Tři stadia.

Podle Augusta Comta existují tři stádia, kterými lidské myšlení postupně prochází. Žádné stadium nemohlo být v dějinách lidského poznání přeskočeno,nebo vynecháno a stádiu vyšší úrovně vždy předcházelo méně složité stádium. Lidské vědění proto postupuje od nejjednoduššího, teologického stádia k nejsložitějšímu, pozitivnímu stádiu. Tento přesun od méně složitého, k složitějšímu stádiu je vždy plynulý. S novým stádiem vznikají nové myšlenky, které se připojují ke starým, ale nikdy ty staré zcela neničí (například náboženství není zcela zničeno příchodem pozitivního stádia). Comtova teorie platí jak pro jedince a kolektivní vědění lidstva, tak pro vývoj jednotlivých věd. Proto je právě Comtova koncepce hierarchie věd úzce spojena s třemi stádii vývoje.

Teologické stadium.

V teologickém (neboli fiktivním) stadiu je produkce všech jevů, které není možno vysvětlit jinak, přisuzována nadpřirozeným silám a nadpřirozeným bytostem (například jednomu nebo více bohům). Jedná se o rané stadium rozumu, kdy člověk připisuje věcem podobné vlastnosti a schopnosti, jaké má on sám, jen ve větší míře. Mysl jedince se snaží o maximální vědění a usiluje o stanovení první a poslední příčiny všech věcí. Ještě se ale nesnaží o studium neměnných vztahů posloupnosti a podobnosti mezi jevy  Toto stádium dělí Comte ještě do dalších tří fází, kterými každá společnost musí zákonitě projít. Za primární stadium označuje fetišismus (animismus), pro nějž je typické uctívání neživých předmětů (jako jsou například kameny, stromy nebo řeky). Člověk totiž věří, že i tyto neživé věci mají svého živého ducha. V tomto stádiu ještě není ustanovena instituce kněžství. Různé nadpřirozené entity přebývají v různých objektech, a proto jsou ke starým fetišům přidávány fetiše stále nové. Příliš mnoho těchto fetišů ovšem způsobuje chaos a zmatek. Proto nastupuje polyteismus, tedy mnohobožství, v němž má každý bůh svou specifickou funkci, pro kterou je předurčen. Důležitou roli zde začínají sehrávat i kněží, kteří přináší bohům různé oběti, aby si zajistili jejich náklonnost. V průběhu této fáze člověk začíná věřit v magii a podobné aktivity. Nejrozvinutějším stádiem je pak monoteismus, kdy nadpřirozené schopnosti přebírá pouze jediný bůh, který kontroluje všechny aktivity na světě. City a představivost začínají pomalu ustupovat před myšlením a racionalitou.  Podle Augusta Comta se naše společnost v teologickém stadiu nacházela do roku 1300.

Metafyzické stadium.

Na teologické stadium postupně navazuje okolo roku 1300 stadium metafyzické (neboli abstraktní). Lidé v tomto období věří ve všemohoucí sílu boha, jehož existence je stále nezpochybnitelná, bůh ovšem dostává úplně jinou podobu a význam. Již nestojí přímo za vším, co se na zemi děje a do každodenních událostí tolik nezasahuje. V důsledku menší moci nad každodenním děním dostává bůh daleko abstraktnější podobu.  Společnost klade daleko větší důraz na svůj vlastní rozum a racionalitu a nespoléhá již tolik na svou představivost. Člověk si začíná klást daleko více otázek, snaží se vnímat věci okolo sebe, porozumět jim a následně je i vysvětlit. Díky tomuto způsobu uvažování získává daleko lepší přehled o uspořádání řádu přírody a prostředí, ve kterém žije. V této fázi jsou nadpřirozené síly častokrát nahrazovány jinými abstraktními silami. Za takovou tajemnou, abstraktní sílu je lidmi často považována i samotná příroda. Toto stádium má mnoho společných rysů s deismem, který nezpochybňuje existenci vyšší moci v podobě např. boha, ovšem vnímá ho jako subjekt, který do dění nezasahuje.  Metafyzické stadium je na přelomu 18. a 19. století nahrazeno stadiem pozitivním.

Pozitivní stadium.

V pozitivním (neboli vědeckém) stadiu společnost dochází k závěru, že absolutní poznání není možné a hledá vědecké zákonitosti, následnosti a podobnosti mezi jevy, hledá vysvětlení, založená na pozorování, pokusu a porovnávání. Všechna tato fakta klasifikuje na základě čistého rozumu a prostřednictvím vědeckého myšlení.  V tomto stadiu již člověk neusiluje o absolutní vědění, ale o přesné poznání zákonitostí v přírodě. Díky vědeckému pohledu na svět si již nevykládá jevy nadpřirozenými silami, ale je schopný si je na základě svých poznatků racionálně odůvodnit (například, že zemětřesení vzniká pohybem zemských desek nebo že nemoci jsou způsobeny viry).  Pozitivní stadium se dle Comta hodí pro industriální společnost, je tedy typické pro společnost po roce 1800.

Přechod mezi stadii.

Podle Comta prochází třemi stadii jak společnost, tak myšlení jednotlivce. Naše vědomosti prošly všemi třemi stadii, ale každá v jiný okamžik. Různým fenoménům totiž trvá různě dlouho, než dosáhnou nejvyššího stadia. Přesto jsou na sobě závislé, protože často musí pozitivního stadia dosáhnout jeden fenomén, aby jej mohly dosáhnout také fenomény ostatní. Aby mohla pozitivního stádia dosáhnout například organika, musí být splněn předpoklad, že pozitivního stádia již dosáhla jednodušší anorganika.  Přechod mezi stadii sestává podle Comta ze šesti kroků:

Hierarchie věd.

Spolu se zákonem tří stadií se pojí rovněž koncepce hierarchie věd. Jak zdůrazňuje Comte, každá oblast lidského poznání se rozvíjí jindy a jinou dynamičností, každá z věd proto dosáhne pozitivního stadia v jiné době. V teologickém i metafyzickém stádiu existují vědy, jimž jsou nadřazeny obecné, ovšem nepoznatelné zákonitosti. S postupem k pozitivnímu stádiu tyto nepoznatelné zákonitosti pomalu mizí. Také věda se specializuje, a tím pádem tříští na menší celky. Obecnější a jednodušší vědy dosahují pozitivního stádia rychleji, každá pozdější věda poté vzniká ze základních kamenů svého předchůdce. Čím výše je tedy v hierarchii věd určitá věda postavena, tím specifičtější je předmět jejího zkoumání.  Základem všech věd je matematika. Na ni se postupně nabalují další vědy: astronomie, fyzika, chemie, biologie a na závěr sociologie. Aby se jakákoliv věda z této řady mohla rozvíjet, předpokládá se plná zralost té, která stojí před ní. Sociologii Comte označuje sice za poslední, avšak zároveň za nejdůležitější ze všech věd, stojící na samém vrcholu v Comtově hierarchickém uspořádání.  V uvedeném výčtu věd pak chybí psychologie, tu podle Augusta Comta za vědu považovat nelze. Lidský druh nemůže studovat své myšlení, nemůže zkoumat sám sebe. Může nanejvýš studovat své vášně, jelikož ty jsou podle Comta umístěny v odlišných orgánech nežli myšlení.

Vliv a význam.

Zákon tří stadií, který navázal na dlouhou řadu předchůdců, měl od počátku své kritiky. Jedním z nich byl Max Weber, když tvrdil, že vývoj společnosti by se neměl studovat filosoficky, ale pouze objektivně na základě pozorování. Domníval se také, že co je rozumné pro jednu společnost, nemusí jiná společnost za rozumné považovat. K dalším odpůrcům patřil anglický vědec William Whewell, který říkal, že Comtova teorie je v rozporu s historií a teorií jako takovou. Za neplatnou ji označil také ruský sociolog Nicholas Timascheff, který tvrdil, že náboženství v žádném stadiu nevymizí.  Na druhé straně však zákon tří stadií pronikavě ovlivnil nejen mnoho filosofů a vědců, ale stal se i pevnou součástí všeobecného vzdělání. Teorii obdivoval například Charles Darwin, jenž považoval za velkolepou zejména ideu teologického stadia. Americký sociolog Emory Bogardus Comtovu teorii rozšířil připojením čtvrtého stadia, které označil za stadium socializovaného myšlení. S velkým zájmem Comta studoval také Tomáš Garrigue Masaryk, který se ztotožňoval s jeho názory na moderní dobu, a doslovně přejal Comtovu definici moderní doby jako krizového období přechodu k novému životnímu řádu. Také indický učenec V. K. Maheshwari chápe zákon tří stadií jako jeden ze základních platných zákonů o společnosti.

Zákon tří stadií tvoří jádro filosofie dějin francouzského myslitele Augusta Comta (1798–1857). Jedná se o teorii vývoje lidského vědění, který v zákonité posloupnosti prochází třemi stádii – teologickým, metafyzickým a pozitivním. Různými stádii vývoje Auguste Comte popisoval pokrok v lidské společnosti, ale i způsoby uvažování jedince, které prochází stejnými fázemi. Zákon tří stádií, jako součást a hlavní složku sociální dynamiky, popsal ve svém díle „Kurs pozitivní filozofie“.

The law of three stages is an idea developed by Auguste Comte in his work "The Course in Positive Philosophy". It states that society as a whole, and each particular science, develops through three mentally conceived stages: (1) the theological stage, (2) the metaphysical stage, and (3) the positive stage.


Popis.

Žluna zelená je nápadný pták s několika anatomickými adaptacemi pro život na stromech. Mezi nejdůležitější patří silný špičatý zobák, vhodný k rozsekávání dřeva, silné drápy, které žluna používá k zachytávání na kmeni stromů, a nepříliš dlouhý, přesto silný ocas, který má funkci opěrnou.  Má olivově zelený hřbet, bělavou spodní část těla se zeleným a žlutým odstínem na ocase (žlutý kostřec, zvláště patrný v letu), šedé končetiny, červené temeno a s výjimkou poddruhu "P. v. sharpei" (žluna zelená španělská) i černou obličejovou masku.  Jednotlivá pohlaví se zbarvením liší, výrazný vous táhnoucí se od zobáku má samec černo-červený, samice čistě černý. Obě pohlaví však mají červené celé temeno (čímž se liší od žluny šedé). Mladí ptáci mají na lících a břiše tmavé skvrny v řadách a matně červené temeno. Prachový šat chybí.  Ve střední Evropě si můžeme žlunu zelenou poměrně snadno splést s velice podobnou žlunou šedou ("Picus canus"), která je o něco menší, má zelené břicho, černý vous na lících jen mírně naznačený a jejíž volání zní melancholičtěji a na konci klesá. Liší se i tím, že samec má jen červenou skvrnu na čele a samička není zbarvena červeně vůbec.

Chování.

Žluna zelená celoročně obývá světlé (řídké) listnaté i smíšené lesy, zahrady a ovocné sady i větší parky ve městech s dostatečným porostem starých a mohutných stromů, příp. aleje starých stromů. Občas šplhá i na budovách. Souvislým lesům se vyhýbá.  Žluna se zdržuje jednotlivě. Podobně jako datlové a strakapoudi šplhá po stromech, ale na rozdíl od nich často poskakuje po zemi, kam slétává za potravou. Hnízdí v dutinách stromů, přičemž hnízdní dutinu s nevelkým okrouhlým vletovým otvorem vytesává v nahnilých, suchých nebo ztrouchnivělých kmenech stromů. Sekání dutiny trvá ptačímu páru asi 14 dní, může však trvat i déle než tři týdny. Přes léto dutina slouží jako hnízdiště, v zimě především jako místo k nocování. Obsazuje i opuštěné dutiny jiných datlovitých ptáků a občas zahnízďuje i v dostatečně velkých ptačích budkách.  Let je dlouze vlnitý, se zvučnými rázy křídel; střídá se mávání křídel s fází, kdy jsou křídla přitisknuta k tělu.  Na rozdíl od většiny datlovitých bubnuje zřídka. (Bubnování je rychlé klepání zobákem do rezonujícího dřeva, příp. plechu.) Mnohem častější je hlasový projev. Od časného jara se ozývá hlasitým jásavě znějícím "kli–kli–kli–kli". Jiní autoři přepisují znění hlasu jako "glyglygly...", "glyk glyk glyk glyk" aj.  Hlavní složku potravy tvoří mravenci, které vyhrabává ze země zobákem. Dospělce, larvy i kukly chytá na lepkavý velmi dlouhý vychlípitelný jazyk, kterým rejdí v mraveništi jako mucholapkou. Požírá i jiný hmyz, často jej loví tak, že jazykem prozkoumává štěrbiny v kůře, méně jej vysekává zobákem pod kůrou stromů nebo v kmeni. Příležitostně „kroužkuje“ stromy, tzn. naklovává kůru až na lýko a olizuje mízu. Občas navštíví včelí úly, zejména v zimě.  Hnízdí jednou ročně od dubna do července. Na holý podklad dutiny pokrytý třískami po tesání klade 6 (2 až 8) čistě bílých vajec velikosti 31,2 × 23,3 mm. Na vejcích sedí střídavě oba rodiče 15–17 dní. Samička zahřívá vajíčka během dne a sameček ji pravidelně střídá; v noci sedí na vejcích vždy jen sameček. Mláďata se líhnou skoro holá a slepá, jejich vývoj pokračuje dosti rychle, takže za 19 až 21 dní dutinu opouštějí, ale rodiče je ještě dva týdny krmí. Hlavní potravu mláďat tvoří mravenci, které jim rodiče přinášejí v jícnu. Během srpna až října se rodiny rozpadají, přičemž dospělé žluny jsou věrné svému hnízdišti, málokdy se vzdalují ze svého okrsku, zatímco mladí se rozlétají a osidlují nová teritoria, která jsou vzdálena zpravidla do několika desítek kilometrů.

Výskyt a početnost v ČR.

