné (uvnitř metody service()).

Expression tag.

Syntax: <%= ... %>  Vypisuje output stream bez potřeby použití out.print().

Declaration tag.

Syntax: <%! ... %>  Deklaruje objekty a metody mimo metodu service(), takže nezabírají paměť při každém volání.

Direktivy - JSP Directives.

JSP Directives jsou zprávy, které říkají web containeru, jak má přeloži JSP stránku do Servletu.

Page directives.

Syntax: <%@ page attribute="value" %>  Definují atributy pro celou JSP stránku.

Include directive.

Syntax: <%@ include file="resourceName" %>  Se používá pro vkládání obsahu z různých zdrojů, jako jsou JSP, HTML nebo textové soubory. Obsah je do stránky vložen pouze jednou a to v době překladu, takže je vhodnější vkládat statické zdroje. Velká výhoda je znovu použitelnost kódu při vkládání HTML stránek.

Taglib directive.

Syntax: <%@ taglib uri="uriOfTheTagLibrary" prefix="prefix" %>  Definuje knihovnu tagů, které můžeme využít v JSP stránce. Tagy jsou definovány TLD (Tag Library Despriptor) souboru.

Odchytávání výjimek.

Pro odchytávání výjimek a ošetření případných chyb, ke kterým může dojít máme dvě možnosti. První je skrze Page directives a to konkrétně pomocí atributů errorPage a isErrorPage. Druhou možností je využití <error-page> elementu ve web.xml souboru.  Příklady s využitím web.xml souboru:  <web-app> </web-app>  <web-app> </web-app>

JSP Action tagy.

JSP Actiony tagy se používají pro řízení a správu JSP stránek a pro práci s Java Beany. Seznam action tagů: jsp:forward, jsp:include, jsp:useBean, jsp:setProperty, jsp:getProperty, jsp:plugin, jsp:param, jsp:fallback.

jsp:forward.

Syntax:  bez parametru:  <jsp:forward page="relativeURL | <%= expression%>" />  s parametrem:  <jsp:forward page="relativeURL | <%=expression %>" </jsp:forward> Jsp:forward přeposílá request na další zdroj.

jsp:include.

Syntax:  <jsp:include page="relativeURL | <%= expression %>" />  Jsp:include vkládá obsah v době requestu, což umožňuje vytvářet dynamicky generovaný obsah stránek.

jsp:useBean.

Syntax:  <jsp:useBean id= "instanceName" scope= "page | request | session | application" </jsp:useBean>  Jsp:useBean vrací nebo vytváří Java Bean podle definovaného scope v atributu.

jsp:setProperty.

Syntax:  <jsp:setProperty name="instanceOfBean" property= "*"   |   property="propertyName" param="parameterName"  |   property="propertyName" value="{ string | <%= expression %>}"   />  Jsp:setProperty nastavuje hodnotu vlastnosti/atributu beany.

jsp:getProperty.

Syntax:  <jsp:getProperty name="instanceOfBean" property="propertyName" />  Jsp:getProperty vrací hodnotu vlastnosti/atributu beany.

Expression Language (EL).

EL zjednodušuje přístup k datům uložených v Java Beanách a dalších objektech jako je request, session nebo application. Do JSP bylo EL přidáno v verzi 2.0.

Operátory v EL.

- (unární operace) not ! empty  + - (binární operace)  < > <= >= lt gt le ge  == != eq ne  && and

Klíčová slova v EL.

Lt, le, gt, ge, eq, ne, true, false, and, or, not, instanceof, div, mod, empty, null

JSTL (JSP Standard Tag Library).

JSTL je set tagů pro zjednodušení vývoje JSP stránek, ve kterých není potřeba používat scriptlet tagy.

Vlastní tagy v JSP.

Jedná se o uživatelem vytvořené tagy. Jejich vytvářením se vyhýbáme scriptlet tagům a separujeme byznys logiku od JSP stránky. Další výhodou je znovu použitelnost kódu.  <prefix:tagname attr1=“value1“...attrn=“valuen“ > </prefix:tagname>

Příklady kódu.

Počítání v cyklu for do šesti:  Počítání do šesti:
  <% for (int i=1; i<=6; i++) { %>  <% } %>  Dopočítáno.
  A výsledek:

JavaServer Pages (JSP) je technologie pro vývoj hlavně dynamických HTML stránek založená na jazyce Java. Vyvinul ji v Sun, ale pak ji koupila firma Oracle. Při tvorbě se tedy používá primárně HTML a Java. Do kódu HTML se vkládá Java. Odděluje se od HTML takto: <% .. Java kód .. %> a tyto bloky se nazývají skriptlety. Na straně serveru se tedy vloží vygenerovaný HTML místo Javy v souboru. Jde o podobný princip, jako u PHP. Přípona souborů je .jsp.

JavaServer Pages (JSP) is a collection of technologies that helps software developers create dynamically generated web pages based on HTML, XML, SOAP, or other document types. Released in 1999 by Sun Microsystems, JSP is similar to PHP and ASP, but uses the Java programming language.  To deploy and run JavaServer Pages, a compatible web server with a servlet container, such as Apache Tomcat or Jetty, is required.


Porto Alegre.

