Život.

Pérignon pocházel ze staré languedocké šlechty. Jeho otec byl prefektem maršálského soudu (tj. šlechtického) na Saint Domingue ve francouzských koloniích. V roce 1776 se oženil s Heléne de Grenier. Patřil k té části liberální šlechty, která přijala za své osvícenské myšlenky francouzské revoluce. V roce 1790 přijal úřad smírčího soudce kantonu Montech a o rok později jej zvolili jako poslance Zákonodárého shromáždění za kraj Haute-Garonne. Za pár měsíců jej ale politika znechutila natolik, že svoji funkci složil a ujal se velení dobrovolnické legie ve Východopyrenejské armádě. V roce 1795 vstupuje opět do politiky a vstupuje do Rady pěti set. Stává se vyslancem ve Španělsku a dojednává smlouvu ze San Ildefonsa. V roce 1801 je zvolen senátorem. V roce 1804 byl jmenován maršálem a hrabětem Francie. V roce 1805 získal řád Čestné legie. Od 18. září 1806 do 23. července 1808 byl guvernérem parmského vévodství. Později se pohyboval po Neapolském království a udržoval známost s královským párem (Joachim Murat a Caroline Bonaparte). V roce 1814 se vrátil do Francie, kde podpořil Restauraci Bourbonů a Ludvíka XVIII. Během Sto dní byl mu odebrán maršálský titul. Hlasoval pro trest smrti pro Michela Neye. Byl povýšen na markýze Grenady a na paira. Obdržel řád svatého Ludvíka. Nejvíce se proslavil během revolučních válek.

Začátek Vojenské kariéry.

V roce 1776 byl absolventem nižší důstojnické školy, z níž vyšel jako kadet pluku La Beauce. Teprve po sňatku absolvoval École militaire, z níž byl roku 1780 vyřazen jako podporučík. Vojenský život mu k srdci nepřirostl, po třech letech služby u granátnického pluku Guyenne požádal roku 1783 o propuštění, aby se mohl věnovat správě rodinného majetku.

Pyrenejská válka.

V březnu 1793 vypukla v Pyrenejích válka se Španělskem a generál Antonio Ricardos Carrilo de Albornoz tu už v dubnu zahnal slabou francouzskou armádu až k Perpignanu, který začal obléhat. Kdyby Perpignan padl, hrozilo nebezpečí, že se Španělé spojí se vzbouřeneckými městy Marseille, Toulon a dalšími a ovládnou značnou část francouzského jihu. Konvent opět měnil velitele obou armád, Západopyrenejské a Východopyrenejské, na celkové situaci to mnoho nezměnilo. 31. července dobyli Španělé ležení před Perpignanem, pak byli zatlačeni na jih zpět a Francouzi se opevnili u vesničky Banyuls-del-Aspres. V průběhu října a listopadu se tu zuřivě bojovalo a republikánská vojska odolala dvěma velkým útokům, v prosinci ale Ricardos prorazil na hřebeny u Banyuls, dobyl Saint-Elme i Port Vendres a znovu postupoval k severu. Dva dny před Štědrým dnem musela Východopyrenejská armáda celou pozici vyklidit a ustoupit od Le Boulou až k samotnému Perpignanu. Pokud šlo o Západopyrenejskou armádu, ta koncem roku stála v horské pozici u Roncal na španělské straně Pyrenejí. V následujícím roce převelel konvent k Perpignanu generála Dugommiera, vítěze od Toulonu. Jedné z jeho divizí velel Pérignon (divizním generálem jmenovaný nejprve provizorně, leč 23. prosince 1793 byl jmenován divizním generálem stvrzeným i z Paříže a vykonával funkci zástupce velitele Dugommiera). 1. května zahájili Francouzi ofenzívu a v nočním útoku dobyl Pérignon ležení Le Boulou nazpět, díky toumuto útoku byl bezprostřední ohrožení Perpignanu zažehnáno. Toto vítězství představovalo jedno z nejvýznamnějších vítězství tohoto budoucího maršála. V květnu dobyl Dugommier Collioure i Port-Vendres a přiblížil se k hranici Katalánska. Západopyrenejská armáda, která přes zimu ustoupila na francouzskou stranu, zatím zastavila španělskou ofenzívu u Montesquiou a začala se znovu drát vpřed. Pérignon velel středu Východopyrenejské armády, která zahajovala v noci ze 17. na 18. listopad ofenzívu na horské dělostřelecké pozice nazývané Francouzi Montagne Noire (blízko Pont de Molins na španělské straně hranice). Tohoto boje se účastnil i budoucí maršál Charles Pierre François Augereau, který si počínal velice úspěšně. ", Republikáni útočili na bodák s neobvyklou zuřivostí a postupovali děsivě rychle. Španělé se dávali na útěk a emigrantské jednotky po jejich boku musely udělat se vším dělostřelectvem na svazích Magdelaine totéž, aby se neocitly v obklíčení. Augerau prohluboval vítězství a zmocnil se všech baterií na pravém břehu Mugy až po Escaulas, “" naznačila tento úspěch France Millitaire"." Pérignonovi, Sauretovi a Victorovi se tak dobře nevedlo a další den se pokusili o nový nápor, kde opět exceloval Augerau. Naneštěstí byl toho dne Dugommier na obhlídce Sauretovi divize zasažen výbuchem španělského granátu, který byl smrtelný. Stihl jen nařídit:,Chovejte se tak, abyste mou smrt před vojáky utajili. Když zvítězí, bude to útěcha mých posledních chvil.“ Zástupci lidu pověřili dočasným velením Pérignona, který si už zpočátku počínal s přehledem. Nejprve nechal podpořit Saureta a když viděl, že situace se na této straně stabilizovala, vyrazil posílit úspěšného Augeraua v postupu od jedné reduty ke druhé. Španělům nakonec nezbylo nic jiného než ustoupit až pod ochranu svých děl ve Figueras. V tomto prostoru, u reduty Santa Maria del Roure, pak byl pro změnu 20. listopadu zabit hrabě de la Únion, když vedl útok. Dne 27. listopadu dobyli Francouzi mohutnou pevnost Figueras a měli otevřenou cestu do Katalánska. Pérignon nebyl v souučasné funkci potvrzen, takže se pouštěl jen do akcí u kterých se nedalo pochybovat o úspěchu. V květnu předal velení Východopyrenejské armády generálu Schererovi, v červnu odmítl velení Západní armády ( kterou pak dostal Lazare Hoche) a stal se politikem. Zaujal místo v Radě pěti set a odjel do Španělska, které uzavřelo s Francií mír. Jako francouzský vyslanec pak v Madridu dojednával obranně-útočnou španělsko-francouzskou smlouvu ze San Ildefonsa. V roce 1798 odešel do výslužby.

Druhé italské tažení.

Pérignon velel levém křídlu francouzských vojsk v bitvě u Novi po padlém generálu Joubertovi. V roce 1798 odešel do výslužby, avšak když vypukla druhá koaliční válka, byl aktivován a poslán do Itálie. U Novi bojoval houževnatě a ústup ke vsi Pasturana zahájil spořádaně, jenže ve vsi se dostal do tak těžké palby, že se jeho jednotky doslova rozprchly a on sám tu padl do ruského zajetí a po propuštění v roce 1800 se do aktivní služby již nevrátil. Generál de Grouchy se v Pasturaně pokusil v nejtěžší chvíli a nejtěžším zmatku o obranu. Osobně tu velel se šavlí v ruce a mnoho Pérignonových vojáků mu vděčilo za život.