Vyskytuje se na celém území České republiky. Je prokázán pravidelný každoroční výskyt druhu, přičemž v letech 1985–1995 se uvádí 9000 až 18 000 hnízdících párů a 6000 až 12 000 zimujících jedinců. Patrně s úbytkem listnatých a smíšených lesů a kvůli užívání pesticidů počet žlun poklesl. Týž pramen označuje populační trend (výskyt či hnízdění) v letech 1973–1995 parametrem: „ubývání početnosti v rozmezí 20 % až 50 %“. O zřejmě mírně klesajícím trendu hovoří .

Žluna zelená ("Picus viridis") je středně velký šplhavý pták z čeledi datlovitých. Hojně se vyskytuje v západní Asii a celé Evropě s výjimkou Irska, většinového území Skandinávského poloostrova a několika středozemních ostrovů, což ji činí jedním z nejrozšířenějších evropských zástupců své čeledi.

The European green woodpecker ("Picus viridis") is large green woodpecker with a bright red crown and a black moustache. Males have a red centre to the moustache stripe which is absent in females. It is resident across much of Europe and the western Palearctic but in Spain and Portugal it is replaced by the similar Iberian green woodpecker ("Picus sharpei").  The European green woodpecker spends much of its time feeding on ants on the ground and does not often 'drum' on trees like other woodpecker species. It is a shy bird but usually draws attention with its loud calls. A nest hole is excavated in a tree; four to six eggs are laid which hatch after 19–20 days.


Životopis.

Narodil se v San Antoniu v Texasu Sharon a Geraldovi Padaleckim. Prarodiče z otcovy strany pochází z Polska. Má staršího bratra Jeffa a mladší sestru Megan. Ve 12 letech začal navštěvovat herecké kurzy.  Navštěvoval James Madison High School v San Antoniu. V roce 1998, Padalecki a jeho spolužák Chris Cardenas vyhráli National Forensic League ("Národní řečnická liga") v kategorii dvojic. Padalecki v roce 1999 zvítězil v soutěži "Claim to Fame" televizní stanice FOX; následně se zúčastnil Teen Choice Awards, kde potkal svého současného manažera. Po dokončení střední školy v roce 2000 se odstěhoval do Los Angeles, kde zahájil svoji hereckou kariéru, přestože získal stipendium na Texaskou univerzitu (University of Texas).

Kariéra.

Jeho první rolí byla malá role v rodinném filmu "Já a táta" (1999). V roce 2000 získal roli Deana Forestera v úspěšném seriálu "Gilmorova děvčata", kde hrál až do roku 2005. Během této doby se objevil v několika televizních filmech, jako "Silent Witness", "Close To Home" a filmu stanice Disney Channel "Prsten věčného světla", a seriálech jako "Pohotovost".  V roce 2004 hrál spolu s Mary-Kate a Ashley Olsenovými ve filmu "Jeden den v New Yorku" a také v thrilleru "Let Fénixe" spolu s Dennisem Quaidem a Hughem Lauriem. V roce 2005 s Elishou Cuthbert, Paris Hilton a Chadem Michaelem Murrayem hrál v hororu "Dům voskových figurín". Téhož roku se objevil v dalším hororu "Cry Wolf".  V roce 2005 byl rovněž obsazen do role Sama Winchestera v seriálu "Lovci duchů". Hlavní roli Thomase Kinkadea ztvárnil v roce 2008 ve filmu "Vánoční chaloupka". Padalecki hrál hlavní roli v remaku hororu "Pátek třináctého" (2009).

Osobní život.

Své zasnoubení s herečkou Genevive Cortese oznámil v lednu roku 2010. Dvojice se vzala 27. února 2010. Jejich syn Thomas Colton Padalecki se narodil 19. března 2012. Jejich druhý syn Austin Shepherd Padalecki se narodil 22. prosince 2013. Dcera Odette Elliott Padalecki se narodila 17. března 2017.

Jared Tristan Padalecki (* 19. července 1982, San Antonio, Texas, USA) je americký herec známý ze seriálů "Gilmorova děvčata" a "Lovci duchů" nebo filmů "Jeden den v New Yorku", "Dům voskových figurín" a "Pátek třináctého".

Jared Tristan Padalecki (born July 19, 1982) is an American actor. He is best known for playing the role of Sam Winchester in the TV series "Supernatural". He grew up in Texas and rose to fame in the early 2000s after appearing on the television series "Gilmore Girls" as well as the films "New York Minute" (2004) and "House of Wax" (2005).


Pravé a nepravé kapitálky.

Kapitálky jsou samostatným řezem písma, nejsou jen zmenšenou kopií znaků základního řezu. Tloušťka tahů bývá stejná jako u odpovídajících minuskulí. Pokud není k dispozici kapitálkový řez písma (případně ho program neumí využít), umožňují některé programy vykreslit „nepravé kapitálky“ tím, že použijí základní řez, který o něco zmenší (typicky na zhruba 70–75 % původní velikosti). Takto zmenšené verzálky se však od pravých kapitálek liší v tloušťce tahů, proporcích znaků a mezer mezi nimi. Nepravé kapitálky proto v textu vypadají světleji než okolní text.

Použití.

Kapitálky se používají pro vyznačování, tzn. zvýraznění či odlišení částí textu, obdobně jako kurzíva. Kapitálky se často používají pro vyznačení jmen nebo názvů, protože vzbuzují slavnostní až honosný dojem. V anglofonním prostředí se kapitálky někdy používají pro zkratky a akronymy uprostřed běžného textu (s výjimkou osobních jmen), např. NATO. Kapitálky se také používají pro vyznačení počátku kapitoly (případně s iniciálou), kdy je jimi zvýrazněna první řádka či fráze.  Pro použití kapitálek existují v některých jazycích zvláštní pravidla. Například v němčině dlouho neexistovalo verzálkové ß (ostré "s"), což, aplikováno pro kapitálky, vyžadovalo a stále ve velké míře vyžaduje místo ß sázet . Některé sázecí programy dokáží při použití pravých kapitálek v odpovídajícím formátu písma takové úpravy provést automaticky. (Potřeba verzálkového ß a nesystematické používání jeho návrhů nakonec vedlo k jeho zavedení i do německých a mezinárodních norem, např. ISO/IEC 10646, a souboru Unicode (U+1E9E "LATIN CAPITAL LETTER SHARP S"), a k zavedení jeho používání i v některých periodických tiskovinách, např. v samotném titulu Gießener Zeitung. Běžné to však zatím není a neodpovídá to ani závazným pravidlům německého pravopisu.)

Kapitálky jsou vyznačovací řez písma latinky, u kterého mají písmena tvar verzálek (velkých písmen), avšak velikost běžných malých písmen, minuskulí.

In typography, small capitals (usually abbreviated small caps) are lowercase characters typeset with glyphs that resemble uppercase letters ("capitals") but reduced in height and weight, close to the surrounding lowercase ("small") letters or text figures. This is technically a case-transformation, but a substitution of glyphs, although the effect is often simulated by case-transformation and scaling. Small caps are used in running text as a form of emphasis that is less dominant than all uppercase text, and as a method of emphasis or distinctiveness for text alongside or instead of italics, or when boldface is inappropriate. For example, the text "Text in small caps" appears as Tᴇxᴛ ɪɴ sᴍᴀʟʟ ᴄᴀᴘs in small caps. Small caps can be used to draw attention to the opening phrase or line of a new section of text, or to provide an additional style in a dictionary entry where many parts must be typographically differentiated.  Well-designed small capitals are not simply scaled-down versions of normal capitals; they normally retain the same stroke weight as other letters and have a wider aspect ratio for readability. Typically, the height of a small capital glyph will be one ex, the same height as most lowercase characters in the font. In fonts with relatively low x-height, however, small caps may be somewhat larger than this. For example, in some Tiro Typeworks fonts, small caps glyphs are 30% larger than x-height, and 70% the height of full capitals. To differentiate between these two alternatives, the x-height form is sometimes called petite caps, () preserving the name "small caps" for the larger variant. OpenType fonts can define both forms via the "small caps" and the "petite caps" features. When the support for the petite caps feature is absent from a desktop-publishing program, x-height small caps are often substituted.


Stavba.

Vývoj třídy byl zahájen roku 1938. Původně se mělo jednat o menší křižníky (výtlak 8000 t) respektující omezení daná Washingtonskou konferencí. Po vypuknutí války v Evropě omezení padla a bylo rozhodnuto dále rozvíjet vyzkoušenou konstrukci předcházející třídy "St. Louis". Při konstrukci třídy "Cleveland" byl kladen důraz na lepší protiletadlovou výzbroj a větší dosah, než tomu bylo u předchozích tříd.  Celkem bylo objednáno 52 křižníků této třídy. Do stavby se zapojily americké loděnice New York Shipbuilding Corp. v Camdenu, Newport News Shipbuilding and Dry Dock Co. v Newport News, Bethlehem Steel Corp. ve Fore River v Quincy a William Cramp & Sons Shipbuilding Co. ve Filadelfii.  Stavební program však výrazně ovlivnil průběh války. Celkem 27 jednotek bylo dokončeno v podobě lehkých křižníků. Nedostatek letadlových lodí vedl k nouzovému řešení a devět trupů bylo dokončeno jako letadlové lodě třídy "Independence". Stavba dalších křižníků byla zrušena, neboť ke konci války už byly nadbytečné. Stavba křižníků "Buffalo" a "Newark" byla zrušena už roku 1940, aby se loděnice Federal Shipbuilding and Drydock Company v Kearny mohla soustředit na stavbu torpédoborců. Stavba křižníku "Galveston" byla přerušena a dokončen byl až roku 1958 jako raketový křižník.  Roku 1942 bylo rozhodnuto, že křižníky (CL-106 až 118) budou dokončeny podle vylepšeného projektu lišícího se především kompaktnější nástavbou s jediným komínem, což zlepšovalo problém s přetížením nástaveb a zefektivňovalo využití protiletadlových kanónů. Tato verze je označována jako třída "Fargo". Dokončeny ale byly pouze dvě jednotky a stavba ostatních zrušena.  Jednotky třídy "Cleveland":

Konstrukce.

Základní výzbroj tvořilo dvanáct 152mm kanónů ve třídělových věžích, doplněných stejným počtem 127mm kanónů ve dvoudělových věžích, osmi 40mm kanóny a třinácti 20mm kanóny. Složení lehké výzbroje se u jednotlivých plavidel lišilo. Neseny byly dva katapulty a čtyři hydroplány (Curtiss SOC Seagull, Vought OS2U Kingfisher). Pohonný systém tvořily čtyři kotle Babcock & Wilcox a čtyři převodové turbíny General Electric o celkovém výkonu 100 000 shp. Nejvyšší rychlost dosahovala 32,5 uzlu. Dosah byl 11 000 námořních mil při rychlosti 15 uzlů.

Modifikace.

Během války byly křižníky vybavovány novými radary a byla upravována jejich protiletadlová výzbroj. První plavidla měla nástavby částečně z hliníkových slitin, kvůli nedostatku hliníku ale za války výroba přešla na nástavby z těžší oceli. Společně s vysoko položenými novými radary to výrazně zhoršovalo stabilitu křižníků.

Služba.

Za druhé světové války bylo do služby přijato 22 křižníků. Za války byla naprostá většina křižníků nasazena v Pacifiku, v menší míře v Evropě a Středomoří. Bojový křest prodělal křižník "Cleveland" roku 1942 během operace Torch. V Pacifiku křižníky především tvořily doprovod rychlých letadlových lodí. Ostřelovaly také pozemní cíle (např. na Okinawě). "Columbia", "Denver", "Santa Fe", "Mobile", "Vincennes" a "Miami" se roku 1944 účastnily bitvě u Leyte. Žádný z nich nebyl během války ztracen.  Křižníky byly vyřazeny do roku 1950 (jediný "Manchester" do roku 1956) a následně drženy nějaký čas v rezervě. "Manchester" prodělal tři nasazení v korejské válce, kde získal devět vyznamenání Battle Star.  Křižník "Atlanta" byl výrazně přestavěn na cílovou loď určenou ke zkouškám odolnosti proti výbuchům (operace Sailor Hat).

Přestavba na raketové křížníky.

Šest vyřazených křižníků ("Galveston", "Little Rock", "Oklahoma City", "Providence", "Springfield" a "Topeka") bylo později rozsáhle přestavěno na raketové křižníky tříd "Galveston" a "Providence". Vyřazeny byly do roku 1979. Raketový křížnk "Little Rock" se dochoval jako muzejní loď v Buffalo and Erie County Naval & Military Park v Buffalu.

Třída Cleveland byla třída lehkých křižníků amerického námořnictva z období druhé světové války. Je to vůbec nejpočetnější třída křižníků v historii. Celkem bylo objednáno 52 lehkých křižníků této třídy. Dokončeno jich bylo 28 (jeden až jako raketový křižník), trup devíti dalších byl přestavěn na lehké letadlové lodě třídy "Independence", 13 křižníků bylo přeobjednáno v upravené podobě jako "třída Fargo" a stavba ostatních byla zrušena. Třída "Fargo" se lišila především kompaktnější nástavbou s jedním komínem (stejně se lišily těžké křižníky třídy "Oregon City" od původní třídy "Baltimore"). Křižníky byly ve službě v letech 1942–1956. Intenzivně byly nasazeny za druhé světové války, přičemž žádný nebyl ztracen. Šest jednotek bylo později přestavěno na raketové křižníky tříd "Galveston" a "Providence".

The "Cleveland" class was a group of light cruisers built for the U.S. Navy during World War II, and were the most numerous class of light cruisers ever built.


Hráčská kariéra.

