Ekologie.

Obývají vlhké listnaté i jehličnaté lesy v horských i lužních oblastech, kde se ukrývají pod padlými kmeny, starými pařezy nebo ve vlhké hrabance. Žijí v blízkosti malých sladkovodních, nejčastěji nezarybněných jezírek s bahnitým dnem, což bývají i příkopy, močály nebo potůčky s pomalu tekoucí vodou. Tato jezírka bývají zastíněná, hustě porostlá travinami a v průběhu roku mohou krátkodobě vysýchat. Dospělci obvykle žijí v době mezi rozmnožováním na pevnině a do vody odcházejí od konce léta do počátku zimy. Všichni z okolí, pocházející ze stejného jezírka, se vydávají na cestu najednou, urazí přitom po nocích za deštivého počasí průměrně 800 m. V oblastech s mrazy přežívají zimu pod zamrzlou hladinou, nebo méně často na souši v hlubokých dírách. Doba páření závisí na místních podmínkách, nejčastěji probíhá od konce zimy do poloviny jara.

Popis.

Dospělí jedinci dosahují celkové délky 7 až 12,5 cm. Na zádech jsou zbarveni žlutohnědě, zelenohnědě až olivově a mají řadu tmavě červených skvrn černě lemovaných. Břicho mají žluté s několika černými skvrnami. Ocas je plochý, kůže drsná a bez šupin a slizu, oči s horizontálními zornicemi jsou malé. Samci mají zadní nohy delší a na stehnech a prstech mají výrůstky k uchopení samice při páření.

Vývoj.

Z oplodněných vajíček se za 20 až 35 dnů vylíhnou asi 8 mm dlouhé beznohé, ocasaté larvy, které se zdržují při bahnitém dně. Larvy dospívají v závislosti na prostředí, např. na teplotě a čistotě vody, množství potravy a počtů jedinců vyrůstajících společně. Za 3 až 5 měsíců vývoje ve vodě se z nich obvykle vyvine neotenický dospělec velký 20 až 45 mm, nebo méně často prodělají úplnou metamorfózu a přímo vznikne dospělý jedinec velký 45 až 75 mm. Neotenický dospělec je zbarven červeně a má na zádech dvě řady černý kroužků. Může se pářit, má dýchací vak podobný plícím, končetiny i oční víčka, ale též zachovalé některé vlastnostmi larvy, např. zbytky vnějších žáber a zakulacený ocas. Někteří žijí celoročně ve vodě a na souš vylézají jen při vyschnutí jezírka, jiní přes léto žijí ve vlhkém prostředí mimo vodu.  Vodu opouštějí vždy ve vlnách, obvykle za deště nebo v noci, vyhýbají se slunným místům. Na plnohodnotného dospělce se promění za dva až tři roky, zmohutní a prodlouží se jim ocas a barva pokožky se změní z červené na žlutohnědou až olivovou. V některých populacích žijících v tvrdších podmínkách nikdy k této druhé přeměně nedojde a zůstávají trvale červení neoteničtí dospělci, kteří do vody vstupují jen v době páření. Naopak dlouhotrvající sucho může zkrátit období neotenie. Pohlavně dospělými se obě pohlaví stávají asi věku dvou až tří let. neotenický dospělec se může pářit.

Stravování.

Jsou masožraví ve všech etapách života. Malé larvy se živí zooplanktonem, později již většími bezobratlými, jsou také kanibalské a lapají menší larvy svého i jiného druhu. Žiji v určitých hloubkách do 0,5 m, čím jsou menší tím se pohybují hlouběji a taktéž potravu loví ve "své" hloubce, tím je snížena potravní konkurence i kanibalismus.  Jako dospělci vylézají za potravou hlavně v období dešťů nebo v noci a loví drobné bezobratlé živočichy žijící ve spadaném listí nebo jehličí, spoléhají na zrak a čich. Lapají kořist kterou jsou schopní spolknout vcelku.

Rozmnožování.

Při nástupu páření samci zjasňují své barvy a lákají samice vypouštěním feromonu do vody a tu ocasem nahánějí k čenichu samice. Přednostně volí samici větší, které pravděpodobně má více vajíček. Páří se v mělké vodě, samec se nasune na záda samice, je poněkud vpředu a v místě jejich předních končetin ji svírá svými zadními a tře její čenich. Samec nato odloží na dno spermatofor se spermiemi, který si samice vsune do kloaky. K oplodnění vajíček dochází v  těle samice.  Samice snáší celkem 200 až 400 vajíček o průměru 1,5 mm, snese jen několik denně a snůška trvá více týdnů. Vajíčka klade obalená v lepkavé želatině na listy vodní vegetace po celém jezírku. Tím péče o potomstvo končí a samice odchází na souš, samec již odešel dřív.  Samci se páří každoročně, samice některé roky vynechávají. Dospělci se dožívají maximálně 10 až 15 let, průměrný věk dospělých je okolo 6 let, vysoká úmrtnost je však u vajíček a larev.

Toxicita.

Dospělí mají toxickou kůži, nejvíce jedu, tetrodotoxinu, se nachází na hřbetní straně. Červení neoteničtí dospělci mají jedu v kůži desetinásobně více než dospělí. Jejich hlavní savčí predátoři jsou mývalové, kteří se naučili ukousnout hlavu nebo vyžrat vnitřnosti přes břicho. Například pstruzi, ropuchy nebo krabi po sežrání celého zvířete uhynou, většina zvířat se jim pro výstražné červené zbarvení vyhýbá. Sami jsou často parazitování pijavkou tygří přenášející škodlivého prvoka Trypanosoma diemyctyli.  Čolci zelenaví jsou rozšířeni na velkém území a jejich populace je trvale stabilní, a to i přesto, že jejich vajíčka a larvy jsou požírány mnoha obojživelníky a rybami. IUCN jsou pokládáni za málo dotčený druh (LC).

Čolek zelenavý ("Notophthalmus viridescens") je obojživelník původem ze Severní Ameriky, kde je ve Spojených státech druhým nejčastějším se vyskytujícím druhem mloka. Je rozšířen od kanadských východních přímořských provincií na západ do oblastí Velkých jezer a od nich jižním směrem ve východních zalesněných územích až po Floridu či Alabamu a dále podél Mexického zálivu až do Texasu. Žijí na rozsáhlém území s rozdílnými klimatickými vlivy a proto se jejich vývoj i chování místo od místa odlišuje.  Čolci zelenaví mají čtyři stádia vývoje, jsou to vajíčka, larvy žijící ve vodě, neotenické stadium a dospělci, průběh těchto stádií je řízen vlivy prostředí ve kterém žijí. Druh se dělí na čtyři poddruhy:

The eastern newt ("Notophthalmus viridescens") is a common newt of eastern North America. It frequents small lakes, ponds, and streams or nearby wet forests. The eastern newt produces tetrodotoxin, which makes the species unpalatable to predatory fish and crayfish. It has a lifespan of 12 to 15 years in the wild, and it may grow to in length. These animals are common aquarium pets, being either collected from the wild or sold commercially. The striking bright orange juvenile stage, which is land-dwelling, is known as a red eft. Some sources blend the general name of the species and that of the red-spotted newt subspecies into the eastern red-spotted newt (although there is no "western" one).


Historie.

Od roku 1947 vycházely v belgických novinách "La Dernière Heure" krátké komiksové příběhy s hlavním hrdinou mladým pážetem Johanem, po němž se také zprvu celé série jmenovala. Dále v letech 1950 – 1952 byly Peyovy příběhy s Johanem vydávány v deníku "Le Soir". Po přechodu k časopisu "Spirou" se změnil samotný Johan tak, že se z blonďatého dospívajícího pážete stal mladý muž na prahu rytířského stavu.  V roce 1954 se k Johanovi přidal Čejka (Pirlouit), čímž série dostala svoje současné jméno.  V příběhu "La Flûte à six trous" z 23. října 1958 se poprvé objevili malí modří skřítkové, šmoulové.  Peyo uvedl, že Čejka je jeho oblíbenou postavou a že Johan et Pirlouit byla jeho jediná série, kterou kreslil bez pomoci svého studia. Dobrodružství Johana a Čejky se pravidelně objevovala ve Spirou až do roku 1970, ale úspěch šmoulů znamenal, že tato série byla velmi zanedbávána. Poslední příběh od Peya vyšel v roce 1977.  Po Peyově smrti v roce 1992 byla série jeho synem a spolupracovníky obnovena. V letech 1994 až 2001 byly publikovány čtyři komiksové sešity a zatím poslední výskyt oněch dvou hrdinů v komiksu byl v roce 2008 ve šmoulím příběhu, nakresleném u příležitosti padesátých narozenin šmoulů.

Komiksová alba.

Dosud žádné komiksové album z této série nebylo vydáno v češtině.

Překlady jmen do češtiny.

V dílech seriálu Šmoulové s dabingem ČST (1988 – 1993) se Pirlouitovi říkalo Petřík (z anglického pojmenování Peewit v seriálu), v dabingu TV Nova (1997 – 2000) je pojmenován Péťa (z anglického pojmenování Peewit v seriálu), ale ve starších epizodách seriálu a filmu Šmoulové a kouzelná flétna s dabingem TV Barrandov (2010 – 2011) se jmenuje Čejka (z původního francouzského jména Pirlouit v komiksové sérii a ve filmu). V současné době je častější pojmenování Čejka, které je také přesným překladem francouzského originálu.

Johan et Pirlouit () je komiksová fantasy série belgického kreslíře Peya, autora světově známých šmoulů. Mezi lety 1947 a 2001 bylo publikováno celkem sedmnáct komiksových sešitů. Celá série je zasazena do dob středověku.

Johan and Peewit () is a Belgian comics series created by Peyo. Since its initial appearance in 1947 it has been published in 13 albums that appeared before the death of Peyo in 1992. Thereafter, a team of comic book creators from Studio Peyo continued to publish the stories.  The series is set in Medieval Europe and includes elements of sword-and-sorcery. "Johan et Pirlouit" provided the framework for the first appearances of "The Smurfs".


Sultán.

Muhammad XII. byl synem Abul Hasana Aliho, sultána Granady, kterého nahradil v roce 1482, kdy o jeho následnictví rozhodly dvorní intriky a rozpory mezi obyvatelstvem.  Muhammad XII. se brzy snažil o získání náklonnosti napadením Kastilie, ale v roce 1483 byl uvězněn v Luceně. Muhammadův otec byl znovu uznán vládcem Granady, ale v roce 1485 byl znovu nahrazen. Tentokrát jeho strýcem Muhammadem XIII., známým jako "Abdullah ez Zagal".  Muhammad získal svobodu a pomoc od křesťanů, díky kterým znovu usedl na trůn v roce 1487. Souhlas s vládou nad Granadou jako nad královstvím spadajícím pod katolické monarchy. Dále se zavázal, že nebude zasahovat do pevnosti Málaga, kterou poté obsadili křesťané.  Po pádu Málagy a Bazy v roce 1487, byly také v následujícím roce křesťany obsazeny pevnosti Almuñécar, Salobreña a Almería. Na začátku roku 1491 byla Granada jediným městem na Pyrenejském poloostrově, kterému vládli muslimové.

Kapitulace Granady.

V roce 1491 byl Muhammad XII. povolán Isabelou Kastilskou a Ferdinandem Aragonským, aby se vzdal města Granady, které bylo obsazeno kastilským obyvatelstvem. Následně pak město kapitulovalo v lednu roku 1492. Královský průvod se přesunul ze Santa Fe na místo asi jednu míli od Granady, kde Ferdinand převzal moc nad tímto územím na březích řeky Genil. Ferdinand odeslal soukromý list před očitými svědky biskupovi z Leónu pouhých šest dní po této události.

Exil.

Legenda praví, že Muhammad XII odcházel do exilu přes kamenitý výběžek, odkud se mohl naposledy podívat na město. Držel na uzdě svého koně a naposledy si prohlížel město Alhambra a zelené údolí, které se rozléhalo kolem. To bylo údajně na místě, kde se dnes nachází Puerto del Suspiro del Moro, v překladu "Moorův pohled". Muhammad truchlil nad svou prohrou a pokračoval ve své cestě do exilu, společně se svou matkou.  Muhammadovi XII. byly darovány provincie Laujar de Andarax, Las Alpujarras a hory mezi Sierra Nevada a Středozemním mořem, ale v říjnu roku 1493 překročil Středozemní moře a odešel do města Fes v Maroku spolu se 1 130 dvořany a služebníky. Většina muslimské populace v Granadě také odešla do severní Afriky, kdy využili klauzule o volném pohybu při kapitulaci Muhammada.

Dopis Marínovcům z Maroka.

The entire text was reported by al-Maqqari:  Krátce po jeho kapitulaci poslal dopis marockým vládcům z dynastie Marínovců, kde žádal o útočiště. Dopis začínal dlouhou poemou chválící Marínovce, kterou následovala próza, kde naříkal nad svou porážkou a žádal odpuštění jeho dřívějších hříchů a hříchů svých předků, kteří Marínovce napadali. Zbylá část textu byla zdokumentována od al-Maqqariho:"... Pán z Kastilie nám slíbil slušnou rezidenci a ujistil nás o naší bezpečnosti, což stvrdil vlastnoručním psaním, aby dal klid našim duším. Ale my, potomci Banu al-Ahmara, s tímto nejsme spokojeni a naše víra v boha nám nedovoluje být pod ochranou bezvěrců. Také jsme obdrželi z východu mnoho listů plných dobré vůle, kde nám nabízeli útočiště na svých územích a ty nejlepší výhody. Ale my nemůžeme přijmout jinou nabídku, než tu z domova našich praotců, můžeme přijmout pouze ochranu od našich příbuzných, ale ne kvůli oportunismu, ale abychom potvrdili naše bratrské vztahy a dodrželi zákony našich praotců, které nám říkají, abychom nepřijímali pomoc od jiných než jsou Marínovci a nedělali nic, co by nám bránilo v cestě k vám. Tak jsme tedy putovali přes rozlehlé země a přepluli bouřlivé moře a doufáme, že se nebudeme muset vracet zpět, a že vaše oči budou uspokojeny, a že naše zranění a bolesti plné duše budou vyléčený z tohoto trápení..."  "- Muhammad Abu Abdallah"

Exil v severní Africe a smrt.