Hodnocení.

Vyžadoval kázeň, disciplínu a přesné plnění rozkazů, neuměl však vojáky zapalovat a chybělo mu vystupování generálů z lidu. K podřízeným se choval vždy s noblesou, skrze již dával nenuceně najevo, že si jich váží. Byl to vysoký, přísný a přitom otcovský velitel s kamennou tváří, neotesanými rysy a trudnomyslným výrazem v očích, který se choval vždy jako aristokrat, jímž byl. Nekradl, neobohacoval se, nebažil po majetku, nic však neponechával náhodě a nedostatky, jichž si byl nejspíše vědom, nahrazoval pečlivou přípravou akcí od průzkumu přes zásobování až k vlastnímu boji.

Rodina.

V roce 1776 si vzal si za ženu Heléne de Grenier. Neměl žádné potomky.

Catherine-Dominique de Pérignon, markýz Grenady, hrabě císařství, (31. května 1754, Grenade-sur-Garonne, Languedoc, Francie- 25. prosince 1818, Paříž, Francie) byl francouzský generál, císařský maršál.

Catherine-Dominique de Pérignon, 1st Marquis of Grenade (31 May 1754 – 25 December 1818) was a Marshal of the Empire.


Život.

Na "École polytechnique" byl žákem Gasparda Mongeho. Po studiu nastoupil jako inženýr poručík na "École d´application" v Métách. V roce 1812 se zúčastnil Napoleonova tažení do Ruska. Během ústupových bojů o přechod přes Berezinu byl zajat a odveden do 1500 km vzdáleného Saratova. V zajetí v Saratově, společně se svými zajatými kolegy z "École polytechnique", začal formulovat své geometrické myšlenky. Roku 1814 se ze zajetí vrátil a deset let působil jako vojenský inženýr v Metách. Věnoval se též mechanice, upravil turbíny a vodní mlýny tak, že zdvojnásobil jejich výkon.  V letech 1820-1821 spolu s Brianchonem formulovali tzv. Feuerbachův teorém (viz Kružnice devíti bodů). Roku 1822 vydal práci "Traité des propriétés projectives des ﬁgures" (Pojednání o projektivních vlastnostech geometrických obrazců), kde rozvinul myšlenky, jež se v hrubých obrysech zrodily už v Saratově. Navázal na Mongeho, který se zabýval rovnoběžným promítáním. Poncelet pracoval na středovém promítání a aplikoval svůj pohled na celé soubory rovinných útvarů. Definoval zde základní koncepty projektivní geometrie: perspektiva, involuce a cirkulární body v nekonečnu.  Roku 1825 byl jmenován profesorem mechaniky na "École d'application". Roku 1837 se stal profesorem mechaniky na Sorbonně a ředitelem či náčelníkem École polytechnique v hodnosti generála. Od roku 1842 byl prezidentem Francouzské Akademie věd, členem Královské společnosti a 1853 byl jmenován velkým důstojníkem Řádu čestné legie. Roku 1850 odešel do výslužby. V letech 1862 a 1864 publikoval "Applications d'analyse et de géométrie", dvoudílný úvod do projektivní geometrie a roku 1865 byl zvolen členem Americké akademie umění a věd.  Je jedním ze 72 významných mužů, jejichž jméno je zapsáno na Eiffelově věži v Paříži.

Jean-Victor Poncelet (1. červenec 1788, Mety – 22. prosinec 1867, Paříž) byl francouzský matematik, mechanik a geometr. Položil základy moderní projektivní geometrie, teorie dynamiky strojů a aplikované mechaniky.

Jean-Victor Poncelet (1 July 1788 – 22 December 1867) was a French engineer and mathematician who served most notably as the Commanding General of the École Polytechnique. He is considered a reviver of projective geometry, and his work "Traité des propriétés projectives des figures" is considered the first definitive text on the subject since Gérard Desargues' work on it in the 17th century. He later wrote an introduction to it: "Applications d'analyse et de géométrie".  As a mathematician, his most notable work was in projective geometry, although an early collaboration with Charles Julien Brianchon provided a significant contribution to Feuerbach's theorem. He also made discoveries about projective harmonic conjugates; relating these to the poles and polar lines associated with conic sections. He developed the concept of parallel lines meeting at a point at infinity and defined the circular points at infinity that are on every circle of the plane. These discoveries led to the principle of duality, and the principle of continuity and also aided in the development of complex numbers.  As a military engineer, he served in Napoleon's campaign against the Russian Empire in 1812, in which he was captured and held prisoner until 1814. Later, he served as a professor of mechanics at the École d'application in his home town of Metz, during which time he published "Introduction à la mécanique industrielle", a work he is famous for, and improved the design of turbines and water wheels. In 1837, a tenured 'Chaire de mécanique physique et expérimentale' was specially created for him at the Sorbonne (the University of Paris). In 1848, he became the commanding general of his "alma mater", the École Polytechnique. He is honoured by having his name listed among notable French engineers and scientists displayed around the first stage of the Eiffel tower.


Vznik.

Prameny, historické vzory.

Historickým předobrazem Büchnerova "Vojcka" je Johann Christian Woyzeck, narozený 3. ledna 1780 v Lipsku jako syn parukáře. Ze žárlivosti ubodal dne 21. června 1821 46letou vdovu Johannu Christianu Woostovou v průchodu v lipské Sandgasse. Při procesu vystavil profesor medicíny Johann Christian August Clarus dvě dobrozdání o příčetnosti obžalovaného. Woyzeck byl po dlouhém řízení, ve kterém se za něj pomocí znaleckého posudku zasazoval i saský následník trůnu, odsouzen a 27. srpna 1824 veřejně popraven na hlavním náměstí v Lipsku. Tento historický podklad byl v poslední době obšírně editorsky zpracován. Tak jsou dnes všechny rozsudky a posudky týkající se historického Woyzecka přístupné v plném textu a zhodnoceny z hlediska právních dějin i dějin psychiatrie.  Clarusovo dobrozdání s názvem "Příčetnost vraha J. C. Woyzecka, podle zásad soudního lékařství řádně doložená" ("Die Zurechnungsfähigkeit des Mörders J. C. Woyzeck, nach Grundsätzen der Staatsarzneikunde aktenmäßig erwiesen") vyšlo v odborném časopise "Henkes Zeitschrift für die Staatsarzneikunde". Büchnerův otec byl předplatitelem tohoto časopisu a vydával v něm sám případy ze své lékařské praxe.  Z téhož časopisu měl Georg Büchner pravděpodobně i informace o tovaryši z tabákové továrny Danielu Schmollingovi, který 25. září 1817 zabil svou milenku Henriettu Lehneovou na planině Hasenheide u Berlína, a o plátenickém tovaryši Johannu Dießovi, který 15. srpna 1830 ubodal svou milenku Elisabeth Reuterovou v blízkosti Darmstadtu.  Novější zdroj ukazuje i na další podklad: Dne 15. dubna 1816 zavraždil ševcovský tovaryš Johann Philipp Schneider, protože nemohl splatit své dluhy, tiskařského tovaryše Bernharda Lebrechta před Rýnskou branou v Darmstadtu. Následně si očistil ruce a obličej u bessungské brány v Darmstadtu a vypral svůj oděv v jezeře Großer Woog na okraji darmstadtského vnitřního města. Po činu se Schneider zdržoval v hostinci. Jistý holič nalezl Lebrechtovo tělo a vyrozuměl policii. Schneider byl identifikován na základě vražedné zbraně, odsouzen a popraven. Paralely k Büchnerovu dramatu jsou zjevné. Tento případ vydal roku 1816 jako separátní tisk štábní auditor Friedrich Schenk a advokát darmstadtského dvorního soudu Philipp Bopp jej roku 1834 pojal do své sbírky vybraných případů. Nedá se prokázat, že Büchner tuto publikaci znal, avšak mohl se s Boppem setkat přes společné známé z okruhu radikálních demokratů v Darmstadtu.  Do činohry byla zapracována další historicky podložená skutečnost, totiž experimenty s hrachovou kaší, které prováděl gießenský vědec Justus von Liebig. Předmětem těchto pokusů na lidech byli vojáci, kteří se po tři měsíce museli stravovat výlučně hrachovou kaší. Cílem přitom bylo zjistit, zda by bylo možné vyživovat vojsko a dělnictvo mnohem levněji, pokud by jim člověk podával namísto příležitostného masa luštěniny bohaté na bílkoviny. Tento nutriční výzkum zcela ztroskotal: probandi brzy začali trpět halucinacemi, ztráceli kontrolu nad svaly včetně svěrače a močení. Neurologické symptomy choroby, které se u Vojcka při jednostranné hrachové stravě projevily, jsou přitom skutečné následky otravy přebytkem tzv. „neproteinogenních aminokyselin“. V rozvojových zemích, jako jsou Bangladéš nebo Etiopie, se dodnes vyskytují takové příznaky otravy u chudého obyvatelstva, které si může dovolit pouze extrémně jednostrannou stravu.