František Kaberle s hokejem začínal v rodném Kladně, kde se také poprvé, v sedmnácti letech, dostal do A-týmu mužů. Zde odehrál čtyři sezóny a odešel za nabídkou, která přišla ze švédského MoDo Hockey Örnsköldsvik. Roku 1995 si poprvé oblékl národní dres a odjel na mistrovství světa. Od té doby nechyběl na žádném mistrovství až do roku 2001. Z této série si odvezl čtyři zlaté medaile (1996, 1999, 2000, 2001).  Po úspěších, kterých dosáhl na mistrovstvích světa a ve švédské Elitserien, na sebe nenechal dlouho čekat draft do klubu NHL Los Angeles Kings, který přišel v roce 1999. Z Los Angeles byl postupem času vyměněn do Atlanty Thrashers, kde se v sezóně 2001/2002 a 2003/2004 stal nejproduktivnějším obráncem týmu.  Když nastala v NHL stávka, Kaberle se vrátil do rodného Kladna, kde nastoupil v dresu tamního týmu. Avšak v sezóně přišla nabídka opět z MoDo, kam se rozhodl přestoupit. Po mistrovství světa v roce 2005, odkud si přivezl opět, již pátou, zlatou medaili, přestoupil do Carolina Hurricanes, kde se celému týmu podařilo vybojovat Stanley Cup. Zde měl velký podíl ve finálovém zápase svojí vítěznou brankou do sítě Edmontonu Oilers v sedmém zápasu série. Roku 2006 byl poprvé vybrán do reprezentačního kádru, který se zúčastnil olympijských her v Turíně.  Poté, co se nedohodl na nové smlouvě s týmem HC GEUS OKNA Kladno, přestoupil v červenci 2010 do týmu HC Eaton Pardubice, kde podepsal roční kontrakt. Po vypršení smlouvy přestoupil společně s Adamem Svobodou do týmu HC Plzeň 1929 za obránce Václava Benáka. Po sezóně v Plzni neprodloužil a ukončil kariéru.

Rodina.

Jeho otec, František Kaberle, je bývalým hokejistou. Hokejistou je i jeho mladší bratr Tomáš Kaberle. František Kaberle je rozvedený, s bývalou manželkou Kateřinou má dcery Francescu a Vanessu.

František Kaberle (* 8. listopadu 1973 Kladno) je bývalý český hokejový obránce. V roce 2008 byl uveden do Síně slávy českého hokeje. Hokeji se věnoval i jeho mladší bratr Tomáš a jejich otec František.

František "Frank" Kaberle () (born November 8, 1973) is a Czech former professional ice hockey defenceman. His playing career extended over 20 seasons, most notably in the National Hockey League with the Los Angeles Kings, Atlanta Thrashers, and the Carolina Hurricanes.


Konstrukce Lorenzovy křivky.

Ukažme konstrukci Lorenzovy křivky na příkladě měření diverzifikační schopnosti skóringového modelu. Konstrukce Lorenzovy křivky je založena na definici tzv. "distribučních funkcí dobrých a špatných klientů".  Označme formula_1 obor hodnot skóringové funkce formula_2. Potom pro každou hodnotu skóre formula_3 definujme distribuční funkci dobrých klientů formula_4 jako pravděpodobnost, že náhodně vybraný "dobrý klient" (viz skóringový model) bude mít skóre menší než formula_5, a distribuční funkci špatných klientů formula_6 jako pravděpodobnost, že náhodně vybraný "špatný klient" bude mít skóre menší než formula_5.  Explicitní distribuční funkce formula_4 a formula_6 v praxi zpravidla neznáme, proto je nejčastěji nahrazujeme konzistentními odhady. Funkci formula_4 odhadujeme jako poměr počtu dobrých klientů se skóre menším než formula_5 ku počtu všech dobrých klientů a funkci formula_6 jako poměr počtu špatných klientů se skóre menším než formula_5 ku počtu všech špatných klientů.  Nakonec definujeme Lorenzovu křivku jako množinu bodů  formula_14,  kde formula_3 nabývá všech hodnot použité skóringové funkce.  Takto zkonstruovaná Lorenzova křivka potom leží uvnitř jednotkového čtverce a spojuje protilehlé vrcholy, viz obrázek. Čím větší má náš model diverzifikační schopnost, tím více se Lorenzova křivka přibližuje stranám čtverce.

Struktura a vysvětlení.

Lorenzovka křivka je funkce, která je vyobrazena na jednotkovém čtverci 1. kvadrantu. Celkový součet je vyobrazen na ose „Y“ a na ose „X“ se zobrazuje dané procento populace, příjmů nebo jakéhokoliv jiného objektu, který je zkoumán. Na ose „Y“ se tedy zobrazuje podíl, jaký daný počet prvků na ose „X“ je zastoupen z celkového množství podílu. Data se vždy seřadí vzestupně. To vytváří charakteristický tvar Lorenzovy křivky pod diagonálou, což odráží míru nerovnoměrného rozdělení. Díky vzestupnému řazení dat máme jistotu, že daná funkce je vždy konvexní. Když si tyto fakta ukážeme na příkladu, můžeme třeba prohlásit, že spodních 20% domácností čerpá 12% z celkových příjmů (viz: Paretův princip). Na Lorenzově křivce můžeme rozeznávat dva extrémy, prvním z nich je perfektní rovnoměrné rozdělení, kdy všichni lidé mají stejný příjem. V tomto případě se vždy podíl populace zobrazené na ose „X“ vždy musí rovnat i podílu z celkového množství na ose „Y“. Tato funkce lze jasně ilustovat přímkou y=x. Tento jev se nazývá jako dokonalá linie rovnosti. Druhým extrémem je perfektní nerovnoměrné rodělení, což v praxi znamená, že jedna osoba vlastní vše a všichni ostatní nemají žádný příjem. V tomto případě je Giniho koeficient roven 0 (Giniho koeficient je poměr plochy mezi oblastí pod Lorenzovo křivkou dané situace a perfektním rovnoměrném rozdělení. Vzhledem k tomu, že perfektní rovnoměrné rozdělení má vždy větší nebo rovnou hodnotu, tak výsledek je tedy číslo mezi 0 a 1, z toho plyne, že čím vyšší číslo to je, tím se zvyšuje nerovnoměrnější rozdělení).  formula_16 Tento vzorec vyjadřuje Giniho koeficient, přesnější grafické vysvětlení je přímo na stránce Giniho koeficient.

Příklad použití Lorenzovy křivky.

Představme si, že osa „X“ neboli formula_17zobrazuje procento populace a osa „Y“ neboli formula_18procento bohatství ve společnosti (alternativně také důchodu), pak Lorenzova křivka (plná čára nahoře) uvádí například, že 40 % populace oné společnosti vlastní 10 % z veškerého bohatství v této společnosti (alternativně, že na ni připadá 10 % důchodu). Tečkovaná čára grafu by zobrazovala rovnostářskou společnost, kdy všichni jedinci dosahují identické úrovně bohatství (alternativně: stejné úrovně důchodu).  V příkladu jsme si tedy rozdělili společnost na pětiny a v každé je jejich procento bohatství ve společnosti odlišné, což také znamená, že společnost nedosahuje identické úrovně bohatství. Dále jsme si do příkladu zavedli četnost, která je uvedena v Kč. Z četnosti můžeme lehce získat procentuální podíl v konkrétní pětině. Tento procentuální podíl bychom získali vydělením, když bychom dělili četnost konkrétní pětiny sumou všech četností. Tedy například u 2.pětiny formula_19  V posledním sloupci tu máme kumulativní četnost, která nám ukazuje, jaký podíl bohatství ve společnosti má konkrétní pětina spolu se všemi ostatními pětiny, které jsou na ose „X“ neboli formula_17 zobrazovány menšími hodnoty.) Když mluvíme o kumulativní četnosti v tomto případě, tak vždycky na konci musí mít hodnotu 1. Důvodem je, že se bavíme o kumulativní četnosti podílu, kde celkový podíl musí být vždy jedna.  Pod tímto textem můžeme vidět tabulku hodnot, kde jsou názorně ukázané hodnoty u konkrétních pětin obyvatelstva. Celé grafické znázornění je ale pod tabulkou, které je úplně typickým příkladem Lorenzovy křivky

Lorenzova křivka je jedním z nejpoužívanějších způsobů grafického znázornění diverzifikace. V ekonomii se s ní často setkáváme především při grafickém znázorňování nerovnoměrnosti rozdělení důchodů či bohatství v populaci nějakého celku. Základem těchto výpočtů je seznam jednotlivých příjmů nebo aktiv seřazených vzestupně zleva doprava. Další použití můžeme hledat při popisu nerovnosti mezi velikostí jednotlivců v ekologii a při studiu biologické diverzity, kde je úhrnný podíl druhů vykreslen úhrnným podílem jednotlivců. Mezi další použití patří například hodnocení skóringových modelů.  Tato křivka je vnímána jako graf znázorňující podíl celkového příjmu nebo bohatství spodních x% lidí na ose „X“. Velmi časté je používání křivky u rozdělení příjmů, kde u dolního x% domácností se ukazuje, jaké procento (y%) z celkového příjmu mají. Procento domácností je vyneseno na ose x, procento příjmu na ose y. Křivka může být také použita pro ukázku distribuce aktiv. Toto použití mnoho ekonomů považuje za nejlepší měřítko sociální nerovnosti.

In economics, the Lorenz curve is a graphical representation of the distribution of income or of wealth. It was developed by Max O. Lorenz in 1905 for representing inequality of the wealth distribution.  The curve is a graph showing the proportion of overall income or wealth assumed by the bottom "x"% of the people, although this is not rigorously true for a finite population (see below). It is often used to represent income distribution, where it shows for the bottom "x"% of households, what percentage ("y"%) of the total income they have. The percentage of households is plotted on the "x"-axis, the percentage of income on the "y"-axis. It can also be used to show distribution of assets. In such use, many economists consider it to be a measure of social inequality.  The concept is useful in describing inequality among the size of individuals in ecology and in studies of biodiversity, where the cumulative proportion of species is plotted against the cumulative proportion of individuals. It is also useful in business modeling: e.g., in consumer finance, to measure the actual percentage "y"% of delinquencies attributable to the "x"% of people with worst risk scores.


Historie.

KML byl vyvinut firmou Keyhole, Inc. jako API pro její virtuální glóbus "Earth Viewer". V roce 2004 firmu koupila společnost Google, Inc. a produkt přejmenovala na Google Earth.

Vztažné souřadnicové systémy.

Geoprvky standardu KML (bod, linie, plocha, aj.) využívají pro lokalizaci souřadnicový systém WGS84 ve tvaru celých stupňů. Výšky vztažných bodů prvků nejsou povinné (H = 0 m) a pokud jsou uvedeny tak je jejich vztažný systém EGM96.

Aplikace.

Primární využití KML ze strany Google je pro její mapové aplikace Google Earth (virtuální glóbus), Google Maps (webový mapový server) a Google Mobile (přístup ke geodatům-mapám v mobilních zařízení). Díky tomu, že se verze KML 2.2 stala standardem OGC, získává KML popularitu a tvůrci nejen GIS software se ho snaží začlenit do svých produktů. Na internetu již existují zajímavé aplikace využití KML pro prezentaci geografických informací (geodat). Nejvýznamnějším příkladem je vizualizace intenzity zemětřesení pomocí KML (geograficky a časově lokalizované).

Soubory KML a KMZ.

Primárním formátem je soubor KML (aplikace XML), jenž má MIME typ "application/vnd.google-earth.kml+xml". Existuje i rozšiřující verze textového souboru KML, jímž je formát KMZ s MIME "application/vnd.google-earth.kmz". KMZ je ve skutečnosti přejmenovaná přípona archívu ZIP. Obsahuje kořenový KML soubor doc.kml a vedle něho můžou být ještě dodatečné soubory (JPEG, aj.) pro textury. Nejznámější využití KMZ je pro prezentaci vizualizace 3D objektů vytvořených např. v software Google SketchUp, v prostředí Google Earth.

Příklad KML 2.2 (geoprvek - bod).

<?xml version='1.0' encoding='UTF-8'?> <kml xmlns='http://www.opengis.net/kml/2.2'> <Placemark> </Placemark> </kml

Keyhole Markup Language (KML) je aplikací metajazyka XML. Primárně je určeno pro publikaci, distribuci geografických dat (geodat). Ke dni 16. 4. 2008 se stal KML ve verzi 2.2 standardem Open Geospatial Consortium (OGC).

Keyhole Markup Language (KML) is an XML notation for expressing geographic annotation and visualization within two-dimensional maps and three-dimensional Earth browsers. KML was developed for use with Google Earth, which was originally named Keyhole Earth Viewer. It was created by Keyhole, Inc, which was acquired by Google in 2004. KML became an international standard of the Open Geospatial Consortium in 2008. Google Earth was the first program able to view and graphically edit KML files, but other projects such as Marble have added KML support.


Geografie.

Crozetovo souostroví vzniklo působením vulkánu.  Ostrovy Apoštolů zahrnují dva větší ostrovy (Grand Île – Velký ostrov a Petite Île – Malý ostrov) a přibližně 20 skalisek. Seznam hlavních ostrovů:  Crozetovy ostrovy nejsou trvale obydleny. Výjimku tvoří posádka výzkumné stanice Alfred Faure (u "Alfrédova přístavu"), která leží ve východní části "Našeho ostrova". Dalšími výzkumnými stanicemi umístěnými na tomto souostroví byly La Grande Manchotière a La Petite Manchotière.

Geologie.

Současná podoba zemského povrchu v oblasti, kde se nachází Crozetovy ostrovy, byla utvořena zhruba před padesáti miliony lety. Důkazem toho jsou magnetické anomálie vyskytující se na mořském dně poblíž ostrovů. Stáří čediče na těchto ostrovech se odhaduje na 8,8 miliónů let.

Podnebí.

Na Crozetových ostrovech spadne ročně více než 2000 mm srážek. Prší zde v průměru 300 dní v roce. Vítr dosahující rychlosti 100 km/h fouká asi 100 dnů v roce. Teplota ovzduší v létě dosahuje 18 °C (64 °F) a v zimě jen zřídka klesá pod 5 °C (41 °F).

Dějiny.