První plně participativní rozpočtování se vyvinulo ve městě Porto Alegre v Brazílii roku 1989. Bylo součástí řady inovativních reformních programů nastartovaných roku 1989 jako prostředek k vyrovnání životních standardů obyvatel. Jedna třetina obyvatel města žila izolována ve slumech na okraji města bez přístupu k základní infrastruktuře a obslužnosti (vodovod, kanalizace, zdravotní zařízení a školy).  Participativní rozpočtování v Porto Alegre každý rok začíná sérií lokálních shromáždění, kde obyvatelé a volení zástupci sestavují žebříček rozpočtových priorit a hlasují o jejich implementaci. Porto Alegre utratí kolem 200 milionů dolarů ročně na výstavbu a služby. Tyto finance jsou spravovány participativním rozpočtováním, na rozdíl od fixních ročních položek, jako jsou splátky dluhů a důchody. Kolem padesáti tisíc obyvatel Porto Alegre se účastní rozpočtového procesu (z 1,5 milionu obyvatel), počet účastníků od roku 1989 stále roste. Účastníci jsou z odlišných ekonomických vrstev a politických pozadí.  Participativní rozpočtovací cyklus začíná v lednu a shromáždění po celém městě ulehčují maximální účast a interakci. Každý únor se objevují instrukce od městských specialistů týkající se technických a systémových aspektů městského rozpočtu. V březnu jsou svolána plenární shromáždění v každém z 16 okrsků města, stejně jako shromáždění, která se zabývají takovými oblastmi jako je doprava, zdravotnictví, školství, sport a hospodářský rozvoj. Tato velká setkání, která dosahují účasti přes 1000 lidí, zvolí delegáty zastupující konkrétní čtvrti. Starosta a zaměstnanci reagují na podněty občanů. V následujících měsících se delegáti v každém okrese schází jednou týdně nebo jednou za čtrnáct dní, aby přezkoumali technická kritéria projektu a potřeby okrsku. Lidé zastupující město se mohou účastnit v závislosti na oblasti jejich odbornosti. Na druhém místním plenárním zasedání regionální delegáti stanoví prioritu požadavků čtvrti a volí 42 členů Obecní rozpočtové rady, kteří zastupují všechny okresy a tematické oblasti. Hlavní funkcí Rady je sladění požadavků jednotlivých okresů s dostupnými zdroji a navrhování a schvalování celkového městského rozpočtu. Výsledný rozpočet je závazný, i když městská rada může navrhnout změny, ale nesmí je vyžadovat. Pouze starosta může vetovat rozpočet, nebo ho může vrátit zpět Radě (to se nikdy nestalo).

Výsledky.

Dokument Světové banky naznačuje, že participativní rozpočtování vedlo k přímým zlepšením vybavení v Porto Alegre. Například počet kanalizačních a vodovodních přípojek se zvýšil z 75 % domácností v roce 1988 na 98 % v roce 1997. Počet škol se od roku 1986 zvýšil čtyřikrát.  Vysoký počet účastníků po více než deseti letech podle dokumentu naznačuje, že participativní rozpočtování podporuje zvýšení zapojení občanů. Také rozpočet pro zdravotnictví a vzdělávání se zvýšil z 13 % (1985) na téměř 40 % (1996), podíl participativního rozpočtu v celkovém rozpočtu se zvýšil z 17 % (1992) na 21 % (1999).  Dokument usuzuje, že participativní rozpočtování může vést ke zlepšení podmínek pro chudé. Ačkoli nemůže překonat širší problémy jako je nezaměstnanost, vede k „výraznému zlepšení dostupnosti a kvality různých sociálních zařízení“.  Na základě výsledků z Porto Alegre více než 140 (asi 2,5 %) z 5571 obcí v Brazílii zavedlo participativní rozpočtování.

Participativní rozpočet v Evropě.

Participativní rozpočet je značně rozvinutý v Polsku (používá jej např. Varšava, Lodž, Dąbrowa Górnicza, Wałbrzych a dalších asi 100 měst), zkušenosti s ním má také Slovensko (Bratislava).

Realizace jinde na světě.

Od svého vzniku v Porto Alegre se participativní rozpočtování rozšířilo do stovky latinskoamerických měst a desítek měst v Evropě, Asii, Africe a Severní Americe. Odhaduje se, že více než 1500 obcí zahájilo participativní rozpočtování. V některých městech bylo participativní rozpočtování použito pro školy, univerzity a rozpočty pro sociální bydlení. Tyto mezinárodní přístupy se značně liší a jsou přizpůsobovány místnímu kontextu stejně jako v Porto Alegre.  Dominikánská republika zavedla participativní rozpočtování ve všech místních vládách a řada měst a obcí ve Francii, Itálii, Německu a Španělsku také zahájila proces participativního rozpočtování. V Kanadě bylo participativní rozpočtování zavedeno v oblastech veřejného bydlení, u skupin v různých čtvrtích a na veřejných školách ve městech Toronto, Guelph, Hamilton a West Vancouver. V Indii slouží jako typický příklad tohoto procesu vesnice s názvem Hiware Bazar. Obec kdysi trpící nedostatkem vody a vzdělávání a neuspokojením základních potřeb pro život je nyní soběstačná a s vysokými příjmy na obyvatele. Arvind Kejriwal, zakladatel strany Aam Aadmi, se snaží zavést koncept participativního rozpočtování v celé zemi. Podobné rozpočtové procesy byly použity v komunitách v Africe. Ve Francii region Poitou-Charentes zahájil participativní rozpočtování na svých středních školách. První proces participativního rozpočtování ve Spojených státech amerických byl zaznamenán v Chicagu v Illinois. Od roku 2011 začal tento proces používat New York a od roku 2012 Vallejo v Kalifornii.