Rukopisy.

Georg Büchner začal s prací na "Vojckovi" během roku 1836 ve Štrasburku. Pro svou předčasnou smrt následujícího roku drama nedokončil.  Celkově jsou k dramatu k dispozici – nepočítaje škrtnuté a zavržené pasáže – 31 výstupy z Büchnerovy ruky, které lze přiřadit pravděpodobně čtyřem vývojovým etapám. Nelze zjistit, jak Büchner zamýšlel tyto výstupy seřadit. Listy rukopisu nenesou žádná pořadová čísla, výstupy činohry nerozdělené na dějství nejsou číslovány. Mnohé výstupy jsou velmi krátké, a přesto samostatné. Inkoust rukopisu je natolik vybledlý, že Büchnerův bratr měl potíže s rozšifrováním díla, a i proto je nezahrnul do prvního souborného vydání Büchnerových spisů z roku 1850.  Fragment "Vojcka" existuje v rukopisných náčrtech několika znění, které jsou nyní uchovávány ve Výmaru v Archivu Goetheho a Schillera. Faksimile rukopisů vydal roku 1981 Gerhard Schmid.  Rukopis se zachoval v této podobě:

Ediční historie.

Zlomkovitost hry měla pro její uveřejnění – jakož i na inscenování – zásadní důsledky. Rukopisy musely být učiněny opět čitelnými, transkribovány, muselo být stanoveno pořadí výstupů pro uvádění na scéně. Pro vykladače "Vojcka" i pro specialisty na Büchnerovo dílo se nabízela řada příležitostí k diskusi.  Čtrnáct let po smrti Georga Büchnera vydal jeho bratr Ludwig Büchner roku 1850 "Spisy z pozůstalosti" ("Nachgelassenen Schriften"). "Vojcek" mezi ně nebyl zahrnut, protože rukopis byl silně vybledlý a z velké části nečitelný. Rakouskému spisovateli Karl Emil Franzos se podařilo rukopis chemickou procedurou učinit opět čitelným. Vydal tento zlomek roku 1879 ve značně přepracované v knize "Georg Büchner: Sämmtliche Werke und handschriftlicher Nachlaß" ("Georg Büchner: Sebrané spisy a rukopisná pozůstalost"). Jméno hlavního hrdiny zní podle Franzosova čtení "Wozzeck". Na začátek děje neumístil Franzos scénu na otevřeném poli za městem, ale "scénu holení" (nyní 5. výstup). Tato ediční rozhodnutí mají dopady ještě v současnosti: film "Vojcek" Wernera Herzoga například začíná scénou holení stejně jako znění vydané v rámci Projektu Gutenberg. Toto pořadi výstupů je použito mj. i v edici nakladatelství Oldenbourg-Verlag.  O Franzosovu redakci "Vojcka" se opíral Paul Landau, který vydal roku 1909 další znění v "Sebraných spisech Georga Büchnera", které se od Franzosova vydání liší pouze v řazení některých scén. Tuto verzi využil Alban Berg jako podklad pro svou operu „Vojcek“. Teprve od edice Georga Witkowského (Lipsko 1920) se používá v originále správnější čtení "Woyzeck", které se postupně prosadilo i v divadelní praxi.  Fritz Bergemann vydal Büchnerovy "Sebrané spisy a dopisy". Nedokončené "Kriticko-historické vydání" Wernera R. Lehmanna bylo i podkladem pro "Mnichovské vydání" v nakladatelství Carl Hanser Verlag roku 1980.  "Sebrané spisy, dopisy a dokumenty ve dvou svazcích", vydané Henrim Poschmannem, je nejnovější edice souborného Büchnerova díla (od roku 2002 v brožované formě v nakladatelství Insel-Verlag). Burghard Dedner je spolu s Thomasem Michaelem Mayerem odpovědným redaktorem "Studijního vydání" v nakladatelství Reclam.  Roku 2001 vydalo mnichovské nakladatelství K.G.Saur Verlag knihu a CD-Rom "Georg Büchner: Woyzeck. Faksimile, Transkription, Emendation und Lesetext", redigoval Enrico De Angelis ().  V lednu 2006 vyšla aktuální edice "Vojcka" v 7. svazku "Historicko-kritického vydání sebraných děl a spisů Georga Büchnera", tzv. "Marburského vydání". Svazek s textem (svazek 7.1) editovali Burghard Dedner a Gerald Funk, svazek s komentářem (svazek 7.2) napsal Burghard Dedner. "Marburské vydání" bylo ukončeno v září 2013.

Drama.

Přehled děje.

Prostý voják František Vojcek, který se snaží finančně podporovat svou družku Marii a jejich společné nemanželské dítě, pracuje jako vojenský sluha u svého hejtmana. Aby dosáhl přilepšení ke svému hubenému žoldu, který do krejcaru odevzdává Marii, nechává si bezskrupulózním doktorem pro pokusné účely naordinovat hrachovou dietu. Hejtman a doktor využívají Vojcka nejen fyzicky a psychicky, ale navíc ho i veřejně ponižují.  Když Marie potají naváže milostný vztah s plukovním tamborem a Vojcek si potvrdí své klíčící podezření poté, co pozoruje Marii v hospodě se svým milencem při tanci, domnívá se, že slyší vnitřní hlasy, které mu přikazují, aby nevěrnou Marii zabil. Protože jeho peníze nedostačují ke koupi pistole, obstará si nůž, odvede Marii na večerní procházku do blízkého lesa a probodne ji tam na břehu jezera.

Pořadí výstupů.

V současnosti existuje několik knižních a jevištních verzí "Vojcka". Werner R. Lehmann rekonstruoval na základě Büchnerových rukopisů toto pořadí výstupů:

Zvláštnosti Büchnerova stylu.