Historik ze 17. století Al-Maqqari napsal, že Muhammad XII. doplul přes Středozemní moře do Melilly a odsud odešel do města Fes, kde vybudoval palác. Zůstal tu až do své smrti mezi lety 1533-34 (roku 940 podle muslimského kalendáře). Byl pohřben nedaleko "Musaly" (místa, kde se vykonávaly důležité modlitby během muslimských svátků), přesněji za branami města Fes. Muhammad XII. přežil dva své syny - "Yusufa" a "Ahmeda". Al-Maqqari se s jeho potomky setkal v roce 1618 ve městě Fes; žili mezi státní chudinou a spoléhali se na zakát (určitá část výdělku, kterou musí každý muslim darovat každoročně potřebným).  Alternativní místo odpočinku Muhammada XII. bylo navrženo arabistou "M. C. Brosselardem" na konci 19. století, který přeložil zdlouhavé nařízení ve Andalusijských spisech, které měří tři stopy a dnes je najdeme v muzeu v Tlemcenu. Tyto spisy lokalizují hrobku vyhoštěného krále, který zemřel v Tlemcenu v květnu roku 1494. Spory o místa pochování a data smrti nejspíše spočívají v tom, že jak Muhammad XII., tak i jeho strýc El Zagal (Muhammad XIII.), zemřeli oba v exilu v severní Africe.  Španělský kronikář Luis del Mármol Carvajal napsal, že Muhammad XII. zemřel nedaleko "Oued el Assouad" (Černá řeka), když se během války Marínovců a Saadů brodil přes řeku. Tohoto zdroje se také držel Louis de Chénier, diplomant francouzského krále Ludvíka XVI., ve své publikaci o historii Maroka v roce 1787.

Abú Abdalláh Muhammad XII. (kolem 1460 – asi 1533) zvaný Boabdil (zkomolenina prvních jmen Abú Abdalláh) byl dvacátý druhý a poslední vladař Granadského emirátu z dynastie Nasrídů a zároveň poslední muslimský vladař na Iberském poloostrově, jehož sesazením byla završena reconquista. Na trůn nastoupil roku 1482 po svém otci sultánu Abú al-Hasanu Alím. Roku 1483 byl zajat vojáky pozdějších „katolických Veličenstev“ Ferdinanda II. Aragonského a Isabely Kastilské. Byl propuštěn roku 1487 na základě složení vazalského slibu vůči svým věznitelům. Roku 1491, po podrobení ostatních muslimských enkláv, si ho Ferdinand a Isabela předvolali a požadovali odevzdání Granady, což se stalo 2. ledna 1492. Muhammad XII. pak získal od panovníků darem panství v Andalusii, ale brzy odešel do exilu v Maroku, kde zemřel.

Abu Abdallah Muhammad XII ( "Abū ‘Abdi-llāh Muḥammad ath-thānī ‘ashar") (c. 1460–1533), known in Europe as Boabdil (a Spanish rendering of the name "Abu Abdillah"), was the 22nd and last Nasrid ruler of the Emirate of Granada in Iberia.


Historie.

Alois Senefelder hledal způsob, jak nahradit drahý Solnhofenský kámen levnějším materiálem a nechal si patentovat tisk ze zinkové desky. První úspěšné zkušební tisky provedl roku 1820 francouzský vojenský inženýr a kartograf Claude-Joseph Breugnot, který se u Senefeldera vyučil a metodu využil k tisku map. V roce 1834 si techniku tisku map z velkých zinkových desek nechal patentovat pod názvem "géorama" nebo "zincographie".  Roku 1837 Breugnot prodal svůj proces Eugène Florent Kaeppelinovi, který tiskl topografické mapy pro Ministerstvo války a také přírodopisné ilustrace a výkresy. Kolem roku 1840 se zinkografie začala používat v Anglii.  V letech 1860-1890 rozvinula průmyslový tisk na principu zinkografie pařížská dílna Jeana Noëla Monroqua (1819-1913), která produkovala plakáty, etikety a viněty. Jeho syn Léon Monrocq (1857-1902) vydal roku 1878 příručku "Manuel de lithographie sur zinc". Po roce 1850 se začala uplatňovat ve strojovém tisku fotozinkografie, která umožňovala tisk půltónů a konkurovala metodě Woodburytypie  Roku 1879 začal Henri Voirin (1827-1887) jako jeden z prvních užívat k tisku ze zinkových desek rotační gumové válce a připravil cestu k ofsetovému tisku (1895). Zinkografie byla populární ještě v letech 1900-1920 při tisku barevných ilustrací v časopisech, které nabízely iluzi litografického tisku.

Postup.

Metoda je odvozena z litografie a užívá stejného principu, založeného na odpuzování vody mastnou barvou. Původní postup užíval k přípravě zinkové desky kyseliny sírové nebo chlorovodíkové a kresbu preparoval roztokem arabské gumy s kyselinou fosforečnou..  Podle Krejči se nová deska nazrní pomocí skleněných kuliček a karborundového písku v brousicím stroji. Povrch se zbaví oxidů roztokem kamence s kyselinou dusičnou, omyje vodou a osuší. Kresba se provádí litografickou křídou nebo tuší (pro přímý otisk z desky stranově převráceně, pro tisk ofsetem nepřevrácená). Deska se pak preparuje roztokem "Strackerovy soli" ve vodě. Kresba se zapráší mastkem zatře leptadlem a omyje vodou, pak navlhčí roztokem arabské gumy. Kresba se vymyje asfaltovou tinkturou v terpentýnovém oleji a naválí barvou. Přebytečná guma se odmyje vodou, deska se znovu naválí barvou a tiskne.

Zinkografie je grafická metoda tisku z plochy, která využívá stejného principu jako litografie. V řadě cizojazyčných článků (též ve Wikipedii) je zaměňována s technikou leptu do zinkové desky, která je grafickou technikou tisku z hloubky. O využití zinkových štočků náhradou za drahé litografické kameny se zmínil již vynálezce litografie Alois Senefelder ve svém anglickém patentu z roku 1801. Od zinkografie vedla přímá cesta k autorskému ofsetu a průmyslovému ofsetovému tisku.

Zincography was a planographic printing process that used zinc plates. Alois Senefelder first mentioned zinc's lithographic use as a substitute for Bavarian limestone in his 1801 English patent specifications. In 1834, Federico Lacelli patented a zincographic printing process, producing large maps called géoramas. In 1837–1842, Eugène-Florent Kaeppelin perfected the process to create a large polychrome geologic map.


Operace.

Operace byla zahájena na naléhání admirála Chestera Nimitze, který chtěl, aby byly jeho námořní operace podpořeny zaminováním samotného Japonska. Standardně by se mělo jednat čistě o námořní operaci, ale vzhledem k požadavku na intenzitu pokládky min bylo rozhodnuto o realizaci letectvem, čímž realizaci operace dostal na starost generál Curtis LeMay.  LeMay vyčlenil pro tuto operaci skupinu 160 letadel z 313. bombardovacího křídla, 504. bombardovací skupiny USAAF, které měly dle rozkazu v dubnu 1945 shodit 2000 min. Pro tuto operaci byly použity B-29 s pumovnicí uzpůsobenou pro nesení a shoz námořních min. Byly použity akustické a magnetické miny. Letouny měly také radar pro navigaci v nízkém letu nad mořem v noci a pro určení pozice shozu min.  První pokládka min proběhla 27. dubna 1945 shozem 1000 min s magnetickým a akustickým detonátorem. Později byly doplněny minami s detonátorem reagujícím na změnu tlaku.  Zaminování přístavů a pobřeží Japonska se ukázalo jako velmi účinná metoda. Způsobené škody dokonce převýšily dosavadní ponorkovou kampaň a strategické bombardování Japonska.  Během operace byly všechny hlavní přístavy a úžiny v Japonsku opakovaně zaminovány, což vážně narušilo japonskou námořní dopravu. 35 z 47 tras konvojů přestalo být užíváno. Například doprava přes Kóbe klesla o 85 %, z 320 000 tun v březnu 1945 na pouhých 44 000 tun v červenci 1945. Operace Starvation za posledních šest měsíců války snížila množství lodí, než všechny ostatní operace dohromady.  Během celé akce se uskutečnilo 1529 letů, během kterých bylo položeno 12 135 min do 26 polí. Ztraceno bylo pouhých patnáct B-29. Miny potopily nebo poškodily 670 lodí o celkové tonáži více než 1 250 000 tun.

Operace Starvation byla operace provedená americkým armádním letectvem od března 1945 do kapitulace Japonska, při které byly letecky zaminovány všechny hlavní přístavy a námořní trasy v okolí japonských ostrovů. Cílem operace bylo narušit japonskou námořní dopravu a vyvolat tak mimo jiné narušení výroby, dovoz surovin a potravin.

Operation Starvation was a naval mining operation conducted in World War II by the United States Army Air Forces, in which vital water routes and ports of Japan were mined from the air in order to disrupt enemy shipping.


Historie.

Jerome Clark, pracovník soukromé výzkumné organizace "Center for UFO Studies" (CUFOS), uvádí jako první výskyt „muže v černém“ ve spojení s reportáží velšských novin "Barmouth Advertiser" z 30. března 1905, podle které výjimečně inteligentní mladou venkovskou ženu navštívil tři noci po sobě „muž oblečený v černém... [který] doručil dívce zprávu, kterou se bála vyprávět.“ Někteří místní v tomto období hovořili o setkáních s Ježíšem, anděly, Satanem a ďábelskými černými psy, a protože „muž v černém“ se jako bytost spojovaná se Satanem vyskytuje již v 18. století v příbězích o čarodějnicích, Clark se domnívá, že to souvisí s údajnými zjeveními nebeských a pekelných bytostí zapáleným věřícím. Mezi takovými zjeveními se nacházela i záhadná světla, které lze dnes charakterizovat jako UFO (neidentifikované létající objekty).

Muži v černém v ufologii.

V moderním smyslu o setkání s mužem v černém vypověděl Harold Dahl, který byl podle vlastních slov svědkem aktivity UFO u města Tacoma ve státě Washington ve Spojených státech. Dahl tvrdil, že ho následující ráno po údajném incidentu pozval na snídani v centru města neznámý muž v tmavém obleku, který mu pak pohrozil, aby o incidentu nikomu neříkal. Během vyšetřování United States Air Force (USAF) se však Dahl a jeho kolega Fred L. Crisman přiznali, že celý incident si jen vymysleli.  Samotný koncept „mužů v černém“ jako konspirační teorie vznikl v 50. letech a do kultury UFO ho uvedl ufolog a spisovatel Gray Baker knihou "They Knew Too Much About Flying Saucers" (1956). Bakerovi se údajně svěřil jeho kolega a zakladatel ufologické organizace "International Flying Saucer Bureau" Albert K. Bender o tom, že ho navštívili muži – „zřejmě agenti americké vlády“ – kteří mu v září 1953 pohrozili uvězněním, pokud někomu prozradí odpověď na záhadné případy UFO. Ale jak vyplývá z článku novináře Johna C. Sherwooda "Gray Barker: My Friend, the Myth-Maker" ("Skeptical Inquirer", 1998), Baker často prezentoval fiktivní příběhy o UFO jako pravdivé, zejména pro zisk z prodeje svých publikací. Baker vydal Sherwoodovu knihu o pozorováních UFO v Michiganu "Flying Saucers Are Watching You" (1967) a ve svém časopise "Saucer News" publikoval článek „Flying Saucer: Time Machines“ (1969) pod fiktivním jménem Dr. Richarda H. Pratta. Jelikož Sherwood se přestával věnovat ufologii, Baker ho přesvědčil, aby vytvořil hoax o záhadných „mužích v černém“ ("blackmen"), kteří stáli za „zmizením“ Sherwoodovy fiktivní identity Dr. Richarda H. Pratta.  Novinář John A. Keel, který se začal ufologií zabývat v 60. letech, jako první použil akronym "MIB" na označení „muže v černém“ a údajně dva na dálku pozoroval v létě 1967 na Long Islandu. Popsal je jako muže tmavší pleti s orientálními rysy nebo bledé pleti s vyklenutýma očima. Tvrdil o nich, že se chovají velmi zvláštně, protože jako agenti mimozemšťanů operují v cizím prostředí. Také podle něj měli řídit černá auta značky Cadillac.  V roce 1967 plukovník USAF George P. Freeman, mluvčí projektu Blue Book, prohlásil, že některé osoby se vydávaly za příslušníky USAF nebo jiných federálních organizací a hrozily svědkům incidentů s UFO či v některých případech také zabavovaly jejich fotografie. Vyšetřovatelé ale nedokázali sehnat důkazy, které by vedly jejich odhalení a následně obžalobě z páchání federálního zločinu (vydávání se za agenty Spojených států).  Z ledna 1971 pochází příběh, podle kterého brazilský rolník vícekrát zpozoroval muže v tmavém obleku hledajícího kameny ve venkovské oblasti v blízkosti města Brasília. Tajemný muž údajně přilétal na malém „letadle“ připomínajícím létající talíř. Podobný příběh byl zaznamenán v červenci 1971 ve Venezuele, kdy španělský lékař údajně pozoroval jak dva muži v černých oblecích s červenými kravatami vystoupili z nového červeného automobilu Ford Mustang a následně nastoupili do létajícího talíře, který přistál v blízkosti města Caracas.  Setkání s „muži v černém“ popsal mexický pilot Carlos de los Santos, který měl vystoupit v televizním pořadu ohledně incidentu, při kterém za denního světla údajně téměř došlo ke kolizi jeho letadla se třemi létajícími disky dne 3. května 1975 u města Ciudad de México. Podle jeho tvrzení ho během cesty do televize zastavili čtyři vysocí muži skandinávského vzhledu ve dvou černých limuzínách Ford Galaxie, kteří mu vyhrožovali zabitím pokud o incidentu bude mluvit a proto do televizního studia nepřišel. K dalšímu podobnému střetnutí podle Santose došlo před tím, než měl svůj zážitek konzultovat s americkým astrofyzikem a ufologem Josefem Allenem Hynekem.  Poslední zprávy o „mužích v černém“ jsou datovány k září 1976 (Maine, Spojené státy), listopadu 1980 (Filadelfie, Pensylvánie, Spojené státy) a říjnu 1981 (Victoria, Britská Kolumbie, Kanada). Z uvedeného (zejména článků Johna C. Sherwooda v časopise "Skeptical Inquirer") vyplývá, že „muži v černém“ jsou fiktivním konceptem v ufologické kultuře, jehož původcem je zřejmě Gary Baker. Sherwood se také domnívá, že příběh mohl být částečně inspirován tajnými operacemi USAF a Central Intelligence Agency během 50. let, jejichž úkolem bylo produkovat a přinášet na veřejnost falešné příběhy objasňující pozorování testovaných průzkumných letadel Lockheed U-2 a Lockheed SR-71 Blackbird. Podle Jeroma Clarka jsou zprávy o setkáních „mužů v černém“ „zážitky“, o kterých „se nezdá, že by k nim došlo ve světě konsenzuální reality.“

V populární kultuře.