Participativní rozpočet v Česku.

Mezi prvními v Česku bylo participativního rozpočtování použito v obcích Nelahozeves, Příbor, Pržno a Třanovice v letech 2012-2014. Participativní rozpočtování v Česku podporuje několik organizací, jako je například Agora Central Europe a Alternativa zdola. Od roku 2015 participativní rozpočtování realizuje několik českých obcí.

Kritika.

Dokument Světové banky na příkladu Brazílie a Porto Alegre ukazuje, že nedostatkem může být malé zastoupení extrémně chudých lidí v participativním rozpočtování. Účast velmi chudých a mladých lidí je brána jako výzva. Participativní rozpočtování také může mít potíže s překonáváním existujícího klientelismu. Dále bylo vypozorováno, že jednotlivé skupiny se méně účastní, jakmile byly splněny jejich požadavky, a že účastníky může také odradit pomalý pokrok v oblasti veřejných prací.

Participativní rozpočtování je proces demokratické diskuse a rozhodování a typ participativní demokracie, ve kterém se jednotlivci rozhodují, jak přidělit část obecního nebo veřejného rozpočtu. Participativní rozpočtování umožňuje občanům diskutovat o jednotlivých složkách veřejných výdajů a některé z nich upřednostňovat, a dává jim možnost rozhodovat o tom, jak jsou peníze vynakládány. Když je participativní rozpočtování bráno vážně a je založeno na vzájemné důvěře, mohou z něho mít prospěch jak místní samospráva, tak občané. V některých případech participativní rozpočtování dokonce zvýšilo ochotu lidí platit daně. Participativní rozpočtování obecně zahrnuje několik základních kroků : Komplexní případová studie z osmi obcí v Brazílii analyzující úspěchy a neúspěchy participativního rozpočtování se přiklání k tomu, že často vede ke spravedlivějším veřejným výdajům, větší transparentnosti veřejných financí a větší odpovědnosti, zvýšení účasti veřejnosti (zejména marginalizovaných nebo chudších obyvatel), a učení v oblasti demokratické a občanské.

Participatory budgeting (PB) is a process of democratic deliberation and decision-making, in which ordinary people decide how to allocate part of a municipal or public budget. Participatory budgeting allows citizens to identify, discuss, and prioritize public spending projects, and gives them the power to make real decisions about how money is spent.  PB processes are typically designed to involve those left out of traditional methods of public engagement, such as low-income residents, non-citizens, and youth. A comprehensive case study of eight municipalities in Brazil analyzing the successes and failures of participatory budgeting has suggested that it often results in more equitable public spending, greater government transparency and accountability, increased levels of public participation (especially by marginalized or poorer residents), and democratic and citizenship learning.  The frameworks of PB differentiate variously throughout the globe in terms of scale, procedure, and objective. PB, in its conception, is often contextualized to suit a region's particular conditions and needs. Thus, the magnitudes of PB vary depending on whether it is carried out at a municipal, regional, or provincial level. In many cases, PB has been legally enforced and regulated; however, some are internally arranged and promoted. Since the original invention in Porto Alegre, Brazil, in 1988, PB has manifested itself in a myriad of designs, with variations in methodology, form, and technology. PB stands as one of several democratic innovations such as British Columbia's Citizens' Assembly, encompassing the ideals of a participatory democracy. Today, PB has been implemented in nearly 1,500 municipalities and institutions around the world.


Chemická struktura a biosyntéza.

Mineralokortikoidy patří mezi steroidy, jejich chemickým základem je steranové jádro, cyklopentanoperhydrofenantren složený ze 17 uhlíků, s bočními řetězci, které zvyšují počet uhlíků v molekule mineralokortikoidů na 21. V organismu jsou syntetizovány z cholesterolu odštěpením jeho postranního řetězce a vytvoření oxoskupiny na dvacátém uhlíku. Vzniklá molekula pregnenolonu je konvertována na progesteron dehydrogenací na třetím uhlíku a účinkem izomerázy.  Vzniklá molekula progesteronu je substrátem pro sérii hydroxylací, při kterých je na přesně dané uhlíky přidávána hydroxylová skupina OH. Hydroxylací na pozici C je potřebná pro mineralokortikoidní i glukokortikoidní účinek. Vzniká 11-deoxykortikosteron, který je aktivním mineralokortikoidem, schopným indukovat zadržování sodíku. Hydroxylací 11-deoxykortikosteronu na pozici C vzniká kortikosteron, který má především glukokortikoidní aktivitu a je jen slabým mineralokortikoidem, s 5 % účinnosti aldosteronu.  Výše popsané procesy mohou probíhat v celé kůře nadledvin. Pouze buňky zona glomerulosa ovšem vytváří enzym, který dovoluje další hydroxylaci na pozici C za vzniku 18-hydroxykortikosteronu. Hydroxylová skupina na osmnáctém uhlíku je následně dehydratována na aldehyd a vzniká aldosteron.  Na druhou stranu, buňkám zona glomerulosa chybí enzym, který umožňuje hydroxylaci na pozici C, což dává vzniklým steroidům vyšší glukokortikoidní aktivitu a vede k syntéze kortizolu, nejsilnějšího lidského glukokortikoidu.