Oproti řeči soudobého klasického dramatu převládá ve "Vojckovi" hovorový jazyk ( "„Aber mit der Natur ist’s was anders, sehn Sie; mit der Natur, das ist so was, wie soll ich doch sagen, zum Beispiel …“") – Pomocí záměrného používání větných zlomků, elips a citoslovcí zpostředkovává Büchner autenticitu řeči. Současně slouží tato podoba hovorové řeči jako prostředek stupňování napětí. Mimoběžné hovory lidí zkonkrétňují Vojckovu osamělost a jeho hroutící se vztah k Marii. Navíc se Büchnerovi podařilo naznačit společenské postavení mluvčích pomocí různých jazykových úrovní. Doktor hovoří spisovně, zatímco řeč Vojcka a Marie, kteří náležejí k nejnižší společenské vrstvě, obsahuje nářeční prvky a gramatické chyby.  Společensky výše situované postavy hovoří sice vesměs mluvnicky správněji, zabíhají však často do bezobsažných frází (např. doktor: "… der Mensch ist frei, in dem Menschen verklärt sich die Individualität zur Freiheit", 8. výstup) nebo se vyjadřují vágně a nepřesně ve formě tautologií (např. hejtman: "Er hat keine Moral! Moral, das ist, wenn man moralisch ist, versteht Er!", 5. výstup).  Naproti tomu se Vojcek tam, kde sebere odvahu a hovoří z vlastního popudu, vyjadřuje velmi konkrétně a názorně. Kvůli používání četných metafor vzniká dojem, že nemyslí v logických pojmech, ale výlučně v obrazech (např. "Über der Stadt is alles Glut! Ein Feuer fährt um den Himmel und ein Getös herunter wie Posaunen", 1. výstup; "… der liebe Gott wird den armen Wurm nicht drum ansehen, ob das Amen drüber gesagt ist, eh er gemacht wurde", 5. výstup; "… so ein schöner, fester, grauer Himmel; man könnte Lust bekommen, ein’ Kloben hineinzuschlagen und sich daran zu hängen", 9. výstup; "Wenn man kalt is, so friert man nicht mehr. Du wirst vom Morgentau nicht frieren", 20. výstup; "Nein, keine Schuh, man kann auch ohne Schuh in die Höll gehn", 22. výstup). A nadmíru obraznou, básnivě jímavou „pohádku“ (19. výstup) vypráví babička, která rovněž náleží k nižší vrstvě.  I označení rolí má vypovídací hodnotu. Mnohé z osob, které pocházejí ze spodní společenské vrstvy ("Vojcek", jeho spolubydlící "Ondřej", "Marie", dívka "Katka", Mariina sousedka "Markéta" a blázen "Karel"), obdržely od autora jméno a vystupují, i když jen v náčrtu, jako charaktery, zčásti dokonce jako identifikační postavy. Většina ostatních rolí je naopak označena jen jejich profesními resp. sociálními funkcemi: "„plukovní major“", "„hejtman“", "„doktor“", ale i "„babička“", "„pouťový vyvolávač“", "„žid“" aj. Jejich úlohy jsou často plošší a jednorozměrovější, zdají se proto být spíše typy než charaktery.  Nápadné a často záhadné jsou literární odkazy v tomto dramatickém zlomku: četné narážky na Bibli, na Goethova "Fausta" (19. výstup, náčrt 1. stupně, Louis: "Jakou to máš rudou stuhu kolem krku"), na Shakespearova "Hamleta" (1. výstup: kutálející se hlava, ježek a dutá země pod nohama odkazují na scénu na hřbitově a na scénu s duchem) a v neposlední řadě na Büchnerova vlastní díla ("Dantonova smrt" a "Lenz"). V této souvislosti lze poukázat i na řetězce obrazů a metafor, popsané roku 1969 Volkerem Klotzem, které procházejí všemi výstupy ("horký"–"studený"–"slunce", "nůž"–"bodat", "oko"–"okno" a zvířecí metafory a motivy).

Výklad.

Vojckovy motivy.

Je pozoruhodné, že drama nabízí různé Vojckovy motivy pro vraždu, které mají různý význam podle edice a zvoleného pořadí scén

Jádro dramatu.

K pochopení hlavní myšlenky dramatu "Vojcek" je důležité zkoumat motiv vraždy. Nestačí však omezit se na Vojckovu žárlivost vůči plukovnímu tamborovi. Velkou úlohu hraje rovněž společenské pozadí, především stavovské uspořádání společnosti. To lze pozorovat zejména při pohledu na konstelaci osob a jazyk Büchnerových postav.  Vojcek je v této společnosti utlačován a ponižován, což se odráží v jeho vztazích k hejtmanovi, k doktorovi, ale i k plukovnímu tamborovi: hejtman označuje Vojcka kvůli jeho původu z chudých poměrů za „nemorálního“; doktor v něm vidí pokusný předmět a nutí ho ke stravování poškozujícímu zdraví, přičemž Vojcek se nemůže jeho experimentům vyhnout, protože je na této vedlejší příjem odkázán, aby uživil svou rodinu; plukovní tambor neprojevuje k Vojckovi žádný respekt a veřejně i soukromě ho zesměšňuje.  Vojcek je navíc labilní nejen fyzicky, ale i psychicky. V důsledku toho se podřizuje svévoli jiných lidí, i když v něm toto utlačování vzbuzuje hněv a zoufalství. Jen vztah k Marii mu poskytuje oporu a zprostředkovává mu pocit lidské hodnoty. Mariinu nevěru je proto třeba považovat za podnět k vraždě, ne však za její příčinu: když Vojcek ztratí její věrnost, nedokáže již Vojcek dále odolávat společenskému tlaku, terý jej tíží. Vraždu Marie lze vykládat jako akt Vojckova sebezničení a jako osvobození od společnosti.

Recepce "Vojcka".

"Vojcek" měl významný vliv na umělce, režiséry, výtvarníky, hudebníky a filmaře celého světa.

"Vojcek" na divadle.