Francouzská námořní výprava vedena Marcem-Josephem Marionem du Fresne přistála u břehů Île de la Possession 24. ledna 1772. Marion du Fresne prohlásil celé souostroví za majetek Francie. Ostrov, který tato expedice spatřila jako první, dostal rovněž jméno Majetek. Du Fresne pojmenoval nově objevené souostroví nejprve po sobě, záhy ho však přejmenoval po svém prvním důstojníkovi Julesovi Crozetovi.  Počátkem 19. století se Crozetovy ostrovy staly oblíbeným cílem lovců tuleňů. Tato zvířata zde byla vyhlazena velmi brzo poté, v roce 1835. Zanedlouho začaly k ostrovům mířit další lodě lovců, především velrybářů, kteří připlouvali hlavně z Massachusetts. V roce 1841 zde bylo v sezóně celkem 19 velrybářských lodí a zanedlouho počet lodí vzrostl tak, že jen ze Spojených států zde plulo více než 20 lodí velrybářů, což způsobilo rychlé vylovení zdejších vod a koncem 19. století sem připlouvaly lodi velmi zřídka.  Četné útesy strážící břehy Crozetových ostrovů zapříčinily nejedno lodní ztroskotání. Britská loď lovců tuleňů "Princess of Wales" se v těchto místech potopila v roce 1821 a ti, kteří nehodu přežili, museli strávit následující dva roky na nehostinných ostrovech. V roce 1887 ztroskotala francouzská loď Tamaris poblíž Prasečího ostrova. Přeživší námořníci, kterým se podařilo dostat se na ostrov, chytili albatrosa na jehož nohu uvázali vzkaz o své situaci a nechali ho odletět. Pták byl chycen o 7 měsíců později ve Fremantlu, přístavním městě na západě Austrálie. Posádku Tamarisu se už ale zachránit nepodařilo. Vzhledem k velice častým případům ztroskotání lodí v okolí Crozetových ostrovů vysílá Královské britské námořnictvo každých několik let loď, aby pátrala po případných trosečnících.  Crozetovy ostrovy byly nejprve přičleněny k Madagaskaru, jako jeho dependence. V roce 1955 byl status ostrovů pozměněn, staly se součástí francouzského zámořského teritoria Francouzská jižní a antarktická území. V roce 1938 bylo souostroví prohlášeno přírodní rezervací. První výzkumná stanice na Crozetových ostrovech byla založena v roce 1961 a do provozu uvedena o dva roky později. Byla pojmenována po "Alfredovi Faurem", prvním vedoucím výzkumníkovi, který v ní působil. Stanice leží na východě Île de la Possession a od svého otevření v roce 1963 je jediných trvale osídleným místem celého souostroví. Pracuje v ní 18 – 30 výzkumníků, jejichž počet se mění podle ročních období. Alfred Faure je stanicí meteorologického, biologického, geologického a nově také seismografického a geomagnetického výzkumu (IAGA kód CZT).  Od roku 2019 jsou Crozetovy ostrovy a okolní moře (souhrnná plocha 2 557 km²) společně s Kerguelenami a ostrovy Svatý Pavel a Amsterdam součástí světového přírodního dědictví UNESCO.

Fauna.

Crozetovy ostrovy jsou domovinou čtyř druhů tučňáků. Počet jedinců je odhadován na 4 miliony. Nejvíce jsou zastoupeni tučňáci žlutorozí a tučňáci patagonští. Na Východním ostrově nalézají své útočiště tučňáci skalní a žije zde také malá kolonie tučňáků oslích. Rovněž se zde v hojném počtu vyskytuje přezimující vodní pták štítonos černozobý. Mezi další zvířata žijící na těchto ostrovech patří lachtan medvědí, rypouš sloní a albatros stěhovavý.  Všichni tito tvorové tu mají i svého přirozeného nepřítele, tím je kosatka dravá. Pozoruhodným chováním těchto kytovců jsou jejich intenzivní lovecké nájezdy na mělčiny. Toto raritní chování kosatek lze spatřit i u pobřeží argentinské Patagonie. Vědci se domnívají, že se tento zvyk traduje v rámci jednotlivých rodin kytovců z generace na generaci. Lov kosatek dravých má pozitivní dopad na populaci lachtanů, která se díky úbytku predátorů rozrůstá.  Na Crozetovy ostrovy byly z lodí dovlečeny jednak myši a krysy, a také kočky, které měly tyto škůdce vyhubit. To vše způsobilo změny v původním ekosystému. Prasata, původně dovezená na Prasečí ostrov a kozy dovezené na Náš ostrov jako zdroje potravy pro někdejší trosečníky a osadníky dnes už na ostrovech nenajdeme.  Kvůli dlouhodobému lovu jsou dnes populace albatrosů stěhovavých a kalmarů Hamiltnových monitorovány. Vody v okolí Crozetových ostrovů nyní kontroluje Francouzské námořnictvo i hnutí Greenpeace.

Crozetovy ostrovy (francouzsky: "archipel des Crozet" dříve "îles Crozet") jsou francouzským zámořským územím nacházejícím se v jižní části Indického oceánu. Toto subantarktické souostroví se skládá z šesti malých ostrovů a mnoha útesů.

The Crozet Islands (; or, officially, "Archipel Crozet") are a subantarctic archipelago of small islands in the southern Indian Ocean. They form one of the five administrative districts of the French Southern and Antarctic Lands.


Hlas.

Jeho nejčastěji slyšitelným hlasovým projevem bývá kovově hvízdavé „kjí“ nebo „dý“. Při zpěvu se ozývá měkkými a protáhlými tóny.

Rozšíření.

Vyskytuje se téměř na celém území Evropy (od Skandinávie po Středomoří) a Asie. V České republice jde o běžného pěvce vystupujícího až po horní hranici lesa. V posledních letech byl však u naší populace zaznamenán mírný pokles, který je zapříčiněn ztrátou přirozeného biotopu. Na většině areálu svého rozšíření je stálý, na zimu migrují směrem na jih pouze populace ze severních oblastí.

Prostředí.

Žije v jehličnatých i smíšených lesích, na jejich okrajích, v parcích a v zahradách.

Chování.

Hýla obecného můžeme nejčastěji spatřit v zimě na jeřabinách nebo javorech, kdy je díky svému pestrému zbarvení nápadnější, častěji slétá na zem a žije většinou v hejnech, v kterých se občas zdržují i jiné druhy hýlů. V létě tento plachý pták žije skrytě v korunách stromů nebo v hustě zarostlých keřích a na zem slétá jen zřídkakdy (častěji, pokud dozrávají např. borůvky).

Potrava.

Jde o typického semenožravce, s oblibou v menší míře konzumuje i zelené části rostlin a pupeny, na které na jaře často chodí do ovocných sadů, kde díky této vlastnosti nepatří mezi zrovna oblíbené hosty. Oblíbenou potravou jsou semena šeříku, javorů, jasanů, jeřábů i běžných jehličnanů. Mláďata krmí semeny smetánky, jilmů, nezralými borůvkami nebo jahodami a hmyzem (mšice). V zajetí s oblibou konzumuje zelený hrášek.

Hnízdění.

Dobře vystlané hnízdo si staví nejčastěji na jehličnatých stromech nebo středně vysokých keřích ve výšce 1,5–6 m, často v blízkosti lesních potoků. Během dubna klade 4–5 vajec o velikosti 16 × 17 mm, na kterých sedí 12–14 dní. O mláďata pečují po dobu 2 týdnů oba rodiče.

Kulturní význam a chov.

Hýl obecný byl odedávna pro svůj atraktivní vzhled i schopnost naučit se flétnovým hlasem pískat různé melodie s oblibou chován v klecích. V zajetí si své majitele získával neobyčejnou přítulností a krotkostí. Pro svou důvěřivost snadno upadal do čižbářských léček. Proto se slovo „hejl“ stalo ve slangu označením pro důvěřivého naivku, kterého není těžké oklamat. Příjmení Hejl, Hylský nebo Hýlovský nebo místní jména Hejlov, Hýlov svědčí o pozornosti, kterou naši předci hýlům věnovali stejně jako rčení „věšet lidem hejly či bulíky na nos“.  Velmi obtížné je získat křížence s jinými pěnkavovitými ptáky. Pokud se křížení (vždy samice hýla s jiným ptákem) podaří, výsledkem bývají krásně zbarvení kříženci neobvyklého vzhledu. I v současnosti jsou chováni a dále rozmnožováni jedinci v přímé péči člověka pocházející z registrovaných chovů (v souladu s platným zákonem na ochranu přírody a krajiny). Odchovy se lépe daří ve voliérách (cca 1,8 x 1,8 x 0,8m). Takový chov je cenným zdrojem poučení a i informací o bionomii druhu. V zajetí se objevují vedle přírodně zbarvených ptáků také barevné mutace.

Hýl obecný ("Pyrrhula pyrrhula") je středně velký zpěvný pták z čeledi pěnkavovití.  Hýl obecný je nezaměnitelný zavalitý pták s šedým hřbetem, černobílými křídly, černým ocasem, temenem hlavy a nápadně silným zobákem, bílým kostřecem a hnědočernými končetinami. Samec má břišní stranu těla červenou, samice šedohnědou. Mladí jedinci mají šedohnědou hlavu a postrádají tmavé temeno.

The Eurasian bullfinch, common bullfinch or bullfinch ("Pyrrhula pyrrhula") is a small passerine bird in the finch family, Fringillidae. In Anglophone Europe it is known simply as the bullfinch, as it is the original bird to bear the name bullfinch.


Posádka.

Trojice kosmonautů USA byla v tomto složení:

Technická data.

Loď určená pro tříčlennou posádku s výrobním číslem CSM-116 se skládala z velitelského a servisního modulu používaného v předchozím úspěšném programu Apollo, vážila 19 970 kg. Byla vyrobena americkou společností North American Rockwell Corporation, Space Div., Downey, Kalifornie (USA) pro NASA v Houstonu. Byla později katalogizována v COSPAR s označením 1973-032A. Velitelský modul CM (') ve tvaru kužele vysokého 3,5 metru obsahoval kabinu, padákový systém se sedmi padáky, motorky, baterie, optiku a záchranný systém LES, který se po úspěšném vzletu odhodil. Modul SM (') obsahoval hlavní motor a pohonné hmoty, baterie, zásobník kyslíku. Před přistávacím manévrem se od druhého modulu oddělil.

Start.

Kosmickou loď vynesla na oběžnou dráhu 25. května 1973 raketa Saturn IB z mysu Canaveral na Floridě.

Průběh letu.

Po osmi hodinách letu se loď připojila nad Pacifikem k orbitální stanici Skylab, kam posádka po odpočinku přestoupila 26. května a zahájila připravený program. Po pěti dnech kvůli poruše museli Conrad a Kerwin vystoupit na povrch stanice (výstupy označené EVA) k provedení drobné opravy na panelu slunečních baterií. Výstup trval čtyři hodiny. O několik dní později, 10. června kvůli výměně kazet a filmů i dalším drobným opravám vystoupili ven znovu. Ve stanici pořídili několik tisíc fotografií Země a Slunce. Posádka na osmdesátitunové stanici strávila téměř celý měsíc a zanechala ji po svých opravách v dobrém stavu pro své následovníky na Skylabu 3.

Závěr letu.

Závěrečnému přistávacímu manévrhu předcházelo pozvolné snižování oběžné dráhy Skylabu 2 tak, aby kosmonauté po dlouhodobém pobytu v beztížném stavu omezili přetížení na minimálně nutnou dobu. Na Zem přistála posádka 22. června 1973 na hladinu Tichého oceánu asi 1300 km od San Diega. O posádku i s kabinou se postarala letadlová loď USS Ticonderoga, která byla v době přistání asi 10 km daleko. O dva dny později celá trojice odletěla do Kalifornie, kde byli představeni Richardu Nixonovi a Leonidu Brežněvovi.

Skylab 2 byla kosmická loď pro dopravu první posádky kosmonautů k Skylabu, orbitální stanici USA na oběžné dráze Země v roce 1973. Byla v pořadí 44 lodí Země s kosmonauty, která letěla do vesmíru.

Skylab 2 (also SL-2 and SLM-1) was the first crewed mission to Skylab, the first U.S. orbital space station. The mission was launched on an Apollo command and service module by a Saturn IB rocket on May 25, 1973, and carried a three-person crew to the station. The name Skylab 2 also refers to the vehicle used for that mission. The Skylab 2 mission established a twenty-eight-day record for human spaceflight duration. Furthermore, its crew were the first space station occupants ever to return safely to Earth – the only previous space station occupants, the crew of the 1971 Soyuz 11 mission that had crewed the Salyut 1 station for twenty-four days, died upon reentry due to unexpected cabin depressurization.  The crewed Skylab missions were officially designated Skylab 2, 3, and 4. Miscommunication about the numbering resulted in the mission emblems reading "Skylab I", "Skylab II", and "Skylab 3" respectively.


Synonyma.

Dále existují lidové a krajové názvy jako: hříbek máslový, mračinko, ovčí hříbek, podhříbek, podhoubek (Lomnicko), podlipník (Frenštátsko), podzemník (Unhošťsko), pupek, ševčík a židák (Olomoucko).

Vzhled.

Makroskopický.

Klobouk dosahuje 30 - 80 (110) milimetrů, v mládí je polokulovitý, poté klenutý, ve stáří poduškovitý až ploše rozprostřený. Povrch má šedohnědou, šedookrovou, světle- až tmavohnědou barvu, někdy s olivovým nádechem. Pokožka je matná, nelesklá, suchá. V mládí hladká až sametová, později i jemně plstnatá. Obvykle rozpraskává na malá políčka. Praskliny bývají načervenalé, protože se (obzvlášť v mládí) pod pokožkou klobouku nachází červenavá vrstva.  Rourky jsou 4 - 10 (13) milimetrů dlouhé, společně s póry mají nejprve žluté zbarvení, později jsou žlutoolivové až olivově zelené. Při poškození mají tendenci měnit barvu do modra či zelena.  Třeň skoro válcovitý, někdy u báze silnější, bez síťky. V horních partiích je zbarven žlutě, níže (nebo celý) bývá načervenalý až vínově červený. Povrch kryjí červenavá až hnědá zrníčka.  Dužnina má v oblasti klobouku a vrchní části třeně nažloutlé až žluté zbarvení, v nižších partiích může být načervenalá, v bazální části až nahnědlá. Při poškození více nebo méně modrá. Chuť je mírná až nakyslá, vůně nenápadná.