V kinematografii se „muži v černém“ poprvé objevili v nízkorozpočtové sci-fi komedii "The Brother from Another Planet" (1984), kde reprezentují dvojici mimozemšťanů pátrajících po na Zemi ztraceném mimozemšťanovi, který je němý a má lidskou (afroamerickou) podobu. Jeho pokus najít si místo v čtvrti Harlem v New Yorku je alegorií zkušenosti imigrantů ve Spojených státech.  Komiks "The Men in Black" (1990,1991), jehož autorem je Lowell Cunningham a ilustrátorem Sandy Carruthers, zobrazuje „muže v černém“ jako tajnou mezinárodní organizaci, která monitoruje, vyšetřuje a utajuje paranormální aktivitu na Zemi (kromě mimozemšťanů i démonů, zombie, vlkodlaků apod.). Jako hlavní postavy vystupují agenti Zed, Jay, Kay a Ecks, který se později dozví, že skutečným cílem organizace je manipulovat a přetvářet svět udržováním paranormálních jevů v tajnosti. K ovlivňování svědků jim slouží tzv. "Neutralyzer", zařízení na „vymazávání“ vzpomínek.  Cunninghamův námět si širší popularitu získal až po filmové adaptaci komiksu v roce 1997, v sci-fi komedii "Muži v černém", ve které účinkuje Tommy Lee Jones jako agent K a Will Smith jako agent J. Ve filmu je organizace zobrazena jako tajná agentura, která dohlíží na mimozemšťany tajně žijící na Zemi a kamufluje jejich přítomnost před veřejností. Díky komerčnímu úspěchu filmu byla natočena dvě filmová pokračování, "Muži v černém 2" (2002) a "Muži v černém 3" (2012), 53dílný animovaný seriál "Men in Black: The Series" (1997–2001) a vydáno několik jednorázových komiksů. "Men in Black" je také název singlu, který nazpíval Will Smith k prvnímu filmu série.  Několik scén s muži v černém obsahuje epizoda "Jose Chung's From Outer Space" z třetí řady seriálu Akta X, poprvé vysílaná v dubnu 1996.

Muži v černém (, akronym "MIB") jsou podle některých konspiračních teorií lidé oblečení v tmavých oblecích, obvykle vydávající se za vládní agenty.  V konspiračních teoriích spojených s UFO se vyskytují od 50. let 20. století a podle tehdy ustáleného konceptu „byli muži v černém“ charakterizováni jako (původně a obvykle tři) agenti, kteří mají zajistit, aby se svědci incidentů s UFO o svém pozorování nikomu nesvěřovali. Zprávy o údajných setkáních se vyskytují do roku 1981 a indikují, že jde o mimozemšťany. Podle nejnovějších zjištění jde o hoax vytvořený v ufologické kultuře.  Na rozdíl od konspirační teorie se v populární kultuře v 90. letech a začátkem 21. století muži v černém uplatnili jako agenti tajné lidské organizace, která monitoruje a kamufluje přítomnost mimozemšťanů na Zemi.  Hovorově se jako muži v černém také označují neuniformovaní příslušníci United States Secret Service, zejména pro charakteristické nošení obvykle tmavých obleků a slunečních brýlí.

In popular culture and UFO conspiracy theories, men in black (MIB) are supposed men dressed in black suits who claim to be quasi-government agents who harass, threaten or assassinate UFO witnesses to keep them quiet about what they have seen. It is sometimes implied that they may be aliens themselves. The term is also frequently used to describe mysterious men working for unknown organizations, as well as various branches of government allegedly designed to protect secrets or perform other strange activities. The term is generic, used for any unusual, threatening or strangely behaved individual whose appearance on the scene can be linked in some fashion with a UFO sighting. Several alleged encounters with the men in black have been reported by UFO researchers and enthusiasts.  Stories about allegedly real-life men in black inspired the semi-comic science fiction "Men in Black" franchise of comic books, films and other media.


Historie.

PEFC bylo založeno v roce 1999, jako odpověď na potřeby malých a rodinných vlastníků lesů, jako mezinárodní zastřešující organisace poskytující nezávislé posouzení, schválení a uznání národních certifikačních systémů. Reagovalo na potřebu mechanismu umožňujícího nezávislé vypracovávání národních norem přizpůsobených politické, hospodářské, sociální, environmentální a kulturní realitě příslušných zemí a současně zajištění dodržování mezinárodně uznávaných požadavků a globálního přijetí.  Po úspěšném zavedení systému v Evropě, Austrálii a Chile které se stalo první neevropskou zemí, jejíž certifikační systém byl uznán v roce 2004. Certifikační kritéria PEFC jsou založena na globálně platných principech, pokynech a kritériích vypracovaných mezinárodními a mezivládními orgány se širokým konsensem ze strany zúčastněných stran.  V roce 2009 byl PEFC největším lesnickým certifikačním systémem na světě. Zpravidla bývá vhodný pro malé vlastníky.

Kritéria udržitelného lesního hospodářství.

PEFC International je jediným mezinárodním systémem certifikace lesů, který zakládá své kritéria na mezinárodně uznávaných mezivládních úmluvách a pokynech, čímž propojuje kritéria udržitelnosti s existujícími vládními postupy. To zahrnuje:  PEFC vyžaduje dodržování všech hlavních úmluv ILO, i v zemích kde nebyly ratifikovány. Těmito úmluvami jsou

Národní systémy certifikace lesů.

PEFC uznává pouze lesní certifikáty které sama prověřila.  Vnitrostátní certifikační systémy pro lesnictví, které chtějí být uznány, jsou povinny stanovit normy, které budou odpovídat požadavkům ISO/IEC 59:1994 Kodex osvědčených postupů pro standardizaci. Národní standard musí být vytvořen tzv. Národními řídícími orgány a musí být splněny požadavky na transparentnost, konzultace a rozhodování na základě konsensu. Tyto pokyny také popisují postupy pro revizi a změnu norem a poskytují těm, kteří využívají tento standard budoucí jistoty.

Schvalování.

Všechny standardy schválené podle PEFC byly podrobeny přísnému veřejnému přezkumu během jejich vývoje. Národní lesní certifikační systémy, které chtějí získat potvrzení od PEFC, podléhají nezávislému posouzení, aby bylo zajištěno, že splňuje mnoho požadavků PEFC pro proces vývoje norem, veřejné revize a požadavky na správu lesů. Zpráva konzultanta je přezkoumána nezávislou skupinou odborníků a PEFC a pokud je vyhovující, je nová norma schválena členy PEFC jako norma schválená podle PEFC.  V souladu se svým závazkem transparentnosti zpřístupňuje PEFC veřejnosti celou dokumentaci o vnitrostátním systému certifikace lesů, včetně nezávislých hodnocení.

Zastoupení.

Země se systémem certifikace lesů uznaným PEFC jsou Argentina, Austrálie, Bělorusko, Belgie, Brazílie, Chile, Čína, Česká republika, Dánsko, Estonsko, Finsko, Francie, Gabon, Indonésie, Irsko, Itálie, Kanada, Lotyšsko, Lucemburk, Malajsie, Německo, Nizozemí, Norsko, Polsko, Portugalsko, Rakousko, Rusko, Slovensko, Slovinsko, Spojené království, Španělsko, Švédsko, Švýcarsko, USA, a Uruguay.

Kritika a alternativní systémy certifikace.

Forest Stewardship Council (FSC) je hlavním alternativním systémem certifikace lesů. Vzájemné uznávání certifikovaných materiálů FSC a PEFC v zásobitelském řetězci se dosud nestalo. FSC a PEFC však používají stejný standard správy lesů v zemích jako Spojené království, Švýcarsko a Norsko. Malajsie předložila svůj systém certifikace dřeva pro schválení PEFC, který je z velké části založen na principech a kritériích FSC jako vzoru.  Časopis "Cash Investigation" France 2 TV, ve svém vydání ze dne 24. ledna 2017 vyplývá, že nebylo dosaženo žádného nebo jen velmi málo kontroly při udělení označení PEFC, označování míst, která neměla nic společného s lesy, jako je supermarket, letiště nebo dva reaktory francouzského jaderné elektrárny. 7 štítků bylo uděleno 9 falešných aplikací. Zástupce ze Švýcarska o PEFC mluví o závažných dysfunkcích a slibuje, že tyto případy úplně osvětlí.  Několik enviromentálních nevládních organisací, například Australská The Wilderness Society, Greenpeace a FERN kritizovali PEFC. Greenpeace nevěří, že alternativy k FSC, včetně PEFC, mohou zajistit odpovědné hospodaření s lesy.  PEFC byl zaveden jako přímá alternativa k ekologičtějším systémům v Německu.

Programme for the Endorsement of Forest Certification (PEFC) je mezinárodní, nezisková, nevládní organizace která propaguje udržitelné lesní hospodářství skrze nezávislou certifikaci třetí stran. Je považován za certifikační systém vhodný pro malé vlastníky lesů.  Je tvořen 35 nezávislými národními certifikačními systémy které představují více než 300 milionů hektarů certifikovaných lesů, což z něj činí největším certifikačním systémem na světě, zahrnující asi dvě třetiny všech certifikovaných lesů na planetě. Byl založen ve Švýcarské Ženevě.

The Programme for the Endorsement of Forest Certification (PEFC) is an international, non-profit, non-governmental organization which promotes sustainable forest management through independent third party certification. It is considered the certification system of choice for small forest owners.  Its 35 worldwide independent national forest certification systems represent more than 300 million hectares (741.3 million acres) of certified forests, making it the largest forest certification system in the world, covering about two-thirds of the globally certified forest area. It is based in Geneva, Switzerland.


Vztah k valdenským.

Někteří autoři považují Valdese za zakladatele valdenských, nicméně Eberhard z Béthune citoval důkazy o tom, že jméno valdenských objevil v dokumentech z roku 1170, více než 10 let před hlavní Valdesovou aktivitou. Bernard, opat z Foncaldu, psal o kacířích, kteří byli známí jako Valdensis a byli odsouzeni během pontifikátu papeže Lucia II. v roce 1144, několik desetiletí před Petrem Valdesem. To dokládá, že název valdenští byl používán pro jisté náboženské skupiny před Petrem Valdesem.

Život a dílo.

O Valdesově životě není známo mnoho. Prameny říkají, že byl bohatý krejčí a obchodník z Lyonu a měl určité vzdělání. Někdy krátce před rokem 1160 byl ovlivněn řadou událostí. Za prvé jím pohnulo kázání o životě sv. Alexije z Edessy, za druhé odmítl víru v transsubstanciaci, i když to bylo považováno za hrdelní zločin, a za třetí zažil náhlé a nečekané úmrtí přítele během večeře. Od toho okamžiku začal žít radikální křesťanský život. Část majetku odevzdal manželce a zbytek rozdal jako almužny chudým.  Přibližně v té době Valdes začal kázat a učit veřejně na základě svých představ o jednoduchosti a chudobě, zejména, že "žádný člověk nemůže sloužit dvěma pánům, Bohu a Mamonu." Valdes odsuzoval to, co považoval za excesy papežství a katolického dogmatu, včetně nauk o očistci a transsubstanciaci. Říkal, že tyto nauky jsou "nevěstka" z knihy Zjevení. Roku 1170 už Valdes měl velký počet následovníků, označovaných jako "Chudí z Lyonu," "Chudí z Lombardie," nebo "Chudí boží." Evangelizovali v duchu své nauky, když cestovali jako trhovci. Často byli označováni jako valdenští a odlišovali se od albigenských nebo katarů.  Valdenské hnutí bylo od počátku charakteristické laickým kázáním, dobrovolnou chudobou a přísným dodržování nauky bible. Mezi roky 1175-1185 Valdes buď pověřil kněze z Lyonu aby přeložil Nový zákon do lidového jazyka arpitánštiny (franko-provensálštiny), nebo byl sám do této překladatelské práce zapojen. Bez ohledu na autora překladu tak vytvořil první překlad bible v soudobém západoevropském jazyce po latině.  V roce 1179 Valdes a jeden z jeho učedníků odešel do Říma, kde byli přijati papežem Alexandrem III. a římskou kurií. Měli vysvětlit svou víru před komisí tří duchovních, včetně otázek, které byly tehdy debatovány v rámci církve, jako všeobecné kněžství, evangelium v místním jazyce a otázky dobrovolné chudoby. Jednání nedospělo k jasným závěrům. Valdesovy myšlenky, ale ne hnutí samo o sobě, byly odsouzeny na třetím lateránském koncilu ve stejném roce. Představitelé valdenského hnutí však ještě nebyli vyloučeni z církve.  V roce 1180 Valdes sepsal vyznání víry, které se dochovalo.  Valdes a jeho následovníci byli vyhnáni z Lyonu a usadili se v hlubokých údolích Piemontu a ve Francii v pohoří Luberon. Pokračovali tam ve snaze o křesťanství na základě Nového zákona. Nakonec Valdese exkomunikoval papež Lucius III. během synodu konaného ve Veroně roku 1184. Nauka Chudých z Lyonu byla znovu odsouzena čtvrtým lateránským koncilem v roce 1215, který hnutí poprvé uvedl jménem a prohlásil jeho zásady za kacířské. V obavách z represí ze strany církve Valdesovi stoupenci uprchli do hornaté oblasti severní Itálie.