Režisérem premiéry "Vojcka" (ještě pod názvem "Wozzeck" zavedeným Karlem Emilem Franzosem), která se konala v mnichovském Residenztheater 8. listopadu 1913 na tvrdošíjné ponoukání Hugo von Hofmannsthala, byl dr. Eugen Kilian. Scénu a kostýmy vytvořil Alfred Roller. Vojcka hrál Albert Steinrück. tato inscenace dosáhla 20 doložených představení. Derniéra se konala 21. srpna 1919. Do června 1915 následovaly tři další inscenace, z nichž ve dvou hrál titulní úlohu opět Albert Steinrück, totiž v Berlíně v divadle Lessingtheater a ve Vídni v divadle Residenzbühne (premiéra 5. května 1914).  Po první světové válce se stala tato činohra středem pozornosti německojazyčného divadla, ba téměř módní senzací, s níž se inscenátoři mnohokrát obraceli na obecenstvo se zvláštními literárními a divadelními zájmy a která kontroverzemi v tisku vzbuzovala opravdovou büchnerovskou euforii.  Skutečným průlomem pro "Vojcka" jako jevištně životnou činohru přineslo jeho 14. nastudování, a to režisérem Maxem Reinhardtem v berlínském divadle Deutsches Theater (premiéra 5. dubna 1921) s Eugenem Klöpferem v titulní úloze.  V hustém sledu následujících inscenací "Vojcka" během 20. let 20. století vykrystalizovaly čtyři koncepty režie a výkladu díla:  Ačkoliv byl "Vojcek" divadelními publicisty vítán s nadšením, u obecenstva se meziválečné inscenace dočkaly úspěchu jen zřídka, a pokud anno, pak pouze jako úspěch herců při zpodobňování hlavních postav. Naproti tomu se v publiku často objevovaly masivní a zčásti prudké protesty.  Dlouhá řada inscenací Vojcka ve 2. letech 20. století nebyla násilně ukončena nástupem nacistů k moci, jak se často předpokládá, nýbrž skončila již 63. nastudováním za období let 1918 až 1930, totiž inscenací v Erfurtu premiérovanou 21. března 1930. Po ní následovalo už jen jediné představení 15. října 1932 ve "Studiu 33" v Berlíně. Ve valné většině měst, jejichž divadla si to mohla s ohledem na svou strukturu a své obecenstvo dovolit, již lidé tuto činohru viděli. Tam platila již za „obehranou“. Navíc si divadla v krizových dobách hospodářské katastrofy již nemohla dovolit hrát hry, které podle veškerých zkušeností znamenaly riziko pro návštěvnost.  Často uváděný zákaz hry během doby nacismu ve skutečnosti neexistoval. Před druhou světovou válkou se na území Německé říše hrál ještě dvakrát ve dvou župních hlavních městech, ve Frankfurtu nad Mohenam ke 100. výročí Büchnerovy smrti (1937) a v Hannoveru (1939).  Po druhé světové válce se "Vojcek" velmi rychle objevil na jevištích německých divadel. Tak již 27. září 1945 byl hrán v nouzovém divadle umístěném v "Bílém sále" zoologické zahrady v Lipsku v režii Hanse Schüllera a Peterem Lührem jako Vojckem a 6. října 1945 v režii Freda Schroera na komorních hrách v Novém divadle ve Stuttgartu s Kunibertem Genischenem jako Vojckem.  V následujících letech se stal "Vojcek" oblíbeným materiálem autnomního tzv. „Regietheater“ (divadla s dominantním postavením režie); charakteristickými příklady jsou inscenace vlastního "Kroetzova znení" od režiséra Franze Xavera Kroetze v Hamburku roku 1996 a inscenace Michaela Thalheimera v Salcburku roku 2003. Všechna divadla, která ho do té doby hrála, přišla s novými nastudováními, zčásti i několikrát. Činohra byla inscenována i v menších městských divadlech, v rámci hostování na venkvských scénách nebo v přírodních divadlech, zvláště pak i ve studentských divadlech a na scénách mohovrstevné alternativní scény (charakteristický příklad: bezdomovecké divadlo "Ratten 07" na scéně Volksbühne v Berlíně roku 1995). "Vojcek", který započal svou jevištní historii jako text pro elitní obecenstvo, nyní náleží ke standardnímu repertoáru.  Do konce sezóny 1999/2000 je v Německu doloženo 420 nastudování.

"Vojcek" v hudbě.

Milníkem v recepci Büchnerova dramatického zlomku se stala opera "Vojcek (Wozzeck)" Albana Berga, dokončená roku 1921. Uvedení tří výňatků v roce 1924 přineslo Bergovi první veřejný úspěch. Ale teprve Erich Kleiber, šéfdirigent berlínské Státní opery, rozpoznal genialitu této partitury a dne 14. prosince 1925 uvedl její světovou premiéru. Jinou operu se stejným názvem "Vojcek (Wozzeck)" napsal Manfred Gurlitt. a měla premiéru roku 1926 inv Brémách.  Skupina Subway to Sally tematizovala Vojckovu vraždu Marie v písni "Element des Verbrechens" na albu Bannkreis.  V listopadu 2000 uvedl režisér Robert Wilson tuto činohru v Divadle Betty Nansenové v Kodani s hudbou Toma Waitse. Album s písněmi z této inscenace se nazývá "Blood Money".  V roce 2003 vydala italská neofolková skupina Rose Rovine e Amanti album s názvem "Woyzeck", jehož titulní píseň je založena na Büchnerově dramatu.

"Vojcek" ve filmu.

Georg Klaren byl prvním režisérem, který přivedl "Vojcka" do kin (1947). Klaren pojal záměr natočit tento film již 1930, mohl jej však realizovat až po válce. Rámcový děj se odehrává v anatomickém sále jedné z německých univerzit. Tam je vystavena mrtvola mušketýra Vojcka, který byl oběšen. Pro profesora je to vrah, student Büchner odpovídá: „… kterého jsme my zavraždili“. V dalším průběhu děje pak vypráví svým soudruhům příběh, který je podkladem dramatu. Kurt Meisel hrál Vojcka, Paul Henckels doktora a Helga Zülchová Marii. V dalších rolích se objevili Max Eckard, Karl Hellmer, Rotraut Richterová a Willi Rose.  „Při této práci“, řekl Klaren v rozhovoru s "Berliner Zeitung" dne 18. května 1947, „vidím opět potvrzení svého názoru na zfilmovávání literárních témat: fragmenty jako Vojcek nebo novely se ke zfilmování hodí mnohem více než činohry nebo romány. Fragmenty proto, protože nechávají každému prostor pro vizuální fantazii, potože jejich zaostření na jedinou pointu zvlášť přesně odpovídá vlastní podstatě filmu jako umělecké formy.“  Po dohotovení byl tento film považován za velmi významný, protože je natočen ve stylu expresionismu. Přesto byl kvůli podezření z marxistického základního přístupu brzy po premiéře stažen a do kin Spolkové republiky Německo byl uveden až na konci roku 1958 pod názvem "Der Fall Wozzeck" ("Případ Vojcek").  Od Klarenova "Vojcka" zfilmovala tento fragment celá řada režisérů. Nejznámější adaptací je "Vojcek" ("Woyzeck") Wernera Herzoga z roku 1979, v němž hrál titulní úlohu Klaus Kinski. V expresivním krátkém filmu "Woyzeck - The Film", oceněném Spolkovým svazem německých filmových autorů, byly originální dialogy konfrontovány s experimentálně představeným průběhem děje v krátkých filmových epizodách. Režiséry byli Minona von Vietinghoff a Max Michael Rohland 2012. V roce 2013 byla uvedena moderní adaptace "Vojcka" v režii Nurana Davida Calise, který přenesl děj do současného Berlína.

"Vojcek" pro neslyšící.

Neslyšící herec Werner Mössler přeložil roku 2007 úpravu bosenského básníka Dževada Karahasana do rakouské znakové řeči.

Odkazy.

Literatura.

"Vydání (výběr)"  "Sekundární literatura"

Vojcek (v německém originále , uváděno též jako ) je dramatický zlomek německého dramatika a básníka Georga Büchnera, který jej začal zapisovat pravděpodobně mezi koncem července a začátkem září 1836. Po jeho předčasné smrti v roce 1837 zůstalo dílo zlomkem. Rukopis se dochoval v několika stadiích náčrtů. V tisku se "Vojcek" poprvé objevil roku 1879 ve značně přepracovaném a vydavatelem pozměněném znění Karla Emila Franzose. Teprve 8. listopadu 1913 byl "Vojcek" poprvé proveden na jevišti, a to v Rezidenčním divadle (Residenztheater) v Mnichově. Od té doby byl přeložen do četných jazyků a mnohokrát nově interpretován. Zejména díky svému volnému řazení epizod ztělesňuje typ „otevřeného dramatu“, náleží v současnosti mezi nejhranější a nejvlivnější dramata německé literatury a inspiroval řadu umělců k jejich vlastním dílům.