Mikroskopický.

Povrch klobouku je tvořen palisádodermem 8 - 18 μm širokých hyf. Výtrusy dosahují (10) 11 - 15 (17) × (4) 5 - 6 (6,5) μm, jsou hladké, elipsovitě vřetenovité, patrná je mělká suprahilární deprese. Výtrusný prach je olivově hnědý.

Výskyt.

Hojný druh rozšířený od nížin až po horské oblasti. Roste pod listnatými i jehličnatými stromy v lesích i mimo les na antropogenních a synantropních stanovištích, jako jsou parky nebo hráze rybníků. Pilát jej uváděl jako druh smíšených lesů na půdách nevápenatých, v rámci bučin v nížině a pahorkatině, dále do smrkových monokultur na kyselejších půdách v nížině a pahorkatině a nakonec mezi houby pásma kosodřevin mykorhizně vázané na kosodřevinu. Fruktifikuje od června do poloviny října.

Rozšíření.

Hřib žlutomasý roste v Severní Americe (Kanada, USA), Asii (Japonsko, Tchaj-wan), Austrálii (včetně Tasmánie a Nového Zélandu) a v Evropě, konkrétně v následujících zemích: Andorra, Belgie, Bělorusko, Česká republika, Dánsko, Finsko, Francie, Gibraltar, Chorvatsko, Irsko, Itálie, Lucembursko, Maďarsko, Německo, Nizozemsko, Norsko, Polsko, Rakousko, Slovensko, Slovinsko, Španělsko, Švédsko, Švýcarsko, Spojené království (včetně ostrova Man).

Praktický význam.

Jedlá houba kvalitativně horší než ostatní hřiby. Dužnina je měkká, obsahuje vysoký podíl vody, a proto snadno podléhá zkáze. Bývá napadána plísněmi a dalšími houbami. Velmi často na ní parazituje nedohub zlatovýtrusný ("Hypomyces chrysospermus"), který se v posledních fázích vývoje projevuje zlatožlutým povlakem. Nedohub vytváří jedovaté mykotoxiny, a proto by jím stižené plodnice neměly být konzumovány. Produkované toxiny by mohly způsobit nepravou otravu, hypoteticky možná i rakovinu. Doporučuje se proto sbírat jen mladé plodnice bez známek napadení, a to výhradně pro okamžité zpracování. Nevhodné je tedy např. sušení. Nedohub se vyskytuje (v malém rozsahu) i na povrchu mladých plodnic a může se tedy v průběhu sušení rozšířit na ostatní houby.

Hřib žlutomasý ("Xerocomellus chrysenteron" ) neboli babka je jedlá houba z čeledi hřibovitých. Z houbařského hlediska jde o jedlý, ale nepříliš ceněný druh horší jakosti. Také bývá často napadán červy a plísněmi.

Xerocomellus chrysenteron, formerly known as Boletus chrysenteron or Xerocomus chrysenteron, is a small, edible, wild mushroom in the family Boletaceae. These mushrooms have tubes and pores instead of gills beneath their caps. It is commonly known as the red cracking bolete.


Historie.

Prehistorické osídlení.

Lidé obývali wawelské jeskyně od starší doby kamenné, první doložené stabilní osídlení vrchu se objevilo před 5000 lety. Doložena je též přítomnost neolitických pasteveckých komunit, stejně jako obyvatelé z doby bronzové, a pozdější doby železné.

Středověk.

Opevnění na Wawelu bylo již v raném středověku. V 6. století stálo na vrchu kopce hradiště, v 9. století bylo území dnešního Krakova pravděpodobně po nějakou dobu podrobeno Velkomoravské říši, a z té doby pocházejí zbytky dřevěného kostela, které zde byly nalezeny. Z 10. století pocházejí základy dvou předrománských kostelů, asi nejstarších kamenných staveb na Wawelu. Roku 1000 zde vzniklo biskupství a poté byla vystavěna kamenná katedrála, tzv. Katedrála Boleslava I., z níž se dochovaly pouze základy. Roku 1038 byly nejstarší stavby na Wawelu těžce poškozeny povstáním pohanů a vpádem českého knížete Břetislava I., roku 1080 je zpustošil požár.  Kazimír I. Obnovitel kolem roku 1040 poprvé učinil z Krakova sídlo polských panovníků. Na Wawelu pak během středověku vznikla celá řada dalších sakrálních a světských staveb, ovšem dodnes již často zničených nebo přestavěných. Na konci 11. století vznikla v románském stylu druhá katedrála namísto zničené Boleslavovy, zvaná "Hermanowska", z níž se dochovala věž a krypta. Byla zčásti zničena požárem na počátku 14. století. Vladislav I. Lokýtek ji roku 1320 nařídil strhnout a nahradit dnešní gotickou stavbou, jež byla vysvěcena roku 1364. Vladislavův nástupce Kazimír III. Veliký nechal na Wawelu vystavět gotický hrad, základ současného Královského hradu.  Zlatý věk Wawelu nastal v době vlády Jagellonců. Královské sídlo bylo v letech 1507–1536 důkladně přestavěno, hlavními architekty byli Italové Francisco z Florencie a Bartolommeo Berrecci, po jejich smrti pak Benedykt ze Sandoměře. Vznikly zde první příklady renesančního umění v Polsku. Obohaceny byly i umělecké poklady katedrály, roku 1520 byl pro ni ulit zvon Zikmund, nejznámější polský zvon, používaný jen při nejvýznamnějších příležitostech.Roku 1595 byl zámek poškozen požárem a obnoven, avšak již roku 1609 bylo polské královské sídlo přeneseno do Varšavy a hrad na Wawelu začal upadat. Byl několikrát poškozen vpády cizích vojsk a byl využíván již jen jako pevnost a opěrný bod. Katedrála na Wawelu si však nadále uchovala svůj význam nejdůležitějšího polského chrámu a i nadále v ní probíhaly korunovace a byli zde pohřbíváni členové panovnického rodu. V kryptě Wawelské katedrály dnes proto odpočívají četní Piastovci, Jagellonci, Vasovci a další (Wettin August II. Silný, Jan III. Sobieski, Hedvika z Anjou).

Novověká historie.

Po zániku Polska r. 1795 Krakov připadl Rakousku. Hrad se změnil ve vojenskou posádku a stavební úpravy zničily mnoho historicky a umělecky významných částí hradního komplexu. Polští vlastenci však Wawel nadále považovali za symbolicky mimořádně významný bod a v katedrále začali opět pochovávat významné Poláky počínaje maršálem Poniatowskim roku 1815. Roku 1905 František Josef I. nechal místní vojenskou posádku zrušit a byla provedena rekonstrukce hradu jako historické památky.  V době meziválečného polského státu byl hrad povýšen na oficiální sídlo prezidenta republiky. Během nacistické okupace odtud Hans Frank řídil tzv. Generální gouvernement zničení unikl jen díky kvapnému ústupu nacistů v roce 1945. Po druhé světové válce byl královský hrad změněn na muzeum. Katedrála sv. Stanislava a Václava si i nadále uchovává svou významnou roli v životě polské katolické církve a národa.

Popis.

Na wawelském kopci se nachází řada významných památek.

Obranné věže Wawelu.

Obranný systém vznikl v průběhu 11. století, kdy byla katedrála opevněna čtyřmi věžemi, z nichž se dodnes dochovala pouze spodní část Věže stříbrných zvonů. Když byly ve 14. století románské stavby přestavěny v gotickém stylu vznikl nový systém opevnění a s ním i nové věže. Z nich dodnes dochovaná je Zlodějská věž (Zlodziejska), na straně přilehlé k Visle, dále Kuřecí noha (Kurza Stopka), začleněná do gotické části Královského paláce a mezi nimi potom Dánská věž (Dunska). Nejvýznamnější obranné věže nicméně vznikly teprve v druhé polovině 15. století za Jagellonců: Senátorská věž (Lubranka) stojící vedle paláce a Sandomierská věž (Sandomierska) na jižní části kopce.

Katedrála sv. Stanislava a sv. Václava.

Je to polské posvátné místo a zároveň kulturní památka. Tradiční místo korunovací polských králů, z nichž mnozí jsou tu pohřbeni, mimo nich zde však leží i svatý Stanislav, svatá Hedvika a další významné osobnosti polského národa, Současná katedrála je již třetí stavou na stejném místě, vznikla převážně ve 14. století. Interiéru dominuje hrobka sv. Stanislava. V katedrále se nachází 18 kaplí, na Zikmundově věži se nachází jedenáctitunový Zikmundův zvon.

Královský hrad.

Renesanční stavba s barokními prvky tvořená čtyřmi křídly, která obklopují vnitřní dvůr. Skládá se ze tří obytných křídel, jednoho paravánového křídla, vnitřního dvora a pěti obytných věží. Uvnitř jsou dvě reprezentativní schodiště. Vnitřní dvůr obklopuje třípodlažní sloupová arkáda.V interiéru jsou reprezentační královské komnaty a soukromé královské komnaty, v nichž jsou vystaveny řady gobelínů ze 16. století. Nejpozoruhodnějšími sály jsou Ptačí komnata, Orlí sál a Senátorský sál. Vedle reprezentačních komnat se též nachází královská klenotnice a zbrojnice.

Katedrální muzeum Jana Pavla II..

Založil jej v roce 1906 kardinál Jan Puzyna a uložena je v něm kolekce uměleckých předmětů shromážděných ve 20. století. Mmo nich muzeum hostí sbírku olejomaleb ze 14. století, soch a váz, dále pak kolekci vlámských tapisérií z 16. století. Muzeum se nechází vedle vstupu do katedrály.

Hřib dubový ("Boletus reticulatus" ) je jedlá houba z čeledi hřibovitých, která patří do skupiny pravých hřibů sekce "Edules". Řadí se k houbařsky nejvyhledávanějším druhům.

Boletus reticulatus (formerly known as Boletus aestivalis (Paulet) Fr.), and commonly referred to as the summer cep is a basidiomycete fungus of the genus "Boletus". It occurs in deciduous forests of Europe where it forms a symbiotic mycorrhizal relationship with species of oak ("Quercus"). The fungus produces fruiting bodies in the summer months which are edible and popularly collected. The summer cep was formally described by Jacob Christian Schäffer as "Boletus reticulatus" in 1774, which took precedence over "B. aestivalis" as described by Jean-Jacques Paulet in 1793.


Posádka.

Trojice kosmonautů USA byla v tomto složení

Technická data.

Loď určená pro tříčlennou posádku s výrobním číslem CSM-117 se skládala z velitelského a servisního modulu používaného v předchozím úspěšném programu Apollo, vážila 20 121 kg (nepatrně víc než předchozí Skylab 2), byla vyrobena americkou společností North American Rockwell Corporation, Space Div., Downey, Kalifornie (USA) pro NASA v Houstonu. Byla později katalogizována v COSPAR s označením 1973-050A. Velitelský modul CM (') ve tvaru kužele vysokého 3,5 metru obsahoval kabinu, padákový systém se sedmi padáky, stabilizační motorky, baterie, optiku a záchranný systém LES, který se po úspěšném vzletu odhodil. Modul SM (') obsahoval hlavní motor a pohonné hmoty, baterie, zásobník kyslíku. Před přistávacím manévrem se od druhého modulu oddělil.

Start.

Kosmickou loď Skylab SL-3 (AS-207), vynesla na oběžnou dráhu 28. července 1973 raketa Saturn IB z kosmodromu na mysu Canaveral (Kennedyho vesmírné středisko).

Průběh letu.

Po osmi hodinách letu a pátém oběhu se loď připojila k orbitální stanici Skylab, kam posádka po odpočinku přestoupila a zahájila připravený program. Zpočátku řešili problém s opakovaným únikem okysličovadla ze systémů trysek, uvažovalo se o ukončení programu. Na kosmodromu se začala připravovat záchranná raketa. Absolvovali několik mnohahodinových výstupů (EVA) na vnější plášť stanice kvůli drobným opravám, instalaci krytu fólií. Snímkovali Zemi i další vesmírné objekty (desetitisíce snímků), prováděli řadu experimentálních pokusů, měření. Vyzkoušeli létající křeslo ASMU (""), umožňující pohyb s manévrovacími tryskami. Posádka na 80tunové stanici strávila téměř dva měsíce, dvojnásobek než jejich předchůdci a celý program byl vyhodnocen jako velmi dobře splněný. Po jeho vyhodnocení byl značně upraven připravovaný let třetí posádky - Skylab 4. Skylab 3 se stal délkou letu rekordním.

Závěr letu.

Na Zem přistáli 25. září 1973 na hladinu Tichého oceánu asi 370 km od San Diega. O posádku i s kabinou se postarala loď USS New Orleans, která byla v době přistání 10 km daleko. Zdravotní stav posádky byl shledán velmi dobrý.

Skylab 3 byla kosmická loď pro dopravu druhé posádky kosmonautů v roce 1973 ke Skylabu, orbitální stanici USA na oběžné dráze Země.

Skylab 3 (also SL-3 and SLM-2) was the second crewed mission to the first American space station, Skylab. The mission began July 28, 1973, with the launch of three astronauts in the Apollo command and service module on the Saturn IB rocket, and lasted 59 days, 11 hours and 9 minutes. A total of 1,084.7 astronaut-utilization hours were tallied by the Skylab 3 crew performing scientific experiments in the areas of medical activities, solar observations, Earth resources, and other experiments.  The crewed Skylab missions were officially designated Skylab 2, 3, and 4. Mis-communication about the numbering resulted in the mission emblems reading "Skylab I", "Skylab II", and "Skylab 3" respectively.


Původ.