Vylučování mineralokortikoidů.

Buňky zona fasciculata a zona retikularis podléhají řízení z hypofýzy prostřednictvím ACTH. Jeho přítomnost spustí uvolnění cholesterolu z tukových kapének uvnitř cytoplasmy buněk kůry nadledvin a jeho konverzi na pregnenolon. Tyto buňky dále syntetizují hormony s mineralokortikoidní aktivitou jen, když nejprve dojde k hydroxalaci na pozici C, protože to brzdí hydroxylaci na C. Vzniká tak 11-deoxykortikosteron a kortikosteron.  Buňky zona glomerulosa jsou regulovány především přes systém renin-angiotenzin-aldosteron, vazbou angiotenzinu II na receptory buněk této zóny kůry. To jednak spustí uvolnění cholesterolu a jeho konverzi na pregnenolon, jednak podporuje hydroxylaci kortikosteronu a vznik aldosteronu. Syntézu aldosteronu podobným způsobem spouští také zvýšení koncentrace draslíku v krevní plasmě.Jen omezeně má na činnost buněk zona glomerulosa vliv také sodík a ACTH.  Buňky v sobě vytvořené hormony nijak neskladují a uvolňují je do krve okamžitě po jejich vzniku. Aldosteron nemá žádný specifický vazebný protein, pouze se slabě váže na albumin. Kvůli tomu je jeho setrvávání v plasmě velmi krátké, je rychle vychytáván játry, kde je přeměněn na tetrahydroaldosteron-3-glukosiduronát, který je vylučován močí. Aldosteron nikdy nedosahuje takové koncentrace v krevní plasmě, aby mohl mít i glukokortikoidní účinky. 11-deoxykortikosteron a kortikosteron se v krevní plasmě váží na transkortin, přičemž plasmatický poločas kortikosteronu je méně než 1 hodina.

Biologické účinky.

Glukokortikoidy jsou steroidní hormony: prostupují buněčnou membránou buněk a váží se přímo v cytoplasmě na specifické receptory. Kortikosteron i aldosteron se s vysokou afinitou váží i na glukokortikoidový receptor, tzv. receptor II. typu ale jejich koncentrace v krevní plasmě je udržována příliš nízko, než aby se jejich glukokortikoidní aktivita mohla nějak projevit. Receptory pro mineralokortikoidy, tzv. I. typu, jsou rovněž obsazovány i kortizolem a kortikosteronem. Aldosteron však v zde získává výhodu tím, že nemá žádný vazebný protein v plasmě, takže veškerý aldosteron je aldosteron volný, který může rychle vstupovat do buněk a vázat se na receptory, druhou pojistkou jeho účinku i v konkurenci ostatních hormonů je pak fakt, že v cílových tkáních jsou receptory I. typu vybavené enzymem, který rozkládá kortizol a kortikosteron, ne však aldosteron, což vytváří jejich absolutní selektivitu. Cílové buňky s receptorem I. typu jsou především v ledvinách, tračníku a příušní slinné žláze, dále v hipokampu a v srdci.  Navázání mineralokortikoidu na receptor v cytoplasmě vytváří komplex hormon-receptor, který má schopnost navázat se na chromatin na specifickou oblast DNA a aktivovat expresi určitých genů. V buňkách ledvin je důsledkem zvýšení počtu sodných kanálů v buněčné membráně přivrácené do ledvinových kanálků, zvyšuje se také aktivita mitochondriálních enzymů včetně citrátsyntázy, čímž se zvýší produkce ATP a zvyšuje se poměr NADH/NAD. To pravděpodobně jednak zvyšuje průnik sodíku z ledvinových kanálků do buněk, jednak zvyšuje schopnost buňky odčerpávat sodné ionty Na/K pumpou na straně odvrácené.  Další proteiny vzniklé pod vlivem mineralokortikoidů se podílejí na zvýšené sekreci draslíkových, vodíkových a amonných iontů. Aldosteron vykazuje nejsilnější účinek ze všech kortikosteroidů, je 30-50x účinnější než 11-deoxykortikosteron a 1000x účinnější než kortikosteron a kortizol. Protože je však kortizol přítomen v těle v mnohem větších koncentracích než aldosteron, i on se svou mineralokortikoidní, i když slabou, aktivitou podílí na regulaci zadržování sodíku a vylučování draslíku ledvinami.  Absolutním důsledkem působení mineralokortikoidů je zvýšení zpětné resorbce sodíku z primární moči do extracelulární tekutiny, což s sebou osmoticky strhává i vodu, která je tak společně se sodnými ionty zadržována v organismu.

Význam.