Woyzeck () is a stage play written by Georg Büchner. He left the work incomplete at his death, but it has been posthumously "finished" by a variety of authors, editors and translators. "Woyzeck" deals with the dehumanising effects of doctors and the military on a young man's life. It is often seen as 'working class' tragedy, though it can also be viewed as having another dimension, portraying the 'perennial tragedy of human jealousy'. The play was admired both by the German naturalist Gerhart Hauptmann and, subsequently, by expressionist playwrights. "Woyzeck" has become one of the most performed and influential plays in the German theatre repertory.


Synopse.

"Máma" sleduje Christy Plunkettovou (Anna Farisová), svobodnou matku, která bojuje s alkoholismem a drogami, se rozhodne restartovat svůj dosavadní život v Sonomě, Kalifornii, kde pracuje jako servírka a dochází na sezení Anonymních alkoholiků. Její matka Bonnie Plunkettová (Allison Janneyová) se také zotavuje ze závislosti na drogách a alkoholu. Součástí rodiny je také Christiina dcera Violet (Sadie Calvano), kterou měla ve svých šestnácti letech a syn Roscoe (Blake Garrett Rosenthal), kterého měla se svým ex-manželem Baxterem (Matt L. Jones). Seriálem postupně prochází problematiky skutečného života jako je alkoholismus, těhotenství v mladém věku, rakovina, bezdomovectví, gamblerství, domácí násilí, smrt, drogová závislost nebo relaps.

Výroba.

Vývoj.

"Máma" byla jedním z mnoha projektů, které se pro CBS a Warner Bros. staly prioritou, když jim byl nápad předložen, částečně jejich zájem také ovlivnila čtyřletá dohoda Lorre s Warner. Dne 9. května 2013 si CBS objednala první řadu. To zařídilo Lorremu čtyři vysílané situační komedie na jedné stanici a v jedné televizní sezóně (2013–14). Dne 18. října 2013 získal seriál plnou řadu s 22 díly. Dne 13. března 2014 si stanice objednala druhou řadu.

Casting.

Do seriálu byla obsazena Farisová, která hostovala v různých televizních i filmových projektech a byla také v hledáčku pro jiné televizní projekty (včetně neúspěšného pilotního projektu s název "Blue Skies" z produkce NBC), v lednu jako první do hlavní role Christy. Dne 28. ledna 2013 se k Farisové přidala Janney v roli její matky. Matt Jones a Spencer Daniels se připojili v únoru 2013.

Máma (v anglickém originále Mom) je americký sitcom, který měl premiéru 23. září 2013 na americké stanici CBS. Sitcom pochází z pera Chucka Lorrea, Eddieho Gorodetskyho a Gemmy Baker. Hlavní role představují Anna Farisová a Allison Janneyová.  V únoru 2019 byla potvrzena sedmá a osmá řada. Sedmá řada měla premiéru dne 26. září 2019.  Dne 29. června 2015 seriál v Česku uvedla TV Nova.

Mom is an American television sitcom that premiered on CBS on September 23, 2013. The series was created by Chuck Lorre, Eddie Gorodetsky and Gemma Baker, while the former two also serve as executive producers on the series along with Nick Bakay. On February 5, 2019, it was renewed for its seventh and eighth seasons, The seventh season premiered on September 26, 2019. With the eighth season set to premiere sometime during the 2020–21 television season.  Set in Napa, California, it follows dysfunctional daughter/mother duo Christy and Bonnie Plunkett, who, after having been estranged for years while both were struggling with addiction, attempt to pull their lives and their relationship together by trying to stay sober and attending Alcoholics Anonymous. It stars Anna Faris and Allison Janney in the leading roles. Mimi Kennedy, Jaime Pressly, Beth Hall, William Fichtner, Sadie Calvano, Matt Jones, Blake Garrett Rosenthal, Spencer Daniels, Nate Corddry, French Stewart, and Kristen Johnston appear in supporting roles.  The series was filmed in front of a live audience and is produced by Warner Bros. Television and Chuck Lorre Productions. "Mom" has received acclaim from critics and audiences alike throughout its run, with major credit being given to its writing and its performances (with Janney's performance noted in particular). It has been applauded for addressing themes of real-life issues such as alcoholism, drug addiction, teen pregnancy, addictive gambling, homelessness, relapse, cancer, death, domestic violence, overdose, rape, obesity, stroke, ADHD, and miscarriage. It has been praised for maintaining a deft balance between the humorous and darker aspects of these issues.  "Mom" has consistently received high ratings, with an average viewership of 11.79 million, making it the third highest rated comedy on broadcast television in the US. It is among the top five comedies with both adults ages 25 to 54 and adults ages 18 to 49. The show has received various accolades, with Janney winning two consecutive Primetime Emmy Awards for Outstanding Supporting Actress in a Comedy Series in 2014 and 2015 and being nominated in 2016 and for Outstanding Lead Actress in a Comedy Series in 2017 and 2018. It has also garnered multiple nominations at the Critics' Choice Television Awards and the People's Choice Awards during its run.


Objevy.

První nález - zlomek bezzubé dolní čelisti z doby asi před 2,6 - 2,7 miliony let - zachytila roku 1967 francouzská expedice v údolí řeky Omo na jihu Etiopie. Protože mohutně stavěná čelist se svým tvarem v podobě písmene V lišila od ostatních nálezů robustních australopitéků, navrhli vedoucí výpravy Camille Arambourg a Yves Coppens v roce 1968 nový druh hominina jménem "Paraustralopithecus aethiopicus". Většina tehdejších paleoantropologů ovšem jejich návrh nepodporovala a nález byl obvykle uváděn jako neurčitelný hominid.  Až v roce 1985 Alan Walker na lokalitě Lomekwi při západním břehu jezera Turkana v Keni odhalil dobře dochovanou lebku KNM - WT 17000, starou zhruba 2,5 milionu let. Její dolní čelist chyběla úplně a horní čelist opět postrádala korunky všech zubů. Sediment, v němž se lebka nacházela, obsahoval velké množství manganu a kosti proto získaly modro-černý odstín. Nález je tudíž známý jako Černá lebka. Nedaleko byla zachycena i dolní čelist dalšího jedince (KNM-WT 16005).  Lebka z Lomekwi byla původně připsána druhu "Paranthropus boisei". Odlišnosti od dalších ostatků tohoto druhu a zároveň podobnost s dolní čelistí z Omo ovšem záhy vedly k vyčlenění nového taxonu "Paranthropus aethiopicus", který se svým druhovým přívlastkem odvolává na původní francouzský návrh z roku 1968.  V roce 2001 byla také v tanzanském Laetoli zachycena bezzubá horní čelist z doby před 2,66 miliony let. Došlo tím k podstatnému rozšíření známého areálu výskytu druhu, a to o celých 800 km jižněji.  Z údolí řeky Omo je v současnosti známo více než 50 dalších vzorků, většinou se ovšem jedná jen o jednotlivé zuby nebo silně poškozené úlomky čelistí, které lze konkrétnímu druhu homininů přiřadit jen s obtížemi. Mnohé z nich postrádají jakékoliv diagnostické znaky a k druhu "Paranthropus aethiopicus" jsou řazeny především na základě svého stáří v rozpětí 2,7 - 2,3 milionu let.  Prakticky neznámá zůstává postkraniální kostra. V Laetoli sice byla již v roce 1998 odhalena část levé holenní kosti, taxonomické určení izolovaného zlomku je však prakticky nemožné, a proto je příslušnost k druhu "Paranthropus aethiopicus" stejně jako v případě nálezů z Omo nejistá.