Někteří etnologové věří, že Kikujové přišli do Keni ze západní Afriky spolu s bantuskými kmeny. Při snaze dosáhnou dnešní Tanzanie se pohybovali východním směrem, přešli Kilimanjaro a došli do Keni. Nakonec se usídlili kolem Mount Kenya, zatím co zbytek skupiny pokračoval v migraci do Jižní Afriky. Kikujové byli původně lovci a sběrači, na rozdíl od Nilotických kmenů, kteří jsou pastevci. Začali obdělávat velmi úrodnou vulkanickou půdu okolo Mt. Kenya a Keňskou vysočinu.  Kikujská legenda však příchod Kikujů na území Keni popisuje jinak. Podle ní, muž jménem Kikuyua a jeho žena zvaná Mireia (Mumbi), byli na místo nazývané mukurwe-ini wa nyagathanga, v současnosti Murangova oblast, umístěni bohem jménem Mwene Nyaga nebo také Ngai. Říká se, že byli umístěni blízko Mugumo – fíkovníku na svazích hor. Počali devět dcer, které pojmenovali Wanjiku, Wanjiru, Njeri, Wambui, Wangari, Wacera, Waithera, Wairimu a Wangui. Později, když dcery dospěly, potkaly devět mladíků ze vzdálené země (pravděpodobně Masaje, se kterými mají Kikujové dlouhodobé vztahy, chvíli přátelské, chvíli nepřátelské). Z jejich svazku pak vznikl kmen Kikuyu. Oblíbený mýtus tvrdí, že když se Kikujská dcera dostane do věku na vdávání, Kikujové se modlí k Mwene Nyaga, aby jí poskytl ženicha.

Historie.

Kikujové byli všeobecně zadobře s Masaji, se kterými sousedí a čile obchodují. Kolonialismus však tento zavedený pořádek narušil. V roce 1880 přišli na toho území Britové. Prvně se usídlili na pobřeží a pak v Nairobi, postavili železnici z pobřeží k Viktoriinu jezeru. Zabrali zemi patřící Kikujům, které uzavřeli do malé rezervace a znemožnili jim tak obhospodařovat svou zem. Britové na tomto území ustanovili svou Britskou východní Afriku.

Antikolonialismus.

V roce 1920 se rychle rozrůstala kikujská politická organizace jako odpověď na sociální problémy, ztrátu půdy a koloniální útlak. Jedna středně radikální skupina KCA ([Kikuyu Central Association]) vznikla roku 1920 pod vedením mladých, vojensky vycvičených členů jako byl např. Jomo Kenyatta. Frustrace, anti-kolonialismus a vnitřní neshody přispěly v 50. letech po druhé světové válce k růstu hnutí Mau Mau. Mezi lety 1952-1958 probíhaly v Keni kruté boje proti britské koloniální správě. Následovalo masivní zatýkání povstalců a velké množství Kikujů zemřelo. I přes porážku povstalců získala Keňa v roce 1963 nezávislost. Keňa se stala státem s jednou politickou stranou. Hnutí Mau Mau bylo hlavním uskupením, které se snažilo přivést zemi k nezávislosti. Než válka skončila, bylo zabito přes 11 000 rebelů a zatčeno kolem 100 000 obyvatel Keni. Tato válka je považována za první velké hnutí za africkou liberalizaci a pravděpodobně také největší krizi britské africké kolonie.

Po získání nezávislosti.

Prvním prezidentem Keni se stal Jomo Kenyatta, který je Kikuyu. Třetí a současný prezident, Mwai Kibaki, je rovněž kikuyu. Wangari Maathai, první Africká žena, která získala Nobelovu cenu za mír, je také Kikuyu. Známý keňský autor, Ngugi wa Thiong'o, píše v kikujském jazyce a také svahilštině. Také známí sportovci jsou Kikujové: Julius Kariuki – olympijský šampion z roku 1988 na 3000 m překážkového běhu; John Ngugi – olympijský šampion v běhu na 5000 m; maratonec Douglas Wakiihuri, běžkyně Catherine Ndereba. Kikujové hrají důležité role v nezávislém vývoji politiky a ekonomiky v Keni.  V roce 2008 znovu proběhly volby prezidenta. Vyhrál je opět Mwai Kibaki, který dostal asi o čtvrt milionů více hlasů než jeho protikandidát Rail Odinga. Toto vítězství však vyvolalo vlnu odporu stoupenců Odingy, kteří začali vyvražďovat Kikuje, ke kterým náleží i staronově zvolený prezident Kibaki. Hlasování o prezidentovi nepovažuje za regulérní ani Evropská unie ani USA.

Jazyk.

Kikujové mluví Kikujským - Kikuyu a Bantuským - Bantu jazykem. Hodně lidí zde mluví i svahilsky a anglicky. Jsou to v podstatě další dva oficiální jazyky v Keni. Kikujové mají blízko kmenům Embu, Mbeere a Meru, které také žijí v okolí Mt. Kenya. Kikujové v oblastech Kiambu a Murang´a, jsou běžně označováni za podkmen kikuju nazvaný Kabete. Díky období kolonizace a mezikmenovým svazkům jsou blízce spojeni s masaji.

Vyznání.

Moderní Kikujové jsou převážně křesťané. Původní náboženství je monoteistické. Vyznávají boha Ngai, kterého uctívají také masaiové a kambové. Usídlil se na vrcholu hory Mt. Kenya a podle tradice stvořil zemi a dal jí lidem a vytvořil mezi lidmi a půdou nerozlučné pouto. Další důležitý aspekt kikujské tradice je důležitost původu a předků a také pralesa. V dnešní době je asi 73% kikujů křesťanského vyznání, což způsobuje úpadek původních tradic.

Sociální struktura.

Kikujské kmeny jsou založené na matriarchálním systému. Během vlády Wangũ wa Makeeri, vládkyně, o které se říká, že byla tak krutá, že během schůzí seděly na zádech mužů, došlo k povstání mužů a ti se pak ujali vlády. Jedna z legend říká, že muži naplánovali povstání během oslav, kdy všechny ženy tančily nahé tanec Kibaata. Ženy se vzdaly a muži se tak ujali vládnutí. V jiné verzi se říká, že se muži rozhodli přivést do jiného stavu všechny ženy ve stejný čas, tak nebudou moct vládnout a tím se moci ujmou muži.

Rodinný život.

Kikujský muž je nazýván mũthuuri, což znamená "někdo, kdo je schopen rozeznat ďábla od boha". Kikujské ženy jsou pak nazývány mũtumia, tzn. "někdo, kdo udržuje rodinné tajemství a umění". Tradiční kikujská společnost je polygamní, takže muž může mít tolik žen, kolik je schopen uživit.  Rodina žije v domácnosti sestávající z několika chýší pro odlišné členy rodiny. Tyto chýše jsou stavěny tak, aby během studeného období bylo uvnitř teplo a během veder bylo uvnitř chladno. Mužova chýše se nazývá thingira a sem si muž svolává svou rodinu k rozdání úkolů či řešení rodinných problémů. Každá žena má svou vlastní chýši, ve které spí ona a její děti. Poté, co chlapci dosáhnou puberty, přestěhují se do chýše pro mladé muže.  U Kikujů má plánování rodiny svůj systém a pravidla. Otec může mít se svou ženou další dítě, až když je jejich nejmladší dítě ve věku, kdy ho může matka poslat starat se o rodinné stádo ovcí.  Další zajímavé zvyklostí, které Kikujové praktikují, je sdílení manželek příbuzných, což je v dnešní době nazýváno swinging. V jejich jazyce se to nazývá kũithia. Tato praktika umožňuje zlomit kletby a také odbourat negativní geny v rodinných liniích. Všechny děti, které se narodily manželce, patří manželovi. Tato praktika je také velmi důležitá pro umožnění přátelství mezi ženami, které musejí sdílet jednoho manžela. Rovněž je to východisko pro mladé, ještě neženaté muže, mohou tak uspokojit své fyzické potřeby. Mladé nevdané ženy totiž nesmějí provozovat sex s mužem. Ženy také mohou být požádány, aby "zahřály postel" manželovu příteli, který přišel na návštěvu.

Kultura.

Kolonizace poškodila mnoho tradičních struktur a hodnot, ačkoliv jazyk byl zachován a dále se rozvíjí. Hodně kikujů se přestěhovalo ze svých tradičních domovů do měst, aby si našlo práci. Také se přestěhovali do jiných částí země a světa díky sňatkům s jinými příslušníky kmenů, kvůli pracovním příležitostem, studiu a celkově díky hledání lepšího života. Ti, kteří zůstali v původních venkovních oblastech pokračují ve farmaření.  Forma zábavy kikujů je také zvláštní. Mladé kikujské ženy a muži cestují do izolovaných oblastí, aby si užili tance a oslav. Mladí muži si mohou pouze užívat tance a dvořit se dívkám, ale nesmějí se jich jakkoli nevhodně dotknout. Běžnými tanci jsou Nguchu, Nduumo, Mũgoiyo, Gĩchukia a ndachi ya irua. Babičky pak dohlížejí na to, aby se nějaký mladík nezachoval nesprávně. Babičky musí chránit mladé dívky před promiskuitou. Dívky, které měly sex, nějakou aféru nebo byly dokonce těhotné před svatbou, se mohou stát až druhou ženou a jsou nazývány Gĩchokio. Proto je výhodné pro mladé dívky zůstat neposkvrněné. Mají tak větší šanci se vdát.

Kikujové jsou největší etnickou skupinou v Keni. (V roce 1994 jich zde žilo 5 347 000.) Hovoří kikujsky, svahilsky a anglicky. Převážně se jedná o křesťany či vyznavače původních kmenových náboženství.

The Kikuyu (also "Agĩkũyũ/Gĩkũyũ") are a Bantu ethnic group inhabiting Central Kenya. At a population of 8,148,668 as of 2019, they account for 17.13% of the total population of Kenya making them the largest ethnic group in Kenya.  The term "Kikuyu" is derived from the Swahili form of the word Gĩkũyũ. means "large sycamore ("mũkũyũ") tree". Hence "Agĩkũyũ" in the Kikuyu language translates to "children of the huge sycamore". The alternative name "Nyũmba ya Mũmbi" translates to House of the Potter or Creator. Agĩkũyũ can also be a shortened form of Mũũgĩ (wise) kũrĩ (than) ũyũ (him/her), hence "one who is wise to others".


Život.

Lecourbe byl synem důstojníka královské armády a studoval nejprve v Poligny a poté v Lons-le-Saunier. V revolučních a napoleonských válkách pak sloužil v různých armádách na četných postech. Tak se účastnil tažení rýnské armády i severní armády a byl nějaký čas posádkou v Nantes (1791 plukovník). Později byl přidělen k moselské armádě generála Jouberta a účastnil se bitvy u Fleurus (26. června 1794) a téhož roku povýšen do hodnosti brigádního generála. Časem se stal podezřelým z konspirace proti republice v aféře generála Pichegru. Vina sice neprokázána, ale upadl do nemilosti a musel se zcela stáhnout do soukromí na svém zámku Ruffey-sur-Seille. Armádní velení však jej brzy povolalo do aktivní služby, povýšilo na divizního generála a přidělilo k švýcarské armádě (13. listopadu 1798). Ve Švýcarsku bojoval v oblasti Engadinu a byl nucen stáhnout se za Reuss. Účastnil se slavného Massenova vítězství v bitvě u Curychu (25. a 26. září 1799).  Další převelení jej poslalo opět na Rýn, kde velel při bojích o Basilej (Basel), Schaffhausen, Stockach, Memmingen, Augsburg, Füssen a Feldkirch. V této době si vysloužil přezdívku "„generál Ryba“", jelikož často s úspěchem používal k překročení vodních toků, tehdy velmi řídce se vyskytující vojáky plavce. Jako přítel generála Moreaua se vehementně jej zastával a upadl do nepřízně Napoleonovy. Nakonec musel Francii opustit (1805) a žil ve švýcarském kantonu Jura. V aktivitách protinapoleonských se ale neangažoval. Přesto jej Ludvík XVIII. jmenoval velkodůstojníkem Čestné legie a hrabětem. Po abdikaci Napoleona I. se vrátil do Paříže a byl přijat hrabětem d’Artois (15. dubna 1814) a 3. ledna 1815 jmenován inspektorem 6. pěší divize v Besanconu. Přesto hned po návratu Napoleona z Elby mu nabídl své služby a byl pověřen velením 8. (jurského) sboru. Dokonce 3. dubna 1815 byl prohlášen hrabětem císařství. Se svým sborem sváděl urputné boje s rakouskou armádou arcivévody Ferdinanda a pod obrovskou početní převahou se stáhl do Belfortu, který nepřítel obklíčil. Po několik týdnů se úspěšně bránil s 6000 muži a blokoval armádu 40 000 nepřátel. Vybojoval i několik dílčích vítězství v bojích u Foussemagne (30. června 1815), Bourogne (2. července 1815) a Chevremontu (8. července 1815). Tímto činem vešel do dějin a do francouzských učebnic. Nakonec pod tlakem celkové politické situace podepsal 11. července 1815 s rakouským generálem Colloredo-Mansfeldem příměří. Pak byl 4. září 1815 poslán do penze. Zdrcen výsledkem i unaven tažením zemřel v Belfortu. Je pohřben v Ruffey sur Seille. V Belfortu je jeho socha věnovaná slavnému obránci města. Jeho jméno je vyryto na Vítězném oblouku v Paříži, tamtéž je i ulice nesoucí jeho jméno.

Claude-Jacques hrabě Lecourbe (či Claude Joseph Lecourbe; 22. února 1759 Ruffey-sur-Seille, franc. Burgundsko — 22. října 1815 Belfort) byl francouzský generál a politik.

Claude Jacques Lecourbe (22 February 1759 – 22 October 1815), born in Besançon, was a French general during the French Revolutionary and Napoleonic wars.


Život.