Aldosteron je součástí systému renin-angiotenzin-aldosteron, který řídí výšku krevního tlaku a objem krve. Nadměrné i nedostatečné vylučování hormonů s mineralokortikoidním účinkem vyvolává závažná onemocnění.  Při ztrátě funkce kůry nadledvin vzniká Addisonova nemoc: její projevy jsou dány kombinací nedostatku glukokortikoidů a mineralokortikoidů. Nemocný má kromě jiných příznaků nízký krevní tlak, sníženou glomerulární filtraci, nízkou hladinu sodíku a vysokou hladinu draslíku v krevní plasmě a to je důsledek právě nedostatku mineralokortikoidů.  Stav nadbytku mineralokortikoidů se nazývá aldosterismus. Projevuje se hypertenzí a alkalózou organismu s vysokou hladinou sodíku a nízkou hladinou draslíku v krevní plasmě.

Mineralokortikoidy jsou hormony, které ovlivňují metabolismus minerálů v těle. Řídí především udržování normální hladiny sodíku a draslíku v krevní plazmě a objemu extracelulární tekutiny.  Jsou to steroidní hormony produkované v kůře nadledvin. Všechny kortikosteroidy mají jak mineralokortikoidní, tak glukokortikoidní aktivitu, mezi mineralokortikoidy se proto řadí ty z nich, u kterých mineralokortikoidní aktivita převažuje. Nejdůležitějším je aldosteron.

Mineralocorticoids are a class of corticosteroids, which in turn are a class of steroid hormones. Mineralocorticoids are produced in the adrenal cortex and influence salt and water balances (electrolyte balance and fluid balance). The primary mineralocorticoid is aldosterone.


Doba, původ a šíření hnutí v Itálii a ve Francii.

Heretické hnutí „Bratři a sestry svobodného ducha“ se objevuje v pozdním středověku. Původ tohoto hnutí sahá až ke katarům, odsouzeným v Paříži roku 1210 a nepřímo k chiliastickému myšlení Jáchyma z Fiore. V Itálii se stoupenci přidružují k humiliátům a k „bratrstvu chudých katolíků“ v Lombardii a k dalším františkánsky orientovaným pauperistickým hnutím. Ve Francii se hnutí šířilo na severu. V Paříži 1. června 1310 umírá na hranici Markéta Poretová, jejíž kniha "Zrcadlo prostých duší" je nejvýznamnějším textem „svobodného ducha“ vůbec.

Hnutí v Německu a Holandsku, zápas proti bludům.

Ze sympatií k tomuto hnutí byli obviněni Eckhart, Tauler, Suso a řada dalších beghardů a bekyň, u kterých převládalo podezření, že žijí podle idejí bratří svobodného ducha.V Německu se proti nim Tauler výslovně postavil slovy: "„Lidé svobodného ducha došli falešného osvícení a myslí si, že poznali pravdu. Ve své samolibosti a sebeuspokojení se povýšili nad druhé, neudrží své smysly na uzdě, mluví neuctivě o našem Pánu a konají opovrženíhodné věci.“ (Kázání 54, ed. Vetter, s. 250)." V Holandsku pak Jan Ruysbroeck varuje před nebezpečím jejich nauky, která hlásá, že spojení s Bohem je možné dosáhnout bez ctnostných skutků a bez svátostí, a vystoupit k Bohu lze pouze prostřednictvím lásky. Hlásali rajský stav, v němž už člověk není schopen hříchu.Ve skutečnosti však lze na každé lidské jednání vztáhnout morální měřítka.

Nauka hnutí „Bratři a sestry svobodného ducha“.

Jakmile se „bratři a sestry svobodného ducha“ odpojili od nauky velkých mystiků o spojení s Bohem a zbožštění člověka, začali rychle upadat do chybných závěrů, a to tak, že odstraňovali veškerou askezi, oddávali se celkové pasivitě (kvietismus) a toužili po božském osvícení, které ruší veškerou vzdálenost mezi Bohem a člověkem.

Bratři a sestry svobodného ducha bylo heretické hnutí působící ve středověku a na začátku novověku.  V heretických hnutích je třeba rozlišovat jednu důležitou skutečnost. Zda duchovně-mystické skupiny následují církev, nebo jde o skupiny, z nichž se ve 14. století staly sekty, odsouzené inkvizicí.

The Brethren of the Free Spirit were adherents of a loose set of beliefs deemed heretical by the Catholic Church but held (or at least believed to be held) by some Christians, especially in the Low Countries, Germany, France, Bohemia and northern Italy between the thirteenth and fifteenth centuries. The movement was first identified in the late thirteenth century. It was not a single movement or school of thought, and it caused great unease among Church leaders at the time. Adherents were also called Free Spirits.  The set of errors condemned in the bull "Ad nostrum" at the Council of Vienne (1311–12) has often been used by historians to typify the core beliefs, though there was great variation during the period over how the heresy was defined, and there is great debate over how far the individuals and groups accused of holding the beliefs (including Marguerite Porete, beguines, beghards, and Meister Eckhart) actually held the views attributed to them.  The meaning of the term has in more recent times been extended to apply to the beliefs of other Christian individuals and groups, active both before and after the core period of the late Middle Ages.


Biografie.

Původ, mládí.