Petr Valdes (psaný i Waldo, Valdo, Waldes, Vaudès nebo de Vaux, křestní jméno také Pierre nebo Petrus; kolem 1140 – kolem 1205) byl francouzský laický kazatel a vůdce křesťanského hnutí valdenských.

Peter Waldo, Valdo, Valdes, or Waldes (c. 1140 – c. 1205), also Pierre Vaudès or de Vaux, was a leader of the Waldensians, a Christian spiritual movement of the Middle Ages.


Život.

Jeho otec příšel do Vídně jako dělník z Čech. Hans od šesti let hrál na housle a od sedmi let na klavír. V šestnácti letech mu zemřel otec. V roce 1918 vstoupil do nově vytvořené Komunistické strany Rakouska (KPÖ). V letech 1918–1919 navštěvoval kompoziční semináře Arnolda Schönberga na Schwarzwaldschule ve Vídni, se zaměřením na kontrapunkt a harmonii a soukromé lekce u Schoenbergova žáka Albana Berga V roce 1920 začal studovat na Vídeňské hudební akademii. Jeho učitelem byl Franz Schmidt. V roce 1922 musel však studia finančních důvodů ukončit a dále se vzdělával jako samouk.  Aby se uživil jako nezávislý skladatel, hrál na klavír v barech a v kinech a komponoval pod pseudonymem „Hanns Elin“ populární a taneční hudbu. Od roku 1934 (počínaje svým "2. smyčcovým kvartetem op. 13") komponoval pouze dvanáctitónovou technikou. V roce 1956 zkomponoval skladbu "Three Blue Sketches" op. 25 v níž spojuje spojuje dodekafonii a jazz.  V roce 1958 se stal pedagogem na Vysoké škole hudební ve Vídni a v roce 1965 byl na této škole jmenován profesorem. Z mnoha jeho studentů vynikli zejména Petr Kotík, Gunnar Sønstevold, Walter Szmolyan, Igor Štuhec, Erich Urbanner, Bojidar Dimov a Heinz Karl Gruber.  Zemřel ve Vídni 27. ledna 1969 a byl pohřben na vídeňském Ústředním hřbitově Zentralfriedhof.

Dílo.

Jeho tvorba zahrnuje: šest symfonií, 2 smyčcové kvartety, suity, písně, komorních skladby, ale také skladby lehčích žánrů a filmovou hudbu. Kromě toho jako součást svého pedagogického působení napsal i několik teoretických spisů, především z oblasti dodekafonie.

Hanns Jelinek, pseudonymy Hanns Elin, H. J. Hirsch, Jakob Fidelbogen (5. prosince 1901 Vídeň – 27. ledna 1969 tamtéž) byl rakouský hudební skladatel a pedagog.

Hanns Jelinek (5 December 1901 – 27 January 1969) was an Austrian composer of Czech descent who is also known under the pseudonyms Hanns Elin, H. J. Hirsch, Jakob Fidelbogen.


Děj opery.

První jednání.

Sál na dvoře krále Ludvíka VI. probíhá oslava vítězné bitvy králových rytířů. Rytíř Adolar se těší na svou nevěstu Euryantu a oslavuje árií její lásku a věrnost. Rytíř Lysiart vyprovokuje Adolara k sázce: pokud se mu podaří Euryantu svést, připadne mu veškerý Adolarův majetek. Pokud ne, získá Adolar veškterý majetek Lysiartův. Ačkoli Adolara varuje před neuváženou sázkou král i jeho druhové, Adolar sázku přijme.

Proměna.

Zahrada v neverském zámku: Eglantina se tváří jako přítelkyně Euryantina, ve skutečnosti ji nenávidí, protože jí Adolar dal přednost. Eglantintě se podaří vylákat Euryantino tajemství: Adolarova sestra Ema se otrávila poté, co ji opustil její milenec. Nemůže ale najít klid a bude vysvobozena teprve poté, co prsten, který obsahoval jed a který má mrtvá Ema v hrobě skropí slzy nevinné dívky. Euryanta lituje, že prozradila tajemství, ale je pozdě.

Druhé jednání.

Stejná scéna: Veškerá snaha Lysiartova svést Euryantu je marná. Touží po pomstě. Slyší kohosi přicházet a skryje se. Příchozí je Egliantina, která se raduje ze získaného tajemství a z toho, že se jí podařilo z Emina hrobu získat její prsten. Lysiart a Eglientina se domlouvají na společné pomstě.

Proměna.

Sál na dvoře krále Ludvíka VI.: Ke dvoru přichází Euryanta a Adolar ji vítá. Tu předstupuje Lysiart a prohlašuje, že vyhrál sázku a jako důkaz předkládá Emin prsten. Euryanta přiznává, že prozradila Adolarovo tajemství. Ostatní obvinění ale odmítá. Adolar je zdrcen a proklíná svou nevěstu. Králi nezbývá, než prohlásti Lysiarta za vítěze sázky.

Třetí jednání.

Lesní pustina: Adolar v černém brnění odvádí svou bývalou nevěstu, aby ji v lese za její nevěru potrestal smrtí. V trávě se náhle objeví had a chce na Arolara zaútočit. Euryanta se postaví mezi hada a svého bývalého snoubence. Tím mu dá příležitost hada zahubit. Tento čin zabránil Adolarovi zabít Euryantu. Ponechává ji v lesích jejímu osudu.  Euryantu nalézá v lesích král, který si vyrazil na lov. Euryanta mu vylíčila skutečný příbeh a král slibuje nápravu. Euryanta je ale příliš zesláblá a klesá k zemi jako mrtvá.

Proměna.

Hrad hraběte z Neversu: Adolar přichází k hradu a poddaní, kteří jej poznávají, mu sdělují, že Lysiart je špatným vládcem. Dnes má proběhnout sňatek Lysiartův s Eglantinou. Eglantina ale pronásledována výčitkami svědomí přizná Adolarovi svůj čin. Adolar vyzývá Lysiarta na souboj. Přichází ale král s družinou a oznamuje Euryantinu smrt. Egliantina se nad toutozprávou raduje. Lysiart zděšen chováním své nevěsty ji probodne. Král jej nechá zatknout jako vraha. Adolar trpce lituje, že své snoubence ukřivdil. Tu ale přichází Euryanta, která procitla ze své mdloby. Milenci si odpouštějí a jásají štěstím.

Uvedení.

Uvedení v České republice.

Opera byla uvedena ve Stavovském divadle v roce 1824.  Znovu byla uvedena v roce 1976 ve Stavovském divadle v Praze a to v koncertním provedení (jedinné představení).

Euryanta (německy Euryanthe) je velká hrdinsko-romantická opera Carla Marii von Webera z roku 1823. Autorkou libreta je Helmina von Chézy.

Euryanthe is a German "grand, heroic, romantic" opera by Carl Maria von Weber, first performed at the Theater am Kärntnertor, Vienna on 25 October 1823. Though acknowledged as one of Weber's most important operas, the work is rarely staged because of the weak libretto by Helmina von Chézy (who, incidentally, was also the author of the failed play "Rosamunde", for which Franz Schubert wrote music). "Euryanthe" is based on the 13th-century French romance "L'Histoire du très-noble et chevalereux prince Gérard, comte de Nevers et la très-virtueuse et très chaste princesse Euriant de Savoye, sa mye".  Only the overture, an outstanding example of the early German Romantic style (heralding Richard Wagner), is regularly played today. Like Schubert's lesser-known "Alfonso und Estrella", of the same time and place (Vienna, 1822), "Euryanthe" parts with the German Singspiel tradition, adopting a musical approach without the interruption of spoken dialogue characteristic of earlier German language operas such as Mozart's "Die Zauberflöte", Beethoven's "Fidelio", and Weber's own "Der Freischütz".


Vymezení pojmu.

V jednotlivých spolkových zemích má pojem velké okresní město odlišný právní status a označuje zpravidla největší obce v okrese, které na rozdíl od ostatních obcí disponují rozšířenými pravomocemi. Velkým okresním městem se mohou stát během reforem územní samosprávy na základě zákona či jiného právního předpisu města nezařazená do okresů, respektive městské okresy. Status mohou také obdržet obce příslušné k okresům na základě vlastní žádosti, kterou vyřizují ministerstva vnitra jednotlivých spolkových zemí. Takové obce musí splňovat podmínku minimálního počtu obyvatel a ministerstvo dále posoudí jejich schopnost plnění správních úkolů. Velké okresní město nemusí být nutně okresní město ve smyslu sídla okresního úřadu.  V německých spolkových zemích Bádensku-Württembersku, Bavorsku a Sasku se tato města nazývají shodně velká okresní města. Jsou součástí zemského okresu a přejala část jeho administrativních pravomocí. Uvedené spolkové země mají odlišný minimální počet obyvatel nutný pro získání statusu velkého okresního města. Pokud nějaké město tuto hranici překročí, může požádat zemskou vládu o přidělení statusu. Obec, která před přiznáním statusu ještě nebyla městem, je na město aútomaticky povýšena. Pokud klesne počet obyvatel velkého okresního města pod zákonem stanovenou mez, status mu zůstane zachován. Starosta velkého okresního města je označován jako a do češtiny se zpravidla překládá jako primátor, doslovně pak jako vrchní starosta.

Bádensko-Württembersko.

Minimální počet obyvatel pro získání statusu velkého okresního města je 20 000. K 1. dubnu 1956 vstoupilo v platnost nové obecní zřízení, na základě kterého se stala všechna města nad 20 000 obyvatel velkými okresními městy. Status získala také většina dřívějších okresních měst, pokud při slučování obcí překročila hranici minimálního počtu obyvatel. Na konci roku 2019 bylo v Bádensku-Württembersku 94 velkých okresních měst.

Bavorsko.

Bavorsko má nejvyšší limit pro získání statusu velkého okresního města, a to 30 000 obyvatel. Velká okresní města byla zavedena při okresní reformě k 1. červenci 1972. Před tímto datem mělo Bavorsko 48 městských okresů, tedy měst, která nebyla příslušná k žádnému okresu. Celkem 23 z nich bylo začleněno do okresů a získalo status velkého okresního města. V následujících letech k nim přibylo dalších šest měst, na konci roku 2019 tak mělo Bavorsko 29 velkých okresních měst.

Sasko.

Sasko má nejnižší limit pro získání statusu velkého okresního města. Mohou jej získat města s minimálním počtem obyvatel 17 500, pokud splňují další náležitosti. Po okresních reformách v letech 1994/1996 a 2008 se staly velkými okresními městy také bývalá okresní města. Na konci roku 2019 mělo Sasko 51 velkých okresních měst.

Srovnatelná města v ostatních spolkových zemích.

Srovnatelná označení v ostatních spolkových zemích jsou:

Velké okresní město () je pojem z německého obecního práva. Tento zvláštní status je zaveden ve třech spolkových zemích, a to v Bádensku-Württembersku, Bavorsku a Sasku.

Große Kreisstadt (, "major district town") is a term in the municipal law ("Gemeindeordnung") of several German states. In some federal states the term is used as a special legal status for a district-affiliated town—as distinct from an independent city—with additional competences in comparison with other municipalities of the district. The title is based on sovereign conferment by the state government.


Historie.