Rodina Buonaparte, která patřila mezi korsickou nižší šlechtu, pocházela z Toskánska a v rámci janovské kolonizace přesídlila v 16. století na Korsiku. Když bylo Buonapartovi 14 let, zemřel mu otec a péči o něj převzal strýc Lucciano. Poslal jej na studia do Corte, kde se Carlo seznámil s bojovníkem za svobodu Korsiky Pascalem Paolim. Na jeho radu pokračoval od roku 1762 ve studiu práv na univerzitě v Pise. Studia však roku 1764 přerušil a oženil se 2. června 1764 v Ajacciu s Laetitií Ramolino. V tu dobu Paoli hledal právního poradce a Carlo začal pracovat na korsické ústavě. Ve 20 letech se stal Paoliho sekretářem a jako mimořádný vyslanec odjel do Říma lobbovat za uznání nezávislosti Korsiky. Když však byla Korsika 15. května 1768 prodána Janovem Francii, zaměřil Paoli svůj boj proti Francii a Carlo Buonaparte se k němu přidal. Jako kapitán skupiny korsických partyzánů odešel s manželkou a novorozeným synem Josephem do hor. Zde se zúčastnil bojových operací. Při útoku na Borgo získal 500 zajatců a s francouzským velitelem Chauvelinem dojednal příměří. O rok později však přistál na Korsice velký francouzský armádní sbor (45 praporů pěchoty, 3 pluky jezdectva) pod velením hraběte de Vaux. Korsičané pod Paoliho velením utrpěli 9. května 1769 u Ponte Nuovo zničující porážku. Buonaparte dále pokračoval v odporu na druhé nejvyšší hoře Korsiky Monte Rotondo, kde živořil v jeskyni. Poté, když mu 23. května 1769 předal francouzský parlamentář pozvání k jednání a Carlo se dozvěděl o kapitulaci Paoliho v Corte, přijal nabídku k vyjednávání. V Corte mu a všem korsickým bojovníkům hrabě Vaux nabídl mír a totální amnestii, jakož i svobodný rozvoj Korsiky. Buonaparte nabídku přijal a neodjel s Paolim do britské emigrace, nýbrž se vrátil do Ajaccia a obdržel zpět všechen svůj majetek.  Když se Carlovi narodil 16. srpna 1769 další syn – již jako Francouz – pokřtil jej Carlo na počest jeho strýce, padlého v boji, jménem Napoleon (korsicky Nabulione). Carlo ukončil urychleně studia v Pise a 11. prosince 1769 složil přísahu francouzského advokáta a pracoval v této funkci v Ajacciu. Kromě toho se ještě zabýval zemědělstvím, které bylo hlavním zdrojem příjmů rodiny. Vlastnil rozsáhlá pole, vinice, hospodářská stavení, mlýn. Rodina tedy nebyla chudá, ale s přibývajícím počtem dětí nemohla žít v luxusních poměrech. Přesto byl součástí domácnosti služební personál (služky, vychovatelky, kuchař). Spolu s rodinným přítelem, guvernérem Korsiky hrabětem Marbeuf (1712–1786), zavedli na Korsice pěstování brambor. Od 10. května 1771 byl Carlo Buonaparte jmenován soudcem okresu Ajaccio. Podařilo se mu uznání za francouzského šlechtice (13. září 1771), z čehož plynula četná privilegia, a zejména vítaná byla daňová ulehčení pro šlechtu. Roku 1772 se stal členem rady 12 šlechticů, stavovského parlamentu a autonomního samosprávného orgánu Korsiky. Roku 1779 byl přijat králem Ludvíkem XVI. a královnou Marií Antoinettou ve Versailles. V posledních letech života pak deklaroval sounáležitost Korsiky s Francií a odmítal návrat Paoliho. Když roku 1784 onemocněl, byl vyšetřen osobním lékařem královny, ale léčba nepomáhala. Při další výpravě do Paříže již byl tak nemocný, že musel cestu přerušit a vyhledal pomoc lékařů na slavné lékařské fakultě v Montpellieru. Zde bydlel u rodiny Permontů, která se o něho vzorně starala a v době císařství se za odměnu stala jednou z předních rodin celé Francie. Ve 39 letech věku zemřel Carlo Buonaparte 24. února 1785 v náručí svého syna Josepha na karcinom žaludku. Nejprve byl pohřben v Montpellieru. Syn Louis dal jeho ostatky roku 1803 se souhlasem matky a bratra Josepha a proti vůli bratra Napoleona převézt na svůj statek Saint-Leu a tam je pohřbít. Roku 1951 byly ostatky slavnostně uloženy v Ajacciu.

Děti.

Se svou manželkou Laetitií měl Carlo Buonaparte osm dětí, které se dožily dospělosti. Prvé dvě děti zemřely v kojeneckém věku na infekční choroby. Poté následovali nejstarší synové Joseph a Napoleon. Po dvou potratech pak porodila Laetitia ještě šestkrát. S výjimkou nejmladších tří z těchto dětí, které byly v době jeho nemoci ještě malé, podílel se Carlo na jejich výchově a zasadil se o jejich zajištění. Za vlády Ludvíka XVI. existovalo stipendium pro syny chudších zasloužilých šlechticů, kterého Carlo bohatě využil, takže Joseph, Napoleon a Lucien studovali na náklady státu. Velkou pomocí a nasměrováním pro všechny děti byla rozsáhlá knihovna, tehdy největší na celé Korsice, kterou Carlo vybudoval a neustále doplňoval.

Carlo Maria di Buonaparte, (29. března 1746 Ajaccio, Korsika, dnes Francie – 24. února 1785 Montpellier, Francie) byl otec císaře Napoleona Bonaparte

"Nob." Carlo Maria Buonaparte or Carlo Maria di Buonaparte (27 March 1746 – 24 February 1785) was an Italian lawyer and diplomat who is best known as the father of Napoleon Bonaparte.  He served briefly as a personal assistant of the revolutionary leader Pasquale Paoli, and fought with the Corsican resistance against the French during the occupation of Corsica. With the island conquered and the resistance defeated, he eventually rose to become Corsica's representative to the court of Louis XVI. It was well after his death that his second surviving son, Napoleon, became Emperor of the French; subsequently, several of Buonaparte's other children received royal titles from their brother, and married into royalty.


Období založení Státu Izrael (40. a 50. léta).

Generace Palmachu.

Generace Palmachu (popř. generace 1948, generace války za nezávislost nebo generace Země [tj. Izraele]) je označení skupiny autorů, většinou dříve sloužících v Palmachu, kteří představovali hybnou sílu izraelské hebrejské literatura v 40. a 50. letech 20. století. Centrální motiv v dílech těchto autorů představuje zakládání Státu Izrael a Válka za nezávislost.  Mezi nejvýznamnější spisovatele generace Palmachu se řadí: Moše Šamir, Chajim Chefer, S. Jizhar, David Šachar, Natan Šacham, Aharon Meged, Chanoch Bartov, Jehudit Hendel, Jonat a Alexandr Soned, Jig'al Mossinson, Benjamin Tamuz, Na'omi Fraenkel, Aharon Amir, David Šcham. Mezi básníky této generace patřili tito představitelé: Avraham Šlonsky, Natan Alterman, Amir Gilboa, Zrubavel Gil'ad, Chajim Guri, Jicchak Šalev. Divadelní hry tvořili například: Nisim Aloni, Moše Šamir, Natan Šacham, Aharon Meged.  Paralelně s generací Palmachu tvořila také menší skupina, jež se nazývala Kena'anité, vedl ji Jonatan Ratoš a patřil do ní například také Amos Kenan.

Noví imigranti.

Ve stejné době přicházeli do Izraele noví imigranti, kteří s sebou přinášeli vzpomínky na holokaust, partyzány a povstání v ghettech i stesk po svých zavražděných příbuzných. Někteří hledali nové způsoby života a stávali se z nich horliví Izraelci, jako například Dan Ben-Amoc nebo Efrajim Kišon. Noví imigranti navíc často obohatili izraelskou literaturu o inspiraci, kterou si přinesli ze své rodné země.

Nová vlna (60. léta).

Jako „nová vlna“ se označuje skupina autorů, kteří začali tvořit v 60. letech 20. století. V jejich díle kvůli nepříjemné realitě dalších válek (sinajská a šestidenní) ustoupilo nadšení spojené se zakládáním židovského státu a kibuců a naopak v nich vzrostl důraz na individuum (mj. pod vlivem existencialismu) a přibylo ironie, kritičnosti, alegorie a symbolismu. Mezi nejvýznamnější spisovatele patří zejména: Amos Oz, Avraham B. Jehošua, Amalia Kahana-Karmon, Aharon Appelfeld, Jehošua Kenaz, Dan Calka, Pinchas Sade, Amnon Šamoš, Sami Micha'el, Šim'on Balas. Předními básníky této generace se stali: Jehuda Amichai, Moše Dor, Arje Sivan, David Avidan, Dan Pagis, Natan Zach, Dalija Ravikovič, Jisrael Pinkas, Jona Wallach, Me'ir Wieseltier, Ja'ir Hurwitz.

Období realismu (70. léta).

V 70. letech nastoupila na scénu nová generace, jejíž tvorba se vyznačovala realismem. Mezi tyto spisovatele patří například Ja'akov Šabtaj, Jicchak Ben-Ner, Chajim Be'er, Rut Almog, Eli Amir, David Schütz, David Grossman či Me'ir Šalev. Předními básníky byli: Rony Somek nebo Amir Or. Na poli divadla vynikal Jehošua Sobol a Hilel Mittelpunkt.

Nové hlasy (80. a 90. léta).

Pojmem „nové hlasy“ se označují spisovatelé tvořící v 2. polovině 80. let a v 90. letech 20. století a náležející k postmoderně. Do tohoto proudu se řadí spisovatelé Etgar Keret, Dan Benaja-Seri, Nava Semel, Orli Castel, Savyon Liebrecht, Gavriela Avigur-Rotem, Jicchak Bar-Josef, Jehudit Kacir, Cruja Šalev či Alona Kimchi.

Izraelská literatura je literatura vycházející ve Státě Izrael. Z velké části je psaná v hebrejštině, malá část pak v arabštině, jidiš nebo ruštině. Obrovské množství hebrejských monografií lze přičíst na vrub renesanci hebrejského jazyka v polovině 19. století. Malá část literatury je však publikována i například v arabštině nebo angličtině.  Izraelský zákon stanovuje, že dvě kopie všech knih vydaných v Izraeli, musí být uloženy do Národní a univerzitní knihovny v Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. V roce 2001 byl zákon doplněn o audio a video nahrávky a jiné typy netištěných médií. K roku 2006 bylo 85 % z ukládaných knih do knihovny v hebrejštině. Každoročně se v červnu koná festival Týden hebrejské knihy. Na tomto festivalu je veletrh knih, autorská čtení a představení se izraelských autorů. Během tohoto týdne je také udílena nejprestižnější izraelská literární Sapirova cena.

Israeli literature is literature written in the State of Israel by Israelis. Most works classed as Israeli literature are written in the Hebrew language, although some Israeli authors write in Yiddish, English, Arabic and Russian.


Mistr světa FIDE.

V roce 2002 se zúčastnil v Moskvě vyřazovacího turnaje o mistra světa FIDE, kde dosáhl historického úspěchu. Ve druhém kole vyřadil Sergeje Tivjakova 3-1. Ve třetím kolem zvítězil nad Kirilem Georgievem 2-0. Ve čtvrtém kole porazil Alexandr Morozeviče 2,5-1,5. Ve čtvrtfinále přešel přes Jevgenije Barejeva 3-1. V semifinále porazil Petera Svidlera 2,5-1,5.  Ve finále se utkal s Vasilijem Ivančukem. V tomto zápase zvítězil 4,5-2,5 a stal se tak mistrem světa FIDE jako 19letý, což je dodnes rekord.  Protože se stal mistrem světa v době rozdělení titulu mistra světa mezi FIDE a PCA, plánoval se na základě dohody učiněné v Praze zápas mezí ním a Garri Kasparovem, jehož vítěz by se utkal s vítězem zápasu Vladimír Kramnik-Péter Lékó. K tomu ale nakonec nedošlo.

Další zápasy o Mistra světa.

Vyřazovacího turnaje o mistra světa FIDE 2004 v Tripolisu se rozhodl neúčastnit, titul tak připadl vítězi turnaje, kterým byl Rustam Kasimdžanov  Kvalifikoval se do kandidátských zápasů o mistra světa FIDE 2007, v nich ale podlehl 2,5-3,5 Sergeji Rublevskému.

Superturnaje.

Po zisku titulu mistra světa FIDE se zúčastnil v roce 2002 superturnaje v Linares, kde potvrdil své kvality. Skončil na 2. místě za Garrim Kasparovem  V roce 2003 se mu ale už příliš na superturnajích nedařilo. Ve Wijk aan Zee i v Linares skončil v druhé polovině tabulky.

Styl hry.

Je považován za univerzálního hráče.

Různé.

Ruslan Ponomarjov se naučil hrát šachy v sedmi letech. Bydlí v Kyjevě. Jeho šachovým vzorem je Alexandr Aljechin.

Ruslan Olegovič Ponomarjov (*11. října 1983, Horlivka, Ukrajinská SSR, Sovětský svaz) je ukrajinský šachový velmistr a mistr světa FIDE v letech 2002-2004.  K říjnu 2015 má 2710 FIDE ELO, což ho řadí mezi 50 nejlepších hráčů v žebříčku..  Ruslan Ponomarjov získal titul mistra světa již mezi dvanáctiletými v roce 1995, rok na to se stal světovým šampiónem v kategorii šestnáctiletých i osmnáctiletých. Velmistrovský titul získal již ve svých čtrnácti letech. Významně přispěl k bronzu Ukrajiny na Šachové olympiádě 2000 v Istanbulu, kde zároveň získal zlatou medaili za nejlepší individuální výsledek na 2. šachovnici.

Ruslan Olegovich Ponomariov (, "Ruslan Olehovych Ponomar'ov"; born 11 October 1983) is a Ukrainian chess grandmaster. He was FIDE World Chess Champion from 2002 to 2004. He won the Ukrainian Chess Championship in 2011.  He was runner-up in the Chess World Cup 2005 and Chess World Cup 2009, while reaching the semi-finals in 2011 and the quarterfinals in 2007.