"Mademoiselle de Valois", jak byla princezna zvána za svého mládí, se narodila jako nejmladší ze tří dětí vévody Filipa I. Orleánského a jeho první manželky Henrietty Anny Stuartovny. Jejími prarodiči ze strany otce byli Ludvík XIII. a Anna Rakouská, ze strany matky Karel I. Stuart a Henrietta Marie Bourbonská. Její bratr zemřel jako dvouleté dítě, starší sestra Marie Luisa se sňatkem se španělským králem Karlem II. stala španělskou královnou.  Pokřtěna byla 8. dubna roku 1670 v kapli Palais Royal (Královského paláce) v Paříži. Matku ztratila dva měsíce poté (Henrietta Anna Stuartovna zemřela 30. června 1670), když jí nebyl ještě ani rok. Její otec se poměrně záhy, 16. listopadu roku 1671, oženil podruhé, a to s Alžbětou Šarlotou Falckou, dcerou falckého lankraběte Karla I. Ludvíka. Nevlastní matka pečovala o Annu Marii i o její starší sestru s dojemnou starostlivostí, jako o své vlastní děti. Díky péči Liselotty i svého strýce, francouzského krále Ludvíka XIV., se dostalo Anně Marii prostřednictvím guvernantky markýzy de Clérambault vychování tehdy obvyklého pro dívky z knížecích domů. Zahrnovalo cestování, stejně jako výuku jazyků, krásná umění, jízdu na koni, ruční práce, zpěv, etiketu, tanec a genealogii. Se svou starší sestrou tvořily nerozlučnou dvojici a desetiletá Anna Marie nesla velmi těžce, když se v roce 1679 Marie Luisa provdala do Španělska a sestry se musely rozloučit.

Manželství.

Anna Marie se bez odporu podrobila státním zájmům a vůli svého strýce Ludvíka XIV., když dohodl její sňatek se savojským vévodou Viktorem Amadeem II. Toto dynastické spojení mělo těsněji připoutat savojské vévodství k francouzské koruně. Teprve osmnáctiletý ženich se nejprve tomuto sňatku bránil a svůj souhlas dal až po mimořádně dlouhém čase na rozmyšlenou, což ukázalo zřetelně, že jde o manželství uzavřené čistě z politického kalkulu. "Gazette de France" oznámil plánovaný sňatek dne 28. ledna roku 1684.  O tři měsíce později, 28. dubna 1684, se čtrnáctiletá Anna Marie provdala "per procurationem" (v zastoupení) v zámecké kapli ve Versailles. Ženicha zastoupil při obřadu celebrovaném kardinálem Emmanuelem Théodosem de la Tour d’Auvergne bratranec Anny Marie, mladý vévoda de Maine poté, co se den předtím uskutečnily oficiální zásnuby a byla podepsána svatební smlouva. V té bylo mimo jiné mladé nevěstě připsáno státní věno, které činilo 900.000 livrů, jimiž přispěl její královský strýc, a dále šperky v ceně 60.000 livrů z majetku jejího otce. K tomu obdržela Anna Marie 240.000 livrů jako věno své matky. Oproti tomu se zavázala vzdát se jakýchkoli nároků vůči svému otci a na možná práva z dědictví své matky. Ze strany savojského domu obdržela mladá nevěsta svatební dar v celkové ceně 220.000 livrů, včetně šperků, jež samotné měly cenu 80.000 livrů.  Ihned po svatebním obřadu odcestovala Anna Marie, doprovázená vybranými dvorními dámami, do Savojska. 6. května přibyla do Le Pont-de-Beauvoisin, malého místa na řece Guiers, jež tvoří hranici mezi provincií Dauphiné a savojským vévodstvím. Zde se setkala se svým ženichem poprvé osobně. V kapli zámku v Chambéry se pak uskutečnil svatební obřad za účasti obou snoubenců, jenž celebroval Étienne Le Camus, biskup z Grenoblu.

Potomci.

Z jejich manželství vzešlo šest potomků, tři dcery a tři synové, jen tři z nich však se dožili dospělého věku. Narození své první dcery teprve šestnáctiletá vévodkyně málem zaplatila životem, přesto ji i ostatní děti vzdor protokolu sama kojila, což v této době bylo v královských rodinách (a šlechtických rodinách obecně) zcela neobvyklé.

Smrt.

Anna Marie zemřela o půl osmé ráno 26. srpna roku 1728 v Turínu, den před svými padesátými devátými narozeninami. Místo posledního odpočinku našla v bazilice Superga u Turína. Její manžel Viktor Emanuel II. abdikoval ve prospěch svého syna Karla Emanuela v roce 1730 a zemřel o dva roky později.  Princeznina nevlastní matka Liselotte ve své korespondenci popisovala Annu Marii jako "„pravou počestnou kněžnu, velmi oduševnělou“". Ve svém 44 let trvajícím manželství stavěla svá přání a potřeby vždy až za přání svého muže. Tak dokázala bez reptání přijmout i dvanáct let trvající vztah svého manžela s Jeanne Baptiste d’Albert de Luynes, hraběnkou von Verrua.

Jakobitské následnictví.