Historie Polské národní knihovny sahá 18. století (Knihovna Zaluských). Díky usnesení polského sněmu měla od začátku právo na jeden bezúplatný povinný výtisk každé knihy vydané na území tehdejšího polského státu. Po druhém dělení Polska byly sbírky knihovny zabaveny ruskou armádou a odeslány do Petrohradu, kde se v roce 1795 staly základem pro nově zřízenou Carskou veřejnou knihovnu. Část sbírky byla poškozena, zničena nebo odcizena v důsledku nesprávného zacházení během přepravy knih do Ruska.  Po obnovení samostatnosti v roce 1918 neexistovalo v Polsku mnoho centrálních institucí, včetně národní knihovny. Teprve 24. února 1928 roku byla nařízením prezidenta Ignacého Moścického zřízena Polská národní knihovna v její moderní podobě. Knihovna byla otevřena veřejnosti v roce 1930 a původně shromažďovala 200 000 položek. Jejím prvním ředitelem byl Stefan Demby, kterého nahradil Stefan Vrtel-Wierczyński v roce 1934. Sbírky knihovny se díky novým přírůstkům velmi rychle zvětšovaly. K příkladu prezident Mościcki věnoval Knihovně všechny knihy a rukopisy ze sbírky z paláce ve Wilanově, včetně 40 000 svazků a 20 000 kreseb z kolekce Stanislawa Kostka Potockého.  Národní knihovně chyběla v meziválečném období vlastní budova. V důsledku toho byly sbírky uchovávány v skladovacích prostorech v různých částech města. Hlavní studovna se nacházela v budově nově postavené knihovny Varšavské ekonomické školy. Speciální sbírky byly v roce 1935 umístěny v Paláci Potockých ve Varšavě. Plány stavby nového sídla Knihovny přerušil německý útok proti Polsku, který zahájil druhou světovou válku v Evropě.  Před druhou světovou válkou k sbírkám knihovny patřilo: V roce 1940 přejmenovali Němečtí okupanti Národní knihovnu na Městskou knihovnu ve Varšavě a změnili její organizační strukturu: Speciální sbírky byly v roce 1944 spáleny jako perzekuce po skončení Varšavského povstání. 80 000 starých tisků, včetně bezcenných polských exteriorik z 16.-18. století, 26 000 rukopisů, 2 500 inkunábulí, 10 000 kreseb a grafik, 50 000 hudebnin a divadelních dokumentů bylo zničeno. Podle poválečných odhadu z původních 6 milionů svazků, které vlastnily varšavské knihovny v roce 1939, bylo během druhé světové války zničeno nebo ztratilo se kolem 3,6 milionů svazků, z čeho většina patřila Národní knihovně.  Knihovna obnovila činnost v roce 1945. Do Polska se postupně vrátily sbírky vyvezené do Německa a Rakouska a také pozůstalosti jiných sbírek, mezi jiné Knihovny Krasinských a Przezdzieckých.[8] V roce 1959 se z Kanady vrátily jedny z nejstarších polsky psaných památek Svatokřížská kázání, Žaltář florianský a Chopinovy rukopisy.  V letech 1962–1976 byl pro Knihovnu vznesen nový komplex budov na adrese aleje Niepodległości 213.

Sbírky.

Sbírky Polské národní knihovny patří k nejvýznamnějším v Polsku. Mezi více než 8 500 000 položek, které byly shromážděny ve skladech knihovny na konci roku 2016, se nacházelo více než 162 000 svazků starých tisků, více než 26 000 rukopisů (včetně 7 000 hudebních rukopisů), více než 120 000 hudebnin a také 485 000 grafik.  V Knihovně se nacházejí také fotografie a jiné grafické dokumenty, více než 130 000 atlasů a map, 2 000 000 příležitostných tisků, 2 000 000 knih a 1 000 000 novin a časopisů z 19. a 20. století.  K nejvýznamnějším položkám ve sbírce patří 151 listů Codexu Suprasliensis, který je zapsán do Registru UNESCO Paměť světa v roce 2007 jako výraz uznání jeho nadnárodního a nadregionálního významu.  Od roku 2012 Knihovna sděluje část svých bibliografických záznamů v katalogu Worldcat.

Polská národní knihovna () je centrální knihovna Polska. Knihovna je nejdůležitější polskou vědeckou knihovnou pro humanitní vědy, hlavním literární archivem a centrem informace o knihách a pro knihovny. Zřizovatelem je Ministerstvo kultury a národního kulturního dědictví.  Knihovna shromažďuje knihy, noviny a časopisy, elektronické a audiovizuální dokumenty, které byly vydány na polském území a také tzv. polonica – polské exteriorica, tj. zahraniční knihy které byly napsány Poláky, přeloženy z polštiny nebo týkají se Polska. Knihovna provozuje také nakladatelskou činnost – vydává knihy a tři vědecké časopisy: „Polish Libraries”, „Rocznik Biblioteki Narodowej” a „Notes Konserwatorski”.  Knihovna má právo na dva bezúplatné povinné výtisky periodických a neperiodických publikací vydaných na polském území.

The National Library of Poland () is the central Polish library, subject directly to the Ministry of Culture and National Heritage of the Republic of Poland.  The library collects books, journals, electronic and audiovisual publications published in the territory of Poland, as well as Polonica published abroad. It is the most important humanities research library, the main archive of Polish writing and the state centre of bibliographic information about books. It also plays a significant role as a research facility and is an important methodological center for other Polish libraries.  The National Library receives a copy of every book published in Poland as legal deposit. The Jagiellonian Library is the only other library in Poland to have a national library status.


Historie.

Rodolphe Julian založil akademii v roce 1868 coby nezávislou alternativu oficiální akademické průpravě výtvarníků na École des Beaux-Arts.  V roce 1880 přivítala Julianova akademie ženy, které se v té době nesměly zapsat ke studiu na státem podporované École des Beaux-Arts.  Za úspěchem akademie již v prvních letech jejího fungování stáli bezesporu také známí a respektovaní umělci, které Rodolphe Julian zaměstnal jako učitele. Patřili k nim především: William-Adolphe Bouguereau (1825–1905), Henri Royer (1869–1938), Jean-Paul Laurens (1838–1921), Gabriel Ferrier (1847–1914), Tony Robert-Fleury (1837–1911), Jules Joseph Lefebvre (1836–1911) a další přední akademičtí umělci té doby. Posléze získali studenti Julianovy akademie i právo soutěžit o Římskou cenu, což bylo stipendium pro nadějné mladé studenty umění, a zúčastnit se Pařížských salonů a významných uměleckých výstav.  Koncem 19. století se na pařížské umělecké scéně objevil termín "L'art pompier" neboli kýč jako posměšný název tradičního akdemizujícího umění, jež učitelé na Julianově akademii obhajovali. Vedení akademie proto přijalo mnohem liberálnější režim stavějící na méně konzervativním, mnohem otevřenějším přístupu k umění, což bylo v souladu se secesním hnutím v Německu a s vídeňskou secesí v Rakousku. Tento trend pak následovali a zřetelně formulovali nabisté, kteří v letech 1888–1889 připravovali cestu modernímu umění.  Časem otevřela akademie pobočky i na jiných místech Paříže. Ateliéry byly v č. 28 na bulváru St-Jacques v 6. pařížském obvodu, v č. 5 na Rue de Berri v 8. pařížském obvodu a v č. 31 na Rue du Dragon v 6. obvodu. Ateliér v č. 51 na Rue Vivienne v 2. pařížském obvodu byl určen pro ženy a řídila ho Julianova manželka, malířka Amélie Beaury-Saurelová.  Během 1. světové války se na akademii vyučovalo, i když ji navštěvoval menší počet studentů. Naopak za 2. světové války přinutily úvahy německého vojenského velení okupované Francie o zvrhlém umění, jež následovaly po výstavě "Vingt jeunes peintres de tradition française" (Dvacet mladých francouzských tradičních malířů) konané v roce 1941 vedení akademie školu zavřít. V roce 1946 byly některé ateliéry prodány.  Za své služby umění byl Rodolphe Julian v roce 1881 vyznamenán Řádem čestné legie.  V roce 1968 byla Julianova akademie sloučena s École supérieure d'arts graphiques Penninghen neboli ESAG Penninghen (Penninghenovou vysokou školou grafických umění).  Roku 1989 proběhla v Shepherdově galerii na Manhattanu výstava věnovaná existenci Julianovy akademie v letech 1868–1939.

Julianova akademie () byla soukromá umělecká škola pro malíře a sochaře, kterou v roce 1867 založil v Paříži francouzský malíř a grafik Rodolphe Julian (1839–1907) coby alternativu státem podporované Národní školy krásných umění, École des Beaux-Arts. Škola fungovala v letech 1868–1968. Je známa do dnešních dní díky množství a kvalitě umělců, kteří ji v době uměleckého vření na přelomu 19. a 20. století navštěvovali. Akademie sídlila v pasáži des Panoramas poblíž bulváru Montmartre. Díky svým nízkým školním poplatkům (což bylo pro mnohé adepty umění významné), vyučujícím na vysoké úrovni a nekonvenčnímu přístupu, který umožňoval studentkám malovat akty podle mužských modelů, byla škola oblíbená jak mezi studenty ze zahraničí, tak mezi mladými avantgardními francouzskými umělci.  Akademie na jedné straně připravovala studenty ke zkouškám na prestižní Národní školu krásných umění, na druhé pak nabízela nezávislé alternativní vzdělání a průpravu v oblasti výtvarného umění.  Akademie se stala vyhledávanou školou francouzských i zahraničních studentů z různých sociálních vrstev doslova z celého světa.

The Académie Julian () was a private art school for painting and sculpture founded in Paris, France, in 1867 by French painter and teacher Rodolphe Julian (1839–1907) that was active from 1868 through 1968. It remained famous for the number and quality of artists who attended during the great period of effervescence in the arts in the early twentieth century. After 1968, it integrated with .


Biografie.

Narodila se v Meaux v departementu Seine-et-Marne v katolické rodině. Její otec, Achille Casimir Hébuterne, pracoval v pařížském obchodním domě Bon Marché.  Svoji krásnou sestru představil uměleckému společenství na Montparnassu její starší bratr André (1894–1992), který se chtěl stát malířem. Jeanne se seznámila s několika v té době strádajícími umělci a stála modelem japonsko- francouzskému malíři Léonardovi Cuguharovi Fudžitovi (1886–1968). Nechtěla však zůstat u této činnosti a hodlala se stejně jako její bratr stát výtvarnou uměnlkyní, neboť i ona měla kreslířský talent. Proto si zvolila studium na liberální Colarossiho akademii. A právě tam se na jaře 1917 setkala s Amedeem Modiglianim. Představila je izraelská sochařka Chana Orloffová (1888–1968). Jeanne se s charismatickým umělcem sblížila a oba se do sebe hluboce zamilovali. Jeanne se i přes silné námitky ze strany rodičů k Amedeovi brzy přestěhovala.

Modigliani.

Ostýchavá, tichá, mírná a křehká Jeanne, jak ji popsal švýcarský spisovatel a hudebník Charles-Albert Cingria (1883–1954), se stala prvořadým objektem Modiglianiho uměleckých děl. Na podzim 1918 se pár odstěhoval za teplejším podnebím do Nice na Azurovém pobřeží, kde Modiglianiho agent doufal, že vylepší umělcův status prodejem jeho obrazů bohatým milovníkům umění, kteří na Francouzské riviéře trávili zimu. V době, kdy dvojice pobývala v Nice, narodila se jim 29. listopadu dcera. Následujícího jara se vrátili do Paříže a Jeanne opět otěhotněla. Modigliani v té době trpěl tuberkulózním zánětem mozkových blan a k jeho velmi špatnému zdravotnímu stavu se ještě přidaly komplikace způsobené zneužíváním návykových látek.

Tragédie.

Poté co Modigliani 24. ledna 1920 ve věku 35 let zemřel, odvezli rodiče Jeanne do bezpečí domova. Avšak dva dny po Modiglianiho smrti vyskočila zoufalá Jeanne z okna bytu v 5. patře a zabila tak nejen sebe, ale i své nenarozené dítě. Její rodina, která z dceřiny smrti vinila Modiglianiho, nechala Jeanne pohřbít na pařížském hřbitově de Bagneux. Až téměř po 10 letech svolila k převezení jejích ostatků na hřbitov Père-Lachaise, aby spočinuly vedle Modiglianiho. Epitaf na jejím hrobě zní: "Oddaná družka až do krajní oběti."  Její osiřelou dceru Jeanne Modiglianiovou (1918–1984) adoptovala sestra jejího otce, která žila ve Florencii. Vyrostla, aniž cokoli o svých rodičích věděla, a teprve jako dospělá začala pátrat po jejich osudech. V roce 1958, napsala životopis svého otce, který vyšel anglicky v USA pod názvem "Modigliani: Člověk a mýtus" (Modigliani: Man and Myth).

Odkaz.

Trvalo víc než 30 let, než se podařilo přemluvit dědice Jeanne Hébuterneové, aby uvolnili její dílo pro veřejnost. V říjnu 2000 se její obrazy objevily na velké Modiglianiho výstavě v Benátkách pořádané Nadací Giorgia Ciniho. V lednu 2010 však vyšlo najevo, že vystavená díla jsou padělky. Kurátor výstavy Christian Parisot byl prasynovcem Jeanne Hébuterneové obviněn z padělání 77 kreseb a následně odsouzen k dvěma letům podmíněně a pokutě 50 000 €.

Jeanne Hébuterneová 6. dubna 1898, Meaux, Seine-et-Marne, Francie – 26. ledna 1920, Paříž) byla francouzská umělkyně známá nejlépe svým vztahem s Amedeem Modiglianim, jehož múzou poslední dva roky umělcova života byla.

Jeanne Hébuterne (6 April 1898 – 26 January 1920) was a French artist best known as the frequent subject and common-law wife of the artist Amedeo Modigliani. She took her own life two days after Modigliani died, and is now buried beside him.


Život.