Historie.

Autonomie.

Město dosáhlo autonomie poprvé v roce 1719, když bylo vyhlášeno jako svobodný přístav Svaté říše římské. Příslušný dekret vydal císař Karel VI.. V roce 1776 během panování Marie Terezie bylo město převedeno pod Královské Uhersko.

Corpus separatum.

V roce 1779 obdrželo město status Corpus separatum v rámci Královského Uherska. Autonomii několikrát krátce ztratilo, naposledy v roce 1848 po okupaci chorvatským bánem Josipem Jelačićem. Autonomie v rámci Královského Uherska město opět dosáhlo v roce 1868.

Mezidobí po 1. světové válce.

Po 1. světové válce a rozpadu Rakousko-Uherska se otázka budoucího statusu Fiume stala velkým mezinárodním problémem. Polemika na nejvyšší úrovni mezi Královstvím Srbů, Chorvatů a Slovinců a Italským královstvím vedla k tomu, že velmoci začaly obhajovat vytvoření nárazníkového státu. Americký prezident Woodrow Wilson se stal soudcem tohoto italsko-jugoslávského sporu. Navrhl z Fiume vytvořit nezávislý stát, který by mohl být sídlem Společnosti národů. Polemika vedla k protiprávnostem na území města, jehož správa střídavě přecházela mezi jugoslávskými a italskými výbory. Nakonec to vedlo k vylodění britských a francouzských sil. Italský správní výbor přetiskl rakouskouherské bankovky a začal nově vzniklou fiumskou korunu používat jako oficiální měnu. Konfliktní situace vyvrcholila vstupem italského básníka Gabriele D'Annunzia do města 12. září 1919, čímž začalo 15 měsíců okupace. Po roce neúspěšných vyjednávání s italskou vládou D'Annunzio vyhlásil Italské regentství Carnaro.

Rapallská smlouva.

Nevyjasněné otázky, které vyvstaly po 1. světové válce mezi Královstvím Srbů, Chorvatů a Slovinců a Italským královstvím vyřešil podpis Rapallské smlouvy, ve které se oba státy zavázaly k uznání kompletní svobody a nezávislosti pro stát Fiume navždy. Tento stát pak po roce existence de facto jako Italské regentství Carnaro existoval následující čtyři roky de iure. Po podpisu Rapallské smlouvy nezávislé Fiume ihned uznaly USA, Francie a Spojené království. D'Annunzio odmítl Rapallskou smlouvu uznat a vyhlásil Itálii válku. Po ostřelování města italskou armádou během krvavých vánoc 24. prosince až 30. prosince 1920 se však vzdal a byl z města vypovězen.

Politika.

V dubnu 1921 voliči schválili plán pro nezávislý stát a konsorcium pro fungování přístavu. První parlamentní volby byly ve znamení souboje Autonomní strany a proitalského Národního bloku. Autonomisté podporovaní hlasy většiny Chorvatů získali 6558 hlasů, zatímco Národní blok sestávající z Fašistické, Liberální a Demokratické strany jen 3443 hlasů. Představitel Autonomní strany Riccardo Zanella se stal prezidentem. Vláda nad státem však byla téměř neustále v pochodu. Po odchodu sil D'Annunzia italský národní výbor ve Fiume převzal kontrolu nad městem a ustanovil prozatímní vládu. Dohoda s místním italským velitelem stanovila předání řízení armádě k 18. lednu 1921, avšak to trvalo jen tři dny než vypukly nepokoje. Následně ustanovená mimořádná vláda vydržela dva dny. V červnu 1921 oznámil italský královský komisař, že řízení z jeho strany potrvá už jen dva týdny. Poté skupina loajální D'Annunziovi obsadila část města do srpna, kdy byla vytlačena. V říjnu byl autonomista Riccardo Zanella konečně ustanoven prozatímním prezidentem.  V listopadu 1921 byla založena Komunistická strana Fiume, která byla nejmenší komunistickou stranou na světě. Byla založena na principech 3. internacionály, podle nichž měl mít každý nezávislý stát svou komunistickou stranu.  Vláda Zanelly nad městem skončila 3. března 1922, kdy provedli italští fašisté státní převrat a zákonná vláda se uchýlila do exilu v Kraljevici. 6. března byla italská vláda požádána o pomoc a opětovné nastolení pořádku a 17. března italské síly vstoupily do města. Vláda se vrátila do rukou menšiny loajální s italskými okupanty. Druhým prezidentem Fiume se tak stal od 22. března 1922 Giovanni Giurati a ve funkci vydržel až do 16. září 1923, kdy byl úřad prezidenta Fiume zrušen. Nahradil ho úřad vojenského guvernéra a ten zaujal generál Gaetano Giardino. V lednu 1924 podepsaly Království Srbů, Chorvatů a Slovinců a Italské království Římskou smlouvu, která dala souhlas s anexí Fiume Italským královstvím s výjimkou přístavu Sušak, který byl přidělen Království Srbů, Chorvatů a Slovinců. Smlouva vstoupila v platnost 16. března 1924, nicméně už 22. února bylo město obsazeno italskými vojsky. Exilová vláda Římskou smlouvu nikdy neuznala, protože byla podle ní v rozporu s mezinárodním právem a nadále pokračovala ve svých aktivitách.

Důsledky.

Po kapitulaci Itálie ve 2. světové válce se téma Fiume opět vynořilo. V roce 1944 skupina občanů vytvořila memorandum na znovuobnovení Liburnie, což bylo pojmenování regionu v antickém období. Mělo se jednat o konfederaci tří kantonů Fiume, Sušaku a Ilyrské Bystrice. Ostrovy Krk, Cres a Lošinj měly mít rovněž možnost se připojit. Zároveň se bývalý prezident Riccardo Zanella stále pokoušel obnovit nezávislý stát. Vedení Jugoslávie, které mělo nad městem faktickou kontrolu od 3. května 1945 po ukončení německé okupace, však mělo jiné záměry. Vůdci autonomistů Nevio Skull, Mario Blasich a Sergio Sincich byli zavražděni a Fiume pod jménem Rijeka stejně jako celý poloostrov Istrie se stal součástí Jugoslávie. Od roku 1991 je pak součástí Chorvatska. Riccardo Zanella zemřel v roce 1959 v exilu v Římě.

Obyvatelstvo.

V 19. století bylo město osídleno převážně Italy, přičemž v menšině byli zastoupeni Chorvaté, Maďaři a další národnosti. Přiřazení k jednotlivým národům se měnilo od sčítání ke sčítání, přičemž národnost byla definovaná nejčastěji na základě jazyka, kterým daní obyvatelé města a okolí mluvili. Speciální status města a jeho poloha mezi různými státy vytvořili místní identitu obklopenou většinovou populací.

Jazyky.

Oficiálními jazyky byly italština, maďarština a němčina. Většina obchodní korespondence byla vedena v italštině. Většina městských rodin mluvila lokálním dialektem, v němž se prolínala benátština s příměsí slov z chorvatštiny. Na venkově se mluvilo chorvatským dialektem čakavštinou s příměsí italských a benátských slov.

Poštovní známky.

Od roku 1918 vycházely poštovní známky pro Fiume. Nejprve se jednalo o přetisky na maďarských známkách a později o definitivní známky označené "Fiume". Celkem vyšlo 195 známek a navíc 30 známek služebních. Na známkách jsou státně propagační náměty a vycházejí z italského vzoru. Emise navržené podle Guida Marussiga a Gabriele D'Annunzia mají zajímavá výtvarná řešení. V roce 1924 je nahradily poštovní známky Itálie. V roce 1942 po obsazení Sušaku italskými vojsky vyšlo 21 přetisků na jugoslávských známkách označených "Zona Occupata Fiumano Kupa", které se v katalozích vyskytují, jejichž poštovní funkce je však pochybná. V roce 1945 po obsazení města jugoslávskou armádou vyšla emise italských známek s přetiskem "Fiume/Rijeka".

Fiume (, ) byl nezávislý stát, který existoval v letech 1920 až 1924. Zahrnoval území stejnojmenného města, které se od roku 1947 jmenuje Rijeka, zemědělsky obhospodařované území severně od něj a koridor na západě, který území spojoval s Itálií.

The Free State of Fiume () was an independent free state that existed between 1920 and 1924. Its territory of comprised the city of Fiume (today Rijeka, Croatia) and rural areas to its north, with a corridor to its west connecting it to the Kingdom of Italy.


Původ.

Jejími rodiči byli ruský car Pavel I. a carevna Marie Fjodorovna, narozená jako princezna Sofie Dorota Württemberská; byla jejich osmým dítětem (šestou dcerou) a nejmladší sestrou cara Alexandra I.

Život v Nizozemsku.

Dne 21. února 1816 se Anna Pavlovna provdala za pozdějšího nizozemského krále Viléma II. Oranžsko-Nasavského. Z manželství vzešlo pět potomků:  Ani po svatbě se Anna nevzdala svého pravoslavného vyznání. Svatební obřad byl vykonán nejprve po pravoslavném způsobu, poté až po způsobu luteránském. Po svatbě strávili novomanželé jeden rok v Rusku a Anna měla poté problém si zvyknout na to, že oddělení společenských tříd bylo v její nové zemi daleko slabší než v Rusku.  Anna Pavlovna dostala věnem jeden milion (tehdejších) rublů, což byla velmi vysoká peněžní částka. To vzbudilo velkou pozornost. Její manželství bylo kvůli Vilémovým nevěrám bouřlivé. Nadto jí v roce 1829 v Bruselu, kde manželé tehdy bydleli, někdo ukradl skoro všechny šperky (nakonec byla velká část nalezena), z čehož podezírala manžela, protože byl v té době v dluzích a stýkal se s podle jejího názoru pochybnými lidmi. Konflikty jitřily také nevěry jejího manžela. Pár pak žil odděleně až do roku 1843.  Na nizozemský trůn nastoupila spolu se svým manželem po abdikaci svého tchána Viléma I. (7. října 1840). Jako královna Anna nebyla u veřejnosti příliš populární. Naučila se sice mluvit nizozemsky lépe než její manžel, který často mluvil francouzsky, ale dodržovala přísnou etiketu a od veřejnosti si udržovala odstup. Její manžel zemřel v roce 1849 a Anna se poté stáhla z dvorského života.

Veřejné pocty.

Na její počest je pojmenováno místo Anna Paulowna v provincii Severním Holandsku (Noordholland). V centrální části Haagu ("Zeeheldenkwartier") je po královně Anně Pavlovně pojmenováno jedno z nejživějších náměstí "Anna Paulownaplein" s restauracemi a kavárnami. Nadto je zde také ulice "Anna Paulownastraat", která ono náměstí protíná.  Německý botanik Philipp Franz von Siebold po královně pojmenoval rostlinný druh paulovnií (mj. strom Paulovnie plstnatá, nizozemsky "Anna Paulownaboom").

Anna Romanovna-Holstein-Gottorp, též "Anna Pavlovna (Ruská)", rusky "Анна Павловна", nizozemsky a v zemích mluvících německy "Anna Paulowna" ( Sankt Petěrburk – 1. března 1865, Haag) byla rodem ruská velkokněžna a královna nizozemská v letech 1840 až 1849.

Anna Pavlovna of Russia (; Dutch: "Anna Paulowna"; 18 January 1795 [OS 7 January] — 1 March 1865) was a queen consort of the Netherlands.


Život a kariéra.

François de Charette pocházel z rodiny venkovské šlechty ve Vendée (západní Francie). Roku 1779 vstoupil do námořní školy, po jejímž absolvování se stal námořním důstojníkem. Roku 1787 dosáhl hodnosti námořního poručíka. Sloužil pod Toussaint de La Motte-Picquetem a admirálem Lucem de Guichen. Zúčastnil se americké války za nezávislost. Po výbuchu revoluce podepsal Charette službu v armádě (1789), ale po krátké době emigroval a žil v Koblenci. Po svém návratu do Francie se účastnil obrany krále a jeho rodiny při útoku na Tuilerie (10. srpna 1792). Po začátku royalistického povstání ve Vendée v předjaří 1793 byl svými krajany přemluven, aby se ujal jejich velení. Již 10. března 1793 - tedy týden po vypuknutí povstání – se podařilo oddílu pod jeho velením dobýt městečko Machecoul, a pak postupně se Charettovi podařilo ovládnout oblast na jih od ústí Loiry (Pays de Retz). Až do ztroskotání útoku na Nantes (konec června 1793) byl hlavním velitelem povstalců (chouanů) Cathelineau. Ten však byl při útoku smrtelně raněn a 14. července 1793 přebírá vrchní velení Charette de la Contrie spolu s generálem Maurice–Joseph d'Elbéem. V prosinci 1793 bylo povstání potlačeno, ale pokračovala guerilová válka, během které Charette zaznamenal výrazný úspěch roku 1794 při útoku na vojenský tábor u Saint-Christophe a jeho následném totálním zničení. Teprve 17. února 1795 podepsal Charette de la Contrie mírovou dohodu se zástupci Konventu na zámku Jaunaye u města Vertou. Tuto dohodu však dodržel jen po dobu 5 měsíců. Podlehl slibům Angličanů, že bude podpořen mohutným vyloděním vojsk a vytáhl opět do zbraně 23. července 1795. Jmenován králem Ludvíkem XVIII. vrchním velitelem královských vojsk, 22. února 1796 je však zajat a o týden později byl v Nantes popraven.

François Athanase de Charette de la Contrie (21. dubna 1763, Couffé, Maine-et-Loire — popraven 29. února 1796, Nantes) byl francouzský námořní důstojník a jeden z vůdců povstání ve Vendée v letech 1793 až 1796.

François Athanase de Charette de la Contrie (2 May 1763 – 29 March 1796) was a French Royalist soldier and politician. He served in the French Royal Navy during the American Revolutionary War and was one of the leaders of the Revolt in the Vendée against the revolutionary regime. His nephew Athanase-Charles-Marie Charette de la Contrie was a noted military leader and grandson of Charles X the last king of France.