Popis.

"Paranthropus aethiopicus" je známý jen velmi málo a většina informací je odvozována z Černé lebky, proto mohou nové nálezy dosavadní poznatky zásadně změnit. Na lebce z Lomekwi lze pozorovat směs primitivních a odvozených znaků - zatímco mozkovna je téměř identická s druhem "Australopithecus afarensis", tvář nese některé specifické rysy robustních australopitéků, zejména druhu "Paranthropus boisei".  Znaky mozkovny:  Znaky obličeje:  Znaky na zubech:

Životní prostředí.

Na přelomu pliocénu a pleistocénu již ve východní Africe znatelně ubylo lesních porostů, přesto ještě "Paranthropus aethiopicus" obýval méně otevřené prostředí než mladší druhy. Údolí dolního toku řeky Omo mohly v té době pokrývat prosvětlené lesíky, křoviny i lužní lesy a mokřinaté oblasti s porosty rákosin a šáchorovitých. Otevřené travnaté porosty byly stále ještě vzácné, především ve formě vlhkých až podmáčených luk. Traviny mohly být četnější v Laetoli, i zde ale přetrvávaly řídké lesíky a křoviny a ojediněle tu mohly přežívat také úseky hustšího porostu.  Silný žvýkací aparát etiopských paranthropů vede odborníky k předpokladu konzumace tuhé, vláknité, převážně rostlinné stravy. Analýza izotopů uhlíku ze zubní skloviny ukazuje v porovnání se staršími australopitéky na zvýšený příjem potravy z otevřených prostor (traviny, semena, hlízy). Ta v celkovém množství potravy tvoří nejméně 50% a pomalu začíná převažovat nad konzumací lesních zdrojů (plody).

Fylogeneze.

Druh "Paranthropus aethiopicus" je nejstarším známým zástupcem robustních australopitéků, ale rozeznán byl jako poslední, mnohem později než geologicky mladší "Paranthropus robustus" (1938) a "Paranthropus boisei" (1959). Nález Černé lebky proto zásadním způsobem změnil náhled na fylogenezi paranthropů a stal se významným pojítkem mezi robustními a gracilními druhy.  "Paranthropus aethiopicus" utvářením lebky i dobou výskytu totiž dobře zapadá mezi druhy "Australopithecus afarensis a Paranthropus boisei", které spojuje do jedné vývojové linie. Morfologická blízkost "P. aethiopicus" a "P. boisei" je dokonce tak úzká, že někteří odborníci starší z druhů neuznávají a veškeré východoafrické nálezy robustních čelistí a zubů určují jako "P. boisei". Většinou se však dva druhy alespoň formálně vydělují, přičemž se často předpokládá, že jsou důsledkem vývoje anagenezí. Hlavní odlišností "P.aethiopicus" je malý mozek a silně vystupující čelisti. Hranice mezi oběma taxony se klade zhruba do doby před 2,3 miliony let.  Tato pozice "P. aethiopicus" ovšem značně narušila starší představy, podle nichž se robustní australopitékové vyvinuli v jižní Africe, patrně z druhu "Australopithecus africanus". Jihoafrický "Paranthropus robustus" byl přitom jako starší, méně odvozený druh pokládán za předka pokročilejšího "Paranthropus boisei", který později vyhynul bez potomků.  Po nálezů Černé lebky je však třeba předka paranthropů hledat spíše v druhu "Australopithecus afarensis". Většina analýz podporuje monofyletický původ paranthropů, tedy jejich vývoj z jediného společného předka. Proto podle nejčastějšího názoru na druh "A. afarensis" navázal "P. aethiopicus", z něhož vyšel jak východoafrický "P. boisei", tak jihoafrický "P. robustus". Méně časté jsou představy, že se "P.aethopicus" odštěpil ještě dříve než "P. boisei" a "P. robustus", kteří by tak sice rovněž měli původ ve východní Africe, ale nenavazovali by na "P. aethiopicus". Třetí možností je, že robustní australopitékové nesdílejí společného předka, tedy že "P. aethiopicus" a "P. boisei" navazují ve východní Africe na druh "Australopithecus afarensis", zatímco "P. robustus" se v jižní Africe vyvinul samostatně z druhu "Australopithecus africanus". Obě dvě poslední varianty ovšem předpokládají, že robustní žvýkací aparát se u těchto homininů vyvinul nezávisle na sobě, paralelním vývojem.

Paranthropus aethiopicus (česky též "Australopiték etiopský") je druh vyhynulého hominida, žijící na přelomu pliocénu a pleistocénu - před 2,7 - 2,3 miliony let - ve východní Africe, na území dnešní Etiopie, Keni a Tanzanie. Je nejstarším známým zástupcem robustních australopitéků, kteří bývají vyčleňováni do samostatného rodu Paranthropus.

Paranthropus aethiopicus (or "Australopithecus aethiopicus)" is an extinct species of hominin, one of the robust australopithecines. Aethiopicus refers to Ethiopia, which is where its fossils have been discovered as well as in Kenya. Its fossils have been discovered in Ethiopia and Kenya and have been dated to approximately 2.5 million years before present.


Život.

V letech 1813-1817 absolvoval studium na École polytechnique v Paříži a pokračoval na École des mines (důlní škole), kde roku 1832 obhájil titul inženýra. V tomtéž roce požádal ruský car Alexandr I. Pavlovič francouzskou vládu o pomoc ve snaze posílit vědeckou činnost v Rusku. Povzbuzoval ruské učitele a vědce, aby cestovali na západ, navazovali odbornou spolupráci a zvali dobré odborníky do Ruska. Uvědomil si totiž jak rostoucí význam přírodních věd, a to i pro vojenskou techniku, tak také ruské zaostávání v této oblasti. Francouzská vláda mu vyhověla a vyslala do Petrohradu dva mladé nadějné vědce se zájmem o inženýrské problémy. Vedle Lamého to byl termodynamik a konstruktér lokomotiv Émile Clapeyron. Lamé byl jmenován profesorem na institutu ženijního vojska a komunikací, kde působil 12 let a publikoval množství odborných článků ve francouzštině, němčině i ruštině. Některé napsal společně s Clapeyronem, přičemž sám sledoval i hlubší teorii řešených problémů. Přednášel matematickou analýzu, fyziku, mechaniku a inženýrská témata, zejména teorii pružnosti. Účastnil se také plánování silnic a mostů kolem Petrohradu a v této souvislosti se začal zajímat i o železnice, jimž se pak věnoval po návratu do Paříže. Zúčastnil se otevření první železniční trati pro osobní dopravu Liverpool – Manchester 15. září 1830.  V Paříži byl hned po návratu v roce 1832 jmenován profesorem fyziky na "École Polytechnique" a s Clapeyronem a dvěma dalšími kolegy založili inženýrskou firmu. Od roku 1836 byl vrchním inženýrem francouzských dolů a podílel se na projektech železničních tratí z Paříže do Versailles a do St Germain, které byly otevřeny v roce 1837. Roku 1843 byl zvolen do Akademie věd a o rok později přešel z "École Polytechnique" na Sorbonnu, kde od roku 1851 vedl katedru matematické fyziky a pravděpodobnosti.

Dílo.