Osoba Anny Marie Orleánské sehrála jistou roli i v turbulencích, jež vznikly kolem trůnu Anglie, Irska a Skotska poté, co z něj byl roku 1688 sesazen Jakub II. Stuart. Zastánci krále, tzv. jakobité, se snažili situaci s pomocí řady evropských panovnických domů, především Francie, zvrátit, ale bezúspěšně. V letech 1714 – 1720 byla nicméně Anna Marie možnou dědičkou práv k trůnu Anglie, Irska a Skotska, která tehdy držel Jakub František Stuart, jediný syn sesazeného krále a jeho druhé manželky Marie Beatrice d'Este; dědická práva na Annu Marii přešla 1. srpna roku 1714 po smrti jeho starší sestry z prvního otcova manželství Anny Stuartovny. Když se 31. prosince roku 1720 narodil syn tzv. Starého pretendenta (Jakuba Františka Stuarta), Karel Eduard Stuart, přešla tato práva na něj.  V roce 1807, téměř osmdesát let po smrti Anny Marie, zemřel v italském Frascati kardinál Jindřich Benedikt Stuart, jako katolický kněz bezdětný mladší bratr rovněž bezdětného Karla Eduarda a poslední potomek Jakuba II. Stuarta (obě jeho dcery z prvního manželství, Anna Stuartovna i Marie Henrietta Stuartovna, zemřely rovněž bez potomků). Jakobitští legitimisté shledali, že legitimním následníkem musí být nejstarší žijící potomek krále Karla I. Stuarta a jejich pretendentem se stal Karel Emanuel IV. Savojský, prapravnuk Anny Marie a Viktora Amadea II., jehož prohlásili Karlem IV., králem Anglie, Skotska a Irska. Podle Zákona o nástupnictví z roku 1701 však na britský trůn nesmí nastoupit osoba katolického vyznání; zákon přímo stanoví, že nárok na britský trůn mají jen protestantští potomci hannoverské kurfiřtky vdovy Žofie (1630–1714), nejmladší dcery ze čtrnácti dětí českého krále Fridricha Falckého a jeho manželky, anglické princezny Alžběty, dcery Karla I. Stuarta.

Anna Marie Orleánská, francouzsky "Anne Marie d'Orléans" (27. srpna 1669, Saint Cloud, Francie – 26. srpna 1728, Turín, Itálie) byla členka francouzské královské rodiny z rodu Bourbon-Orléans, tedy rodem orleánská vévodkyně, sňatkem pak savojská vévodkyně a sicilská a sardinská královna.

Anne Marie d'Orléans (27 August 1669 – 26 August 1728) was the first Queen consort of Sardinia by marriage to Victor Amadeus II of Savoy. She served as regent of Savoy during the absence of her spouse in 1686 and during the War of the Spanish Succession. She is also an important figure in British history (see Jacobite Succession below).


Obyvatelstvo.

V roce 2011 žilo v obci 16 179 obyvatel, z čehož připadalo 16001 na hlavní ostrov Kalymnos a 94 na Telendos, 80 na Pserimos a po 2 na Plati a Kalolimnos. Hlavním a největším městem ostrova je město Pothia (oficiálně Kalymnos). Celý ostrov tvoří jednu obec, která se nečlení na obecní jednotky a komunity a skládá se přímo z jednotlivých sídel, tj. měst a vesnic. V závorkách je uveden počet obyvatel jednotlivých sídel.

Geografie.

Vlastní ostrov Kalymnos je přibližně obdélníkového tvaru, o délce 21 km a šířce 13 km. Má velmi nepravidelné pobřeží s mnoha chráněnými zátokami. Ostrov je hornatý.

Doprava.

Na ostrov jezdí trajekty ze sousedního ostrova Kós, z přístavu Mastichari. Velký trajekt jede necelou hodinu, malý trajekt 25 minut. Na ostrově jezdí taxíky, několik autobusových linek a individuální doprava. Autobusy nejezdí v neděli. Fungují zde půjčovny skútrů, čtyřkolek, aut a jízdních kol. Letiště na Kalymnu je menší. Hlavní město Pothia má největší přístav na ostrově. Menší přístavy jsou ještě Panormois a Myrties odkud plují lodi na sousední ostrov Telendos.

Hospodářství.

Ostrov je převážně neúrodný, kromě dvou úrodných údolí Vathi a Pothia, kde se pěstují olivy, pomeranče a vinná réva. Turistická centra jsou na západním pobřeží od obce Myrties přes Masouri po Armeos. Zde je mnoho ubytovacích kapacit, restaurací, kaváren i obchodů.

Sportovní lezení.

Ve 21. století se ostrov stal významným střediskem sportovního lezení, když se na něm konalo několik lezeckých festivalů včetně Petzl Rock Trip. V roce 2010 zde bylo vybaveno jištěním 64 skalních sektorů s 1700 lezeckými cestami a nové cesty i sektory stále přibývají i na sousedních ostrovech Telendos a Leros. V roce 2015 zde již bylo 2700 lezeckých cest. Díky lezení se turistická sezóna rozšířila prakticky na celý rok, nejvhodnější podmínky k lezení jsou na jaře a na podzim. Většina cest je jednodélkových, ale Kalymnos nabízí i cesty vícedélkové. Nejtěžší lezeckou cestou je Los Revolucionarios s obtížností 9a od českého lezce Adama Ondry, který ji jako první přelezl ve svých 16 letech v roce 2009..