Obvykle se nezařazuje státně, národnostně ani jazykově, neboť její osud byl velmi spletitý: Narodila se v Rakousko-Uhersku, na území dnešní Ukrajiny, v židovské německy mluvící rodině. V roce 1916 její rodina utekla před ruskou armádou do Vídně. Ještě před koncem války se vrátila na východ, do rodné Bukoviny, ovšem ta se v roce 1918 stala součástí Rumunska. Černovice se pak nazývaly Cernauti. Tam začala v roce 1919 studovat literaturu a filozofii na tamní univerzitě. Ovšem v roce 1920, po smrti otce, univerzitu opustila a o rok později odešla do Spojených států, kde roku 1926 získala občanství, které ovšem ztratila v roce 1934, poté co roku 1927 přesídlila znovu do Rumunska, aby nejprve pečovala o nemocnou matku a později žila se svým partnerem.  V roce 1939 připravila v Rumunsku k vydání svou první sbírku básní nazvanou "Der Regenbogen" ("Duha"). Většinu nákladu zničili Němci, když v roce 1941 Cernati okupovali. V letech 1941-1943 byla tzv. totálně nasazena v cernautském ghettu a další rok, až do osvobození města Rudou armádou v roce 1944, se skrývala, aby unikla deportaci do koncentračního tábora. V Cernauti žila krátce i po válce, to už ovšem tato část Rumunska byla součástí Sovětského svazu.  Pak se vrátila do USA, kde v roce 1948 znovu získala občanství. V letech 1948-1956 psala básně v jazyce nové země, v angličtině. Hodně z nich dedikovala své nejbližší americké přítelkyni, básnířce Marianne Moorové. Po setkání se svým dalším přítelem, spisovatelem Paulem Celanem v Paříži roku 1957, s nímž diskutovali o holocaustu a svém osudu, se náhle vrátila k rodné řeči, k němčině. Od té doby psala básně zase jen v ní. V roce 1963 vydala ve Vídni svou druhou knihu básní, "Blinder Sommer" ("Slepé léto"). V roce 1966 se rozhodla vrátit do Evropy. Po neúspěšném pokusu usadit se ve Vídni dožila v Západním Německu (1966-1988), kde jí přiznali jako oběti nacismu důchod. Uvažovala i o odchodu do Izraele, ale nelíbil se jí tamní přílišný vliv náboženství. Zůstala tak v Německu, kde nakonec napsala a vydala většinu svých básní. Ty poslední diktovala z lůžka. Když se jí ke konci života ptávali, kde se - vzhledem k zákrutám svého života - cítí doma, odpovídala, že "jejím domovem je slovo".

Rose Ausländerová, rodným jménem Rosalie Beatrice Scherzerová (11. května 1901, Černovice – 3. ledna 1988, Düsseldorf) byla německy a anglicky píšící básnířka, řadící se k expresionismu, Nové věcnosti či k modernismu.

Rose Ausländer (born Rosalie Beatrice Scherzer; May 11, 1901 – January 3, 1988) was a Jewish poet writing in German and English. Born in Czernowitz in the Bukovina, she lived through its tumultuous history of belonging to the Austro-Hungarian Empire, Kingdom of Romania, and eventually the Soviet Union.


Život.

Narodil se 7. listopadu 1866 v Berlíně, v rodině úředníka magistrátu Augusta Linckeho. Jeho otec si přivydělával hrou na housle v malých orchestrech. Zemřel, když bylo Paulovi 5 let.  Záhy bylo zřejmé jeho hudební nadání a zajímal se především o vojenskou hudbu. Proto ho matka po skončení školní docházky poslal do učení do Wittenberge. V městském orchestru hrál na fagot. Kromě toho se učil hrát i na baskřídlovku, klavír, housle a bicí nástroje. Nesplňoval však tělesné proporce předepsané pro vojenské hudebníky a proto se v roce 1884 vrátil do Berlína. Získal místo fagotisty v divadle "Central-Theater" v berlínské čtvrti "Luisenstadt", které se v té době zaměřovalo na lidové hry, frašky a parodie. Po roce přešel do divadla "Ostend-Theater". Zde se okamžitě zamiloval do šestnáctileté subrety Anny Müllerové, se kterou se v roce 1893 oženil. Manželství však vydrželo pouze pět. V roce 1898 se rozvedli a Anna se pod jménem Anna Müller-Lincke později v Berlíně stala obdivovanou divadelní i filmovou herečkou.  Dva roky strávil Paul Lincke jako dirigent v nejznámějším evropském varieté Folies Bergère v Paříži. Po návratu do Berlína uvedl v divadle "Apollo" operetu "Paní Luna", která dosáhla neobyčejného úspěchu. Jen v divadle Apollo se hrála více než šestsetkrát. Den premiéry této operety je považován za den zrodu berlínské operety. Následovala další úspěšná díla a Paul Lincke se ocitl na vrcholu slávy. V roce 1908 se stal šéfdirigentem a skladatelem divadla "Metropol", jehož nákladné revue se staly jednou z hlavních atrakcí Berlína.  S příchodem nacistů k moci si Lincke jen upevnil své postavení. Nacistickým režimem byl oslavován. V roce 1937 získal Stříbrnou medaili cti svého rodného města a ke svým 75. narozeninám se stal čestným občanem Berlína. Opereta "Paní Luna" byla v roce 1941 zfilmována. Jeho pochod ""Berliner Luft"" se stal neoficiální hymnou Berlína.  Poté co za Druhé světové války započalo bombardování Berlína, byly mnohé ústřední úřady a hlavně některá oddělení nemocnic, přesunuty do Mariánských lázní. Tam přesídlil i Paul Lincke. V Mariánských lázních prožil dva roky. Po osvobození města americkou armádou, hrál své skladby pro americké vojáky. S pomocí amerického generála Arthura J. Pierce byl evakuován nejprve do Arzbergu v Bavorsku. Později se ze zdravotních důvodů přestěhoval do Hahnenklee v pohoří Harz. V Hahnenklee také krátce před svými osmdesátými narozeninami zemřel a byl pochován

Carl Emil Paul Lincke (7. listopadu 1866 Berlín –3. září 1946 Hahnenklee-Bockswiese) byl německý hudební skladatel a divadelní dirigent. Bývá nazýván „otcem berlínské operety“.

Carl Emil Paul Lincke (7 November 1866 – 3 September 1946) was a German composer and theater conductor. He is considered the "father" of the Berlin operetta. His well-known compositions include "" ("Berlin Air"), the unofficial anthem of Berlin, from his operetta "Frau Luna"; and "The Glow-Worm", from his operetta "Lysistrata".


Amatérská kariéra.

Jako amatér vyhrál v roce 1971 Girobio a získal stříbrnou medaili na Středomořských hrách, na osmém místě skončil v individuálním závodě na olympiádě 1972.

Profesionální kariéra.

Na silnici.

Od roku 1973 jezdil profesionálně, vyhrál závod s hromadným startem na mistrovství světa v silniční cyklistice v roce 1977, v letech 1976 a 1978 byl druhý. Díky svému přehledu o dění v pelotonu získal přezdívku "Šerif", jeho nejsilnější zbraní byly časovky. Stal se celkovým vítězem na Giro d'Italia v roce 1984, třikrát byl druhý a dvakrát třetí. Bodovací soutěž vyhrál v letech 1976, 1977, 1978 a 1982, získal 23 etapových prvenství a padesát etap odjel v růžovém trikotu vedoucího jezdce. Celkově vyhrál ve své kariéře 273 závodů, v této statistice je historicky nejlepším italským jezdcem a pátým na světě. Třikrát byl mistrem Itálie v silniční cyklistice (1975, 1979, 1981), třikrát po sobě vyhrál klasický závod Paříž - Roubaix (1978 až 1980), dvakrát Giro di Lombardia (1975 a 1978), Paříž-Tours 1974, Giro del Piemonte 1974, Valonský šíp 1977, Züri-Metzgete 1977, Gent–Wevelgem 1979, Milán–Turín 1983 a Milán - San Remo 1984. Na Tour de France 1975 vyhrál dvě etapy, jel ve žlutém trikotu a nakonec byl sedmý, získal bílý trikot. V roce 1978 vyhrál etapový závod Kolem Katalánska a v letech 1980 a 1981 Tirreno-Adriatico. Devětkrát získal cenu Giglio d'Oro pro italského cyklistu roku.

Na dráze.

Věnoval se také dráhové cyklistice, byl mistrem světa ve stíhacím závodě jednotlivců v roce 1976 a o tři roky později získal stříbro. V roce 1984 vytvořil ve vysokohorském prostředí v Ciudad de México světový rekord v hodinovce výkonem 51,151 km. V roce 2000 však byl jeho rekord zrušen, protože ho dosáhl na nestandardním bicyklu s diskovými koly.

Další aktivity.

Po ukončení závodní kariéry v roce 1988 začal produkovat vlastní značku kol Moser Cicli, věnuje se také úspěšně vinařství a zastává funkci předsedy Asociace profesionálních cyklistů.

Francesco Moser (* 19. června 1951 Palù di Giovo) je bývalý italský cyklistický závodník. Tomuto sportu se na profesionální úrovni věnovali také jeho bratři Aldo Moser a Enzo Moser, syn Ignazio Moser a synovec Moreno Moser, do rodiny se přiženil také Gilberto Simoni.

Francesco Moser ( or ; ;; born 19 June 1951 in Palù di Giovo, Trentino), nicknamed "Lo sceriffo" (The sheriff), is an Italian former professional road bicycle racer.  Moser was dominant from the mid-1970s to the early 1980s and won the 1984 Giro d'Italia, the 1977 world road racing championship and six times in three of the five monuments. He turned professional in 1973, showing a cultured pedaling style. But his powerful build meant he wasn’t a gifted climber. His 273 road victories puts him behind Eddy Merckx (525) and Rik Van Looy (379), but ahead of Rik Van Steenbergen (270) and Roger De Vlaeminck (255). He was also an accomplished track rider, riding up to six Six-Day races almost each winter throughout his career. He rode 35, 14 of which with René Pijnen, winning 15.  A nephew, Moreno Moser, (born 25 December 1990) is an Italian professional racer, and Francesco's son Ignazio Moser enjoyed success at the junior and amateur levels before retiring at the age of 22.


Život.

Vilém se narodil kolem roku 755. Byl synem hraběte Theodoricha z Autunu a Aldany, dcery Karla Martella, a byl tudíž bratrancem Karla Velikého. V mládí se stal vojákem vynikal zmužilostí, obratností, poctivostí a věrností. Roku 790 jej Karel Veliký jmenoval prvním markýzem Septimánie a namísto sesazeného hraběte Chorsona toulouským hrabětem a vévodou akvitánským.  Když roku 793 umajjovský emír z Cordóby Hišám I. vyhlásil džihád proti nevěřícím, vtrhl s velikou vojenskou silou do Languedocu a postupoval směrem na město Narbonne, postavil se mu Vilém se svým vojskem poblíž řeky Orbieu nedaleko Villedaigne. Přestože byl v bitvě poražen, saracénský útok zastavil a ochránil území Franské říše před nepřáteli, protože muslimům nezbylo dost sil, aby pokračovali v postupu.  Roku 801 velel Vilém společně s Ludvíkem Akvitánským spojeným vojskům Franků, Provensálců, Akvitánců a Basků při útoku na Barcelonu, kterou nedávno získali muslimové. Po jejím dobytí zde vznikla tzv. Marca Hispánica, jejímž vládcem se stal Vilémův nejstarší syn Berá.  Vilém by dvakrát ženat. S první manželkou Cunégonde (před rokem 795) měl sedm dětí, a s druhou, Guibouir (před rokem 802), čtyři.  Roku 804 založil v údolí řeky Gellone klášter, později po něm pojmenovaný Saint-Guilhem-le-Désert, a uvedl tam řád benediktýnů. Na prosbu svých dvou sester, jež si oblíbily řádový život, vystavěl v blízkosti i klášter pro benediktinské řeholnice. Roku 806 zcela opustil svůj dosavadní život, jako prostý mnich vstoupil do kláštera, který založil, a poseldní tři roky svého života v klášteře prožil jako poustevník. Po šesti letech (roku 812) zde zemřel a byl zde také pochován. Již brzy po své smrti byl lidem uctíván a roku 1066 byl papežem Alexandren II. svatořečen.

Vilém jako hrdina chansons de geste.

Vilém Akvitánský jako legendární ochránce Akvitánie před Saracény se stal předlohou pro hlavní postavu řady francouzských středověkých hrdinských eposů, tzv. "chansons de geste", v nichž vystupuje jako Vilém Oranžský (Guillaume d'Orange), hrabě toulouský, nazývaný též Vilém s krátkým nosem (Guillaume au Court Nez). Tyto eposy z 12. a 13. století jsou soustředěny do tzv. "Cyklu Viléma Oranžského".  V epických písních je Vilémovým otcem rytíř Aymeri de Narbonne a samotný Vilém je představen jako vzor vazalské věrnosti vůči svému lennímu pánovi Karlovi Velikému. Jeho první hrdinské činy jsou popsány v eposu "Enfances de Guillaume" (před 1250, "Vilémovo mládí"). V písni "Couronnement de Louis" ("Korunovace krále Ludvíka") z roku 1160 se Vilém stane ochráncem syna Karla Velikého Ludvíka a uhájí pro něho královský titul. Při následné výpravě do Itálie se stane zachráncem Říma, ale při vítězném souboji se saracénským obrem Corsoltem přijde o špičku nosu (odtud jeho přezdívka „s krátkým nosem“). Dějově následuje epos "Charroi de Nîmes" ("Jízda na vozech do Nîmes") z poloviny 12. století, na jehož počátku je Ludvíkův nevděk při udílení lén, Vilém si své léno, město Nîmes, musí sám dobýt na Saracénech, přičemž své vojsko dostane do města na vozech v sudech. Z poloviny 12. století je rovněž píseň "Prise d´Orange" ("Dobytí Orange"), ve které Vilém získává Orange a ruku saracénské princezny Orable, která se nechá pokřtít na Guibourg. V dalších dvou písních na stejné téma vystupuje Vilém jako ochránce Akvitánie a Francie. Jde zejména o epos "Chanson de Guillaume" (asi 1140, "Píseň o Vilémovi"), což je jeden z nejstarších francouzských středověkých hrdinských eposů. Látka písně byla později znovu zpracována v písni "Aliscans" (asi 1180 až 1190). Obě dvě písně vypráví o Vilémově boji se Saracény, kteří vpadli do Francie. V první bitvě na pláních Aliscans utrpí Vilémovo vojsko krutou porážku a padne v ní jeho synovec Vivien. Vilém ale vymůže od váhajícího krále Ludvíka nové vojsko a a v další bitvě zvítězí.  Celé vyprávění o Vilémovi Oranžském končí písní "Moniage de Guillaume" (asi 1160 až 1170, "Vilémovo mnišství"), ve které po smrti Guibourg odchází Vilém do kláštera v Aniane u Montpellier. Na konci této písně založí Vilém Klášter Saint-Guilhem-le-Désert, čímž je fikce spojena s realitou.