Potápění.

Potápění má na ostrově velkou tradici. Před nástupem rozmachu sportovního lezení byl ve světě známý jako dodavatel mořských hub. Mořské houby se ze dna vynášejí stále, ale dnes již spíše jako atrakce pro turisty. Průzračné moře kolem ostrova dává možnosti sportovního potápění.

Turistika.

Na ostrově jsou značené turistické cesty a jedna via ferrata. Dobré turistické trasy jsou též na ostrově Telendos.

Kalymnos (druhý pád "Kalymnu") () je řecký ostrov, který leží v Egejském moři severovýchodně od Kréty. Je čtvrtý největší v Dodekanech po Rhodu, Karpathu a Kósu. Spolu s blízkými ostrovy Pserimos (80 obyv.), Telendos (94 obyv.), Kalolimnos (2 obyv.), Plati (2 obyv.) a pěti neobydlenými ostrůvky tvoří stejnojmennou obec. Ostrov Kalymnos má rozlohu 110,581 km² a obec 134,544 km². Nachází se západně od tureckého poloostrova Bodrum (starověký Halikarnassos), mezi ostrovy Kós (12 km jižně) a Leros (2 km severně). Obec je součástí stejnojmenné regionální jednotky Kalymnos.

Kalymnos, () is a Greek island and municipality in the southeastern Aegean Sea. It belongs to the Dodecanese island chain, between the islands of Kos (south, at a distance of ) and Leros (north, at a distance of less than ): the latter is linked to it through a series of islets. Kalymnos lies between two and five hours away by sea from Rhodes.  In 2011 the island had a population of 16,001, making it the third most populous island of the Dodecanese, after Kos and Rhodes. It is known in Greece for the affluence of much of its population, and also stands as both the wealthiest member of the Dodecanese and one of the wealthiest Greek islands overall. The Municipality of Kalymnos, which includes the populated offshore islands of Pserimos (pop. 80), Telendos (94), Kalolimnos (2), and Pláti (2), as well as several uninhabited islets, has a combined land area of and a total population of 16,179 inhabitants.


Život a kariéra.

Narodil se v roce 1917 v Paříži jako potomek rodiny alsaských Židů. Po nastolení režimu vichistické Francie v roce 1940 vstoupil do národního hnutí odporu Résistance a přijal jméno „Melville“, podle svého oblíbeného autora Hermana Melvilla. Během války bojoval v operaci Dragoon a po válce si ponechal své umělecké příjmení a nadále jej používal.  Po skončení války si požádal o licenci jako pomocný režisér, jeho žádost ale byla zamítnuta. Rozhodl se proto natáčet filmy ze svých vlastních prostředků a stal se nezávislým filmařem. Své filmy dokonce vyráběl ve svém vlastním filmovém studiu. Brzy se stal se známým tvůrcem, hlavně díky svým tragickým a minimalistickým kriminálním dramatům ve stylu film noir, jako například "Práskač" (1962), "Samuraj" (1967) nebo "Osudový kruh" (1970). Při tvorbě těchto filmeů byl ovlivněn americkou kinematografií, zejména gangsterskými filmy třicátých a čtyřicátých let 20. století. Používal v nich například podobné zbraně, nepromokavé pláště nebo klobouky typu „fedora“.  Jeho nezávislý, až reportážní styl filmové tvorby (byl například jedním z prvních režisérů, kteří ve svých filmech používali skutečné lokace) měl vliv na hnutí francouzské nové vlny. Rovněž Jean-Luc Godard jej obsadil do malé role ve svém klíčovém filmu "U konce s dechem" (1960). Když měl Godard potíže se zpracováním filmu, Melville mu poradil, aby se omezil pouze na nejlepší části záběru. Ten ho uposlechl a toto řešení jej pak inspirovalo k použití inovativní techniky skokového střihu, která přispěla k jeho filmařské proslulosti.  V roce 1963 byl členem poroty na třináctém Berlínském filmovém festivalu. Na konci šedesátých let vytvořil drama "Armáda stínů" (1969) z období okupace Francie nacistickým Německem, ve kterém realistickým způsobem vykreslil fungování francouzského hnutí odporu Résistance, jehož se sám účastnil. Film je dodnes kriticky ceněný a je patrně jeho umělecky nejhodnotnějším snímkem.  Zemřel v roce 1973 v Paříži na infarkt myokardu ve věku 55 let.

Jean-Pierre Melville, rodným jménem Jean-Pierre Grumbach (* 20. října 1917 Paříž – 2. srpna 1973 Paříž) byl francouzský filmový režisér a herec.

Jean-Pierre Melville (; born Jean-Pierre Grumbach; 20 October 1917 – 2 August 1973) was a French filmmaker and actor.  While with the French Resistance during World War II, he adopted the nom de guerre Melville as a tribute to his favorite American author, Herman Melville. He kept it as his stage name once the war was over. Spiritual father of the French New Wave, he has influenced new generations of filmmakers in Asia (John Woo, Ringo Lam, Johnnie To, Takeshi Kitano), in Europe (Aki Kaurismäki, Rainer Werner Fassbinder), and in America (Michael Mann, Walter Hill, Quentin Tarantino, William Friedkin, Jim Jarmusch).