Svatý Vilém Akvitánský nebo také Vilém z Gellone (asi 755 – 28. května 812, klášter Saint-Guilhem-le-Désert) byl francouzský velmož, vojevůdce, mnich a poustevník. Roku 1066 byl svatořečen.

William of Gellone ( 755 – 28 May 812 or 814 AD), the medieval William of Orange, was the second Duke of Toulouse from 790 until 811. In 804, he founded the abbey of Gellone. He was canonized a saint in 1066 by Pope Alexander II.  In the tenth or eleventh century, a Latin hagiography, the "Vita sancti Willelmi", was composed possibly based on oral traditions. By the twelfth century, William's legend had grown. He is the hero of an entire cycle of "chansons de geste", the earliest of which is the "Chanson de Guillaume" of about 1140. In the "chansons", he is nicknamed "Fièrebrace" (fierce or strong arm) on account of his strength and the "marquis au court nez" (margrave with the short nose) on account of an injury suffered in battle with a giant.


Přehled.

Proces získávání informací začíná momentem, kdy uživatel zadá dotaz do systému. Dotazy jsou formálními zápisy požadavku na informace, příkladem můžou být textové řetězce ve webových vyhledávačích. V procesu získávání informace nemusí dotaz jednoznačně identifikovat právě jeden objekt v souboru. Namísto toho může dotazu odpovídat vícero objektů více či méně relevantních.  Objekt je entita, která je reprezentovaná informací v souboru obsahů nebo databáze. Uživatelské dotazy jsou porovnávány s informacemi v databázi. Na rozdíl od klasických SQL dotazů z databází můžou i nemusí výsledky získávání informací přesně odpovídat dotazu, proto jsem většinou ohodnoceny. Toto hodnocení výsledků vytváří klíčový rozdíl mezi hledáním získávání informace a databázovým hledáním.  Datovými objekty mohou být například textové dokumenty, obrázky, audio, myšlnekové mapy nebo videa. Často nejsou dokumenty uchovávány nebo ukládány přímo do systému získávání informací, ale jsou zde reprezentovány zástupci či metadaty. Většina systémů získávání informací vypočítá ke každému objektu skóre podle toho, jak se shoduje s hledaným dotazem, a seřadí je podle těchto hodnot. Objekty s nejvyšším skóre jsou pak zobrazeny uživateli. Celý proces může být zopakován, pokud si to uživatel přeje.

Historie.

Využívat počítače ke hledání relevantních informací bylo myšlenkou, kterou zpopularizoval článek "As We May Think" od Vannevar Bush v roce 1945. Zdá se, že byl Bush inspirován patenty na statistický stroj, se kterým přišel ve 20. a 30. letech Emanuel Goldberg. Statistický stroj hledal dokumenty uložené na filmovém pásu. První popis počítačového hledání informací představil Holmstrom v roce 1948 a informoval rovněž počítači Univac. Automatizovaný systém získávání informací byl představen v 50. letech: jeden se dokonce objevil v romantické komedii Desk Set z roku 1957. V 60. letech byla založena první velká výzkumná skupina zaměřující se na získávání informací, iniciátorem jejího vzniku byl Gerard Salton na Cornellově univerzitě. Do 70. let se objevilo několik různých technik získávání informací, které měly velmi slušné výsledky na menších korpusech textů, jakými byla například Cranfield collection (čítající několik tisíc dokumentů). Velké systémy (jako například Lockheed Dialog system) se začaly používat na začátku 70. let.  V roce 1992 spolusponzoroval US Department of Defense společně s National Institute of Standards and Technology (NIST) setkání Text Retrieval Conference (TREC), které bylo součástí TIPSTER text program. Cílem tohoto setkání bylo nahlédnout komunitu vzniklou okolo problematiky získávání informací. To vyvolalo výzkum metod, které se zaměřovaly na obrovské korpusy. Příchod webových vyhledavačů ještě více posílil potřebu po rozsáhlých vyhledávacích systémech.

Typy modelů.

Pro efektivní získávání relevantních dokumentů pomocí strategií získávání informací jsou dokumenty většinou transformovány do vhodné reprezentace. Každá „získávací” strategie obsahuje konkrétní model pro reprezentaci dokumentů.  První dimenze: matematický základ  Druhá dimenze: vlastnosti modelu Modely bez termínové provázanosti přistupují k různým termínům/slovům nezávisle. Ve vektorových modelech to znamená předpoklad ortogonality termínových vektorů, v pravděpodobnostních modelech předpoklad nezávislosti termínových proměnných. Modely s provázaností neoddělitelných termínů umožňují reprezentovat provázanost mezi termíny. Ovšem model sám definuje míru provázanosti dvou termínů. To je obvykle přímo či nepřímo odvozeno z toho, jak se objevují spolu v dokumentech v korpusu. Modely s transcendentní provázaností termínů také umožňují reprezentovat provázanost mezi termíny, ale nepředepisují provázanost mezi dvěma termíny. Míru provázanosti určují externí zdroje (např. lidé nebo specializované algoritmy).  Emanuel Goldberg předkládá patenty na "Statistical Machine” (tj. statistický stroj), což je vyhledávač dokumentů, který využívá fotoelektrické buňky a rozpoznávací paterny k vyhledávání na rolích mikrofilmových dokumentů. ** konec 60. let: F. Wilfrid Lancaster dokončil hodnotící studie systému Medlars a publikoval první verzi svého textu týkajícího se získávání informací. vektorový model.

Získávání informací (; IR) je činnost, během které člověk získává ze sbírky informačních zdrojů relevantní informace. Vyhledávání mohou být založena na fulltextových nebo na dalších obsahových parametrech. Získávání informací je vědecká disciplína zaobírající se hledáním informací v dokumentu, vyhledáváním samotných dokumentů a také vyhledáváním metadat, která popisují data, a databází textů, obrázků nebo zvuků. Automatické systémy získávání informací pomáhají snížovat „informační zahlcení”. Mnoho univerzit a veřejných knihoven využívá takové systémy k zajištění přístupu k různým knihám, časopisům a jiným dokumentům. Nejviditelnější službou získávání informací jsou webové vyhledavače.

Information retrieval (IR) is the activity of obtaining information system resources that are relevant to an information need from a collection of those resources. Searches can be based on full-text or other content-based indexing. Information retrieval is the science of searching for information in a document, searching for documents themselves, and also searching for the metadata that describes data, and for databases of texts, images or sounds.  Automated information retrieval systems are used to reduce what has been called information overload. An IR system is a software system that provides access to books, journals and other documents; stores and manages those documents. Web search engines are the most visible IR applications.


Průběh soutěže.

Švýcarské spolkové dráhy (SBB) vypsaly v roce 2012 v rámci projektu «BeNe» (Beschaffung Neue internationale Züge – Pořízení nových mezinárodních vlaků) soutěž na dodávku 29 jednotek pro dopravu v severo-jižním směru. Jednotky měly být jednopodlažní, bez naklápění skříní, na rozdíl od jednotek pro dopravu ve směru východ-západ, pro kterou byly v roce 2010 objednány jednotky Twindexx Swiss Express firmy Bombardier Transportation. Vedle etablovaných dodavatelů jednotek pro dálkovou dopravu – firem Alstom, Siemens Rail Systems a Patentes Talgo se do soutěže přihlásil i švýcarský výrobce Stadler , který dosud dodával jednotky pro regionální dopravu, nejvýše pouze upravené pro potřeby dálkové dopravy. Poté, co žádný z dodavatelů nepředložil nabídku splňující požadavky, bylo vyhlášeno druhé kolo soutěže, kterého se již Siemens neúčastnil. Dne 9. května 2014 bylo zveřejněno, že SBB vybraly nabídku Stadler v hodnotě 980 mil. CHF. Navíc přibyl požadavek opce na dodávku dalších 92 jednotek. Vítězem druhého kola se stala firma Stadler Rail.  Výsledky obou soutěží ovšem vyvolaly žaloby, které zprvu neumožnily SBB podepsat smlouvu s firmou Stadler Rail. Alstom sice již v září 2014 svoji žalobu stáhnul, ale výsledek soutěže byl nadále zablokovaný až do doby, kdy v říjnu 2014 spolkový správní soud označil ve svém předběžném rozhodnutí žalobu Talgo za «zjevně zdaleka neopodstatněnou». Smlouva mezi SBB a Stadlerem byla podepsána 30. října. Společnost Talgo si stěžovala, že nabídka společnosti Stadler Rail, která byla dražší než její vlastní, byla považována společností SBB za ekonomicky nejvýhodnější. Soud potvrdil, že do výpočtů mohou být zahrnuty nejen náklady na pořízení, ale i budoucí náklady na provoz a údržbu. Od roku 2015 nese tento projekt SBB jméno «Giruno».

Jednotka EC250 s obchodním označením Giruno (rétorománsky "káně"), od srpna 2017 nově SMILE, je první vysokorychlostní jednotkou vyprodukovanou švýcarskou firmou firmy Stadler Rail  Jméno vykládá výrobce jako akronym (Schneller Mehrsystemfähiger Innovativer Leichter Expresszug) , v překladu Rychlejší, vícesystémovější, inovativnější, lehčí expresní vlak.

The RABe 501, nicknamed Giruno, is a high-speed electric multiple unit train under development by Stadler Rail of Switzerland for the Swiss Federal Railways (SBB). According to Stadler Rail it is to be the world's first single-decker low-floor high-speed train.  The 11-car units are to operate with a top speed of and have a length of ; they are to accommodate up to 400 passengers (117 in first class, 286 in second class). In 2014, Stadler Rail won a tender to deliver 29 units by 2019 for CHF 980 million (c. USD 1.1 billion), with an option for up to 92 more. The trains are initially intended to replace the ETR610 trains on the transalpine route between Milan and Basel / Zürich.


Historie.

Historie města je svázána s podhradím pevnosti na nedalekém vrchu "Kožuch", které vzniklo v prvním století př. n. l a postupně přerostlo v dobře opevněné římské město. Dějepisec Livius ho zaznamenal jako Petra a existovalo do 6. století, kdy ho vypálili Slované. Předpokládalo se, že jeho obyvatelé přesídlili na úpatí blízkého pohoří Belasica a k původnímu jménu přibyla slovanská koncovka -ič. Nejnovější výzkumy však ukazují, že soudobé město bylo založeno až na přelomu 10. a 11. století. V té době byla zdejší oblast již přes sto let součástí Bulharské říše. Strategická poloha byla příčinou vzniku místní pevnosti, která hrála významnou roli v bojích mezi Bulhary a Byzantskou říší. Město tím bylo rozděleno na dvě části. První písemná zmínka o něm pochází z roku 1376 (nebo 1377), kdy je zmíněno jako dar klášteru Rosikon na hoře Athos.  Město s okolím bylo dobyto Osmanskou říší v roce 1395 a záhy získalo muslimský charakter. Evlija Čelebi v roce 1652 zaznamenal ve městě 240 domů, dvě mešity a jedny lázně. Během 19. století se složení obyvatel začalo měnit. Zatímco profesor Grigorovič v roce 1845 ve městě nezaznamenal žádný kostel, v roce 1900 zde žilo 7 190 obyvatel a z nich 4 600 Turků, 2 450 Bulharů, 40 Valachů a 100 Romů.  Město stalo součástí Bulharska po první balkánské válce (1912) a během druhé balkánské války (1913) se stalo útočištěm čtyř a půl tisíce uprchlíků, převážně Bulharů ze sousedních zemí. Po připojení k Bulharsku se Petrič stala sídlem okruhu a v onom období (1920–1934) došlo k jejímu nejrychlejšímu rozvoji: byly postaveny tři školy, gymnázium a budovy místní správy.  27. července 1955 bylo u Petriče sestřeleno letadlo Lockheed Constellation na lince z Londýna do Tel Avivu a všech 58 lidí na palubě zahynulo.

Obyvatelstvo.

Ve městě žije 30 306 obyvatel a je zde trvale hlášeno 39 959 obyvatel. Podle sčítáni 1. února 2011 bylo národnostní složení následující:

Petrič ( "Петрич") je město ležící v jihozápadním Bulharsku v údolí řeky Strumici na úpatí pohoří Belasica u hranic s Řeckem. Je správním střediskem stejnojmenné obštiny a má zhruba 30 tisíc obyvatel.

Petrich () is a town in Blagoevgrad Province in southwestern Bulgaria, located at the foot of the Belasica Mountains in the Strumeshnitsa Valley. , the town has 31,140 inhabitants.  It is the seat of Petrich Municipality.  Petrich is located close to the borders with Greece and North Macedonia. The crossing into North Macedonia is known as Novo Selo-Petrich, as the first settlement across the border is Novo Selo.  Petrich Peak on Livingston Island in the South Shetland Islands, Antarctica is named for Petrich.


Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2018 (AFC)

Formát.

Zóna AFC má 4,5 postupových míst (4 týmy přímo na Mistrovství světa ve fotbale 2018 a pátý do mezikontinentální baráže). Kvalifikace je rozdělena do následujících kol:

Rozdělení do fází.

34 nejlepších týmů v žebříčku FIFA v lednu 2015 se kvalifikuje přímo do druhé fáze. Zbývajících 12 týmů začne v první fázi.

První fáze.

V tomto kole se utkalo 12 nejhorších asijských týmů ve světovém žebříčku FIFA v lednu 2015. Byly vylosovány do 6 dvojic a odehrály dvojzápasy. Vítězové dvojzápasů postoupí do 2. fáze.

Los.

Losování první fáze proběhlo 10. února 2015 v Kuala Lumpur. Týmy byly rozěleny do košů. Byly proti sobě nalosovány týmy z koše A a B.

Druhá fáze.

Tohoto kola se zúčastnilo 6 vítězů z předchozího kola a 34 nejlepších týmů z AFC. Byly rozděleny do osmi skupin po pěti týmech. Vítězové skupin a čtyři nejlepší týmy z druhých míst se postoupily do dalšího kola.  Rozlosování skupin se konalo 14. dubna 2015.

Třetí fáze.

V tomto kole bylo 12 týmů (8 vítězů skupin a 4 nejlepší z druhého místa) z předchozího kola. Byly rozděleny do dvou skupin. Každá skupina měla šest týmů. Dva nejlepší týmy ve skupině se kvalifikují na mistrovství světa 2018, zatímco třetí týmy se postoupí do baráže.  Losování se konalo 12. dubna 2016.

Skupiny.

Skupina A  Skupina B

Baráž o 5. místo.

Do tohoto kola postoupí 2 týmy ze třetích míst z předchozího kola. Budou hrát dvojzápas. Vítěz postoupí do mezikontinentální baráže.

Týmy, které se kvalifikují na mistrovství světa 2018 v zóně AFC, jsou rovněž kvalifikovány na Asijský pohár 2019 ve Spojených arabských emirátech.

The Asian section of the 2018 FIFA World Cup qualification acted as qualifiers for the 2018 FIFA World Cup, held in Russia, for national teams which are members of the Asian Football Confederation (AFC). 4.5 slots (4 direct slots and 1 inter-confederation play-off slot) in the final tournament were available for AFC teams.  On 16 April 2014, the AFC Executive Committee approved a proposal to merge the preliminary qualification rounds of the FIFA World Cup and the AFC Asian Cup, which expanded to 24 teams starting in 2019. Therefore, the first two rounds of the FIFA World Cup qualifiers also acted as qualifiers for the 2019 AFC Asian Cup in the United Arab Emirates.


Ekologie.

Není náročná na kvalitu půdy, dobře roste v písčité, hlinité nebo jílovité. Nesnáší trvalé zamokření, stanoviště musí mít dobře odvodněné. Vyhovuje půda pH neutrální i silně zásaditá a snese i částečně zasolení. Dobře zakořeněná snadno přečkává sucho, může růst solitérně na plném slunci nebo v lese v polostínu, snáší i velmi silný vítr.  Bývá součásti poloopadavých lesů rostoucích na suchých stanovištích, nebo u mořských pobřeží někdy navazuje na mangrovy. Vyskytuje se také osamoceně na skalách a pastvinách, nebo vytváří stromořadí okolo komunikací. Roste v nadmořské výšce od mořské hladiny po 1900 m, v prostředí s dešťovými srážkami 800 až 3000 mm a průměrnou roční teplotou +18 až +25 °C, nárazově snese i pokles teploty pod 0 °C.  Květy raší koncem zimy, poté počátkem jara opadají staré listy a krátce nato se objeví listy nové. Květy jsou význačným zdrojem pylu a nektaru, jsou opylovány drobným hmyzem, nejsou samosprašné. Tmavě červené plody zrají na stromech více než osm měsíců, na statném stromu se urodí až 15 000 poživatelných plodů.

Popis.

Březule balzámová roste nejčastěji jako strom dorůstající do výše 25 m, někdy keř vysoký až 5 m. Strom má poměrně krátký kmen v dospělosti široký 40 až 90 cm, rozkladité větve a nepravidelnou, rozložitou korunu. Kůra je tenká a odlupuje se v plátech, po odloupnutí je zelená a postupně dostává barvu měděně červenou. Ze stromu po poranění prýští pryskyřice vonící po terpentýnu.  Na koncích větví vyrůstají ve spirále lichozpeřené, 10 až 20 cm dlouhé, dvou až čtyřjařmé listy s řapíkem až 14 cm dlouhým. Tuhé lístky s řapíčkem bývají velké 5 až 17 × 3 až 8 mm, jsou vejčité až kopinaté, na bázi okrouhlé a vrcholu špičaté, po obvodě celokrajné, mírně asymetrické a v mládí chlupaté.  Mnohomanželná koncová nebo úžlabní květenství jsou 8 až 10 cm dlouhé laty nebo štíhlé hrozny tvořené krátce stopkatými květy. Samčí jsou tříčetné a bílé, samičí pětičetné a žlutavě bílé až zelenavě hnědé, někdy jsou uvnitř načervenalé. Kališní lístky jsou velké jen 1 mm, korunní až 3 mm. V samčím květu je deset tyčinek s prašníky, v samičím ze tří plodolistů vytvořený svrchní semeník s krátkou čnělkou s třílaločnou bliznou. Ve květenstvích občas vyrůstají i oboupohlavné květy se samčími i samičími orgány.  Plod je trojboká, asi 1,5 cm dlouhá, červenohnědá, pukající tobolka obsahující jedno bílé, 5 mm velké, trojboké semeno (míšek) obaleno červenou aromatickou dužinou. Semena bývají ptáky i savci roznášena po okolí, podržují si klíčivost asi deset měsíců.

Význam.

Březule balzámová je dřevina potřebující ke zdárnému růstu jen minimální péči. Vysazuje se jak ozdobná, červenokorá solitéra poskytující stín, tak i jako alejové stromy okolo cest. Dva až tři metry dlouhé větve zasazené do vlhké půdy obvykle zakoření a vytvoří rozložité keře (nemají svislé kořeny, jen postranní), které jsou vhodné pro živé ploty ohraničující pozemky.  Stromy rychle regenerují a mladé větve jsou v období sucha používané i jako krmivo pro dobytek. Dřevo skácených stromů slouží jako palivo nebo pro výrobu dřevěného uhlí. Je lehké, měkké a dobře se opracovává, je vhodné pro použití v domácnosti, vyrábějí se z něho dýhy, překližky, nábytek, rukojeti nářadí, zápalky a různé dekorativní předměty.  Pro vysoký obsah pryskyřice nebývají stromy napadány hmyzem, jejich mladé větvičky s pupeny listů však jsou i přes obsah pryskyřice s oblibou spásány malpami kapucínskými. Plody jsou přirozenou potravou pro opice a ptáky, krmí se jimi též i prasata, kozy i morčata.  Pryskyřice z kmene a kůry stromu se používá v léčitelství proti pocení, k léčbě úplavice, kapavky a žlutá zimnice, na popáleniny, proti revmatismu a v jihoamerických kostelech bývá součásti kadidla. Dále slouží k výrobě lepidel, laků a vodu i hmyz odpudivých povlaků. Drcená kůra a listy léčí svrab a povrchové rány, ze sušených listů se vaří vonné čaje.

Březule balzámová ("Bursera simaruba") je opadavý strom z tropických oblastí Nového světa, je nejznámější z asi 110 podobných druhů rodu březule. Dřevina je nápadná červenou, v plátech se odlupující kůrou, která je čerstvě po sloupnutí zelená a obsahuje chlorofyl.  Vyskytuje se od jižních oblastí Floridy přes střední Mexiko, státy Střední Ameriky až do Kolumbie,Venezuely, Guyany a zasahuje i na sever Brazílie. Je také původním druhem na mnoha Karibských ostrovech.

Bursera simaruba, commonly known as gumbo-limbo, copperwood, chaca, and turpentine tree, is a tree species in the family Burseraceae, native to tropical regions of the Americas from South Florida to Mexico and the Caribbean to Brazil, Jinotega and Venezuela. "Bursera simaruba" are prevalent in the Petenes mangroves ecoregion of the Yucatán, where it is a subdominant plant species to mangroves.


Aplikace.

Sypný úhel se používá při návrhu zařízení pro zpracování sypkých materiálů. Může být používán například pro návrh skluzů nebo sil na ukládání materiálu nebo při konstrukci pásových dopravníků pro přepravu materiálu. Může také být používán pro určování, zda nedojde ke zhroucení haldy nebo nezpevněného stěrkového břehu; sklon osypů v geologii závisí na sypném úhlu a reprezentuje nejprudší sklon, který může hromada sypkého materiálu zaujímat. Tento sypný úhel je také důležitý pro výpočty stability plavidel.  Velikost sypného úhlu je také často používána horolezci jako faktor pro analýzu nebezpečí lavin v horských oblastech.

Určování sypného úhlu.

Existuje mnoho metod pro určení velikosti sypného úhlu, které mohou dávat poněkud odlišné výsledky. Výsledky jsou citlivé i na přesnou metodologii měření. Kvůli tomu nejsou data z různých laboratoří vždy srovnatelná. Jednou z metod je triaxial shear test, jinou je direct shear test.  Pokud činitel statického tření materiálu je známý, pak dobrý odhad sypného úhlu dává následující funkce. Tato funkce je vhodná pro případy, kdy zrna materiálu jsou drobná a hromadí se v náhodném pořadí.  kde "μ" je činitel statického tření a "θ" je sypný úhel.  Dlouho zůstávalo nejasné, jestli je sypný úhel závislý či nezávislý na gravitaci. Nejnovější výzkum založený na poznatcích marsovského vozítka Curiosity získaných při výzkumu svahových sesuvů na svazích marsovských písečných dun naznačuje, že sypný úhel je na gravitaci nezávislý. Dosahuje na Marsu stejných hodnot jako v případě Země.

Využití larvami mravkolvů.

Larvy mravkolvů chytají drobný hmyz například mravence do kuželovité jamky, kterou vyhrabou v sypkém písku tak, aby sklon stěn odpovídal kritickému sypnému úhlu písku. Toho dosáhnou vyhazováním sypkého písku z jamky, přičemž další písek se sesypává k larvě, až stěny jamky dosáhnou sypného úhlu. Když pak malý hmyz, obvykle mravenec, zabloudí do jamky, pod jeho vahou se písku začne sypat do středu, kde predátor, které jamku vytvořil, čeká pod tenkou vrstvou sypkého písku. Když si larva všimne kořisti, pomáhá tomuto procesu energickým vyhazováním písku ze středu jamky. Tím podkope stěny jamky a způsobí, že se začnou hroutit do středu. Písek, který larva hází, také zasypává oběť dalším materiálem, který ji zabraňuje dostat se na místa s menším sklonem, která vznikají hroucením původní jamky. To larvě umožní uchopit kořist, do které pak může vstříknout jed a trávicí šťávy.

Metody určování sypného úhlu.

Pro měření sypného úhlu existuje několik metod.

Metoda naklánění.

Tato metoda je vhodná pro jemnozrnné, nesoudržné materiály s velikostí zrn do 10 mm. Materiál je umístěn do krabice s průhlednou stranou pro sledování zrnitého test materiál. Na počátku musí být materiál srovnán rovnoběžně se dnem krabice. Krabice je pomalu nakláněna, dokud materiál nezačne sjíždět dolů, a pak se změří úhel náklonu.

Metoda komínku.

Materiál je vysypáván komínkem, aby tvořil kužel. Vrchol komínku musí být držen blízko rostoucímu kuželi a pomalu zdvihán, když se hromada zvětšuje, aby se minimalizoval vliv padajících zrn. Sypání se ukončí, když hromada dosáhne předem určené výšky nebo základna předem určené šířky. Obvykle se neměří přímo úhel výsledného kužele, ale spočítá se arkus tangens podílu výšky a poloviny šířky základny kužele.

Metoda otačejícího se válce.

Materiál je umístěn uvnitř válce s alespoň jednou průhlednou stranou. Válcem se otáčí pevnou rychlostí a pozorovatel sleduje materiál posunující se uvnitř válec. Efekt je podobný, jako když sledujeme prádlo převalující se přes sebe v pomalu se otáčející sušičce. Sypký materiál při pohybu uvnitř otáčejícího se válce zaujme určitý úhel. Tato metoda je vhodná pro získání dynamického sypného úhlu, jehož velikost se od statického sypného úhlu změřeného jinými metodami může lišit.

Sypný úhel různých materiálů.

Sypný úhel různých materiálů je uveden v následující tabulce: Všechny údaje jsou přibližné.

Sypný úhel je největší úhel, který může svírat vodorovná rovina a povrchová přímka kužele tvořeného sypkým materiálem. Sypný úhel závisí na vlastnostech materiálu, jako je jeho hustota, tvar a velikost zrn a koeficient tření materiálu.  "Sypný kužel" může být vytvořen nasypáním materiálu na vodorovnou podložku.  Sypný úhel lze ovlivnit například setřásáním, sleháváním nebo přidáním kapaliny do hmoty. Zatímco malé množství kapaliny může velikost sypného úhlu zvětšit, velké množství kapaliny jej naopak zmenšuje.  Příbuznou veličinou mechanice je maximální úhel, pro který objekt může držet na nakloněné rovině, aniž by sklouzl dolů. Tento úhel je roven arkus tangentu činitele statického tření "μ" mezi povrchy.

The angle of repose, or critical angle of repose, of a granular material is the steepest angle of descent or dip relative to the horizontal plane to which a material can be piled without slumping. At this angle, the material on the slope face is on the verge of sliding. The angle of repose can range from 0° to 90°. The morphology of the material affects the angle of repose; smooth, rounded sand grains cannot be piled as steeply as can rough, interlocking sands. The angle of repose can also be affected by additions of solvents. If a small amount of water is able to bridge the gaps between particles, electrostatic attraction of the water to mineral surfaces will increase the angle of repose, and related quantities such as the soil strength.  When bulk granular materials are poured onto a horizontal surface, a conical pile will form. The internal angle between the surface of the pile and the horizontal surface is known as the angle of repose and is related to the density, surface area and shapes of the particles, and the coefficient of friction of the material. Material with a low angle of repose forms flatter piles than material with a high angle of repose.  The term has a related usage in mechanics, where it refers to the maximum angle at which an object can rest on an inclined plane without sliding down. This angle is equal to the arctangent of the coefficient of static friction "μ" between the surfaces.