Věnoval se široké řadě většinou inženýrských problémů, které však sledoval do jejich teoretických základů. Tak když pracoval na problému stability klenba|kleneb a visutých mostů, vytvořil soustavnou teorii pružnosti. Studium vedení tepla ho dovedlo k teorii křivočarých souřadnic, jimž se věnoval v různých souvislostech. Významně přispěl k diferenciální geometrii, k teorii čísel a dalším matematickým disciplinám.

Ocenění.

Jeho jméno je jedním ze 72 jmen významných mužů, zapsaných na Eiffelově věži v Paříži. Je po něm pojmenován i kráter Lamé na Měsíci

Gabriel Léon Jean Baptiste Lamé (22. červenec 1795, Tours – 1. květen 1870, Paříž) byl francouzský matematik a fyzik. Věnoval se hlavně teorii pružnosti a izostatickým a izotermickým povrchům těles. Určil tzv. Laméovy koeficienty pružnosti.

Gabriel Lamé (22 July 1795 – 1 May 1870) was a who contributed to the theory of partial differential equations by the use of curvilinear coordinates, and the mathematical theory of elasticity (for which linear elasticity and finite strain theory elaborate the mathematical abstractions).


Život.

Narodil se v rodině městského tajemníka a začal se učit v místní lékárně. Roku 1816 dostal nabídku do velké lékárny v Ženevě, kde byla vybavená laboratoř a kde se konaly i farmaceutické přednášky. Zde začal Dumas vědecky pracovat a publikovat, mimo jiné navrhl užívání jodové tinktury v lékařství. Ze také roku 1822 navštívil německý přírodovědec Alexander von Humboldt a na jeho radu odjel do Paříže. Tam se seznámil a spolupracoval s řadou vynikajících vědců a začal přednášet na École polytechnique. Roku 1826 se oženil s dcerou slavného chemika A. Brogniarda a roku 1828 se stal profesorem chemie na Sorbonně, nástupcem Gay-Lussaca. Od roku 1840 byl profesorem chemie na Pařížské lékařské škole (École de médicine).

Chemik.

Patřil k zakladatelům organické chemie, zejména analázy, a klasifkoval organické sloučeniny podle aktivních skupin. Uvědomil si, že charakteristické vlastnosti molekul nezávisejí jen na druhu a počtu atomů, ale také na struktuře molekuly. Proto také odmítal Berzeliovu dualistickou teorii chemické struktury, která vysvětlovala soudržnost atomů a molekul přitažlivostí mezi kladnými a zápornými atomy a která v jeho době převládala. Vymyslel metodu stanovení přítomnosti dusíku v organických sloučeninách. Určil, jak stanovit atomovou hmotnost na základě měření hustoty par prvků a upřesnil atomové hmotnosti asi 30 prvků, včetně uhlíku. Popsal složení vzduchu a je též objevitelem řady organických sloučenin (např. chlormethan, chloroform aj.).

Politik.

Po revoluci roku 1848 se stal politicky aktivní, Byl zvolen poslancem a za Napoleona III., v letech 1850-51 zastával funkci ministra obchodu a zemědělství, později také senátora. Po pádu císařství v roce 1871 se z politického života stáhl a věnoval se pouze chemii.  Je jedním ze 72 významných mužů, jejichž jméno je zapsáno na Eiffelově věži v Paříži.

Jean-Baptiste André Dumas (15. červenec 1800, Alès – 11. duben 1884, Cannes) byl francouzský chemik a politik, průkopník organické chemie a profesor na Sorbonně.

Jean Baptiste André Dumas (14 July 180010 April 1884) was a French chemist, best known for his works on organic analysis and synthesis, as well as the determination of atomic weights (relative atomic masses) and molecular weights by measuring vapor densities. He also developed a method for the analysis of nitrogen in compounds.


Život.

Byl synovcem matematika Jean-Marie-Constant Duhamela a též příbuzným s matematiky Paulem Appellem, Émilem Borelem, Charlesem Hermitem a Émilem Picardem.  Již roku 1833, v 11 letech, získal svolení navštěvovat přednášky na "École polytechnique". Absolvoval zde v roce 1839 a získal doktorát v termodynamice. Pokračoval na "École nationale supérieure des mines" a současně učil na "College Louis je Grand". (Později také na "École normale supérieure", "École polytechnique" a na "Collège de France").  Roku 1842 byl vážně zraněn při železničním neštěstí na trati Versailles–Paříž, ale přežil. V revolučním roce 1848 byl kapitánem Národní gardy. Když roku 1870 vypukla prusko-francouzská válka a pruská vojska obklíčila Paříž, Bertrand se účastnil obrany města. Během Pařížské komuny roku 1871 byla École polytechnique přemístěna do Tours, avšak během revolučních bojů mu v Paříži shořel dům, přičemž bylo zničeno i mnoho rukopisů připravených k tisku.  V roce 1889 jeho studium nekonečné analýzy vyvrcholilo prací "Calcul des probabilités" ("Počet pravděpodobnosti"), kde představil problém známý jako Bertrandův paradox týkající se pravděpodobnosti, že náhodná tětiva kruhu bude kratší než strana vepsaného rovnostranného trojúhelníka. V ekonomii se Bertrandovým paradoxem míní paradox tvorby cen na trhu při dokonalé pružnosti a informovanosti. Bertrandova věta se týká potenciálů dostředivých sil v mechanice. Jeho jméno nesou též tzv. Bertrandovy křivky v diferenciální geometrii.  Byl autorem několika matematických učebnic a knih o dějinách matematiky a přírodních věd. Byl též redaktorem "Journal des Savants" (1865-1900), kam přispěl mnoha popularizujícími články o historii vědy. V roce 1856 byl zvolen do Francouzské akademie věd, kde od roku 1874 až do smrti zastával funkci stálého tajemníka ("secrétaire pérpetuel"). V roce 1884 se stal rovněž členem literární Francouzské akademie.

Joseph-Louis-François Bertrand (11. březen 1822, Paříž – 5. duben 1900, Paříž) byl francouzský matematik, který aplikoval diferenciální rovnice do analytické mechaniky, zejména do termodynamiky. Známé jsou i jeho práce o statistické pravděpodobnosti, o teorii křivek a ploch. Také jeho pravděpodobnostní analýzy teorie trhu a monopolu jsou stále živé.

Joseph Louis François Bertrand (11 March 1822 – 5 April 1900) was a French mathematician who worked in the fields of number theory, differential geometry, probability theory, economics and thermodynamics.


Taxonomie.

Astrilda vlnkovaného poprvé popsal Carl Linné v roce 1758 ve svém desátém vydání "Systema naturae". Pod binomickým jménem "Loxia astrild" jej zařadil mezi křivky, z rodu pěnkavovitých. Později byl zařazen do čeledi astrildovitých, rodu "Estrilda". Býval zaměňován s astrildem černobrvým ("Estrilda nigriloris"), taxonomie je ale v současné době rozlišuje. Bývá uváděno patnáct poddruhů, některé zdroje ale uvádí až sedmnáct. Ty se liší především areálem výskytu.

Výskyt.

Přirozený areál výskytu astrildů vlnkovaných tvoří jižní Afrika a ostrovy Mauricius a Svatá Helena. Díky lidem se ale dostali i do Ameriky, Oceánie a Středomoří. Obývá bažinaté kraje, břehy řek a potoků zarostlé vysokou trávou a keři. V zemědělsky obdělávaných oblastech se zdržuje i v blízkosti lidí.

Vzhled.

Astrild vlnkovaný je menší pták, dosahuje velikosti okolo 11,5 cm a rozpětí křídel 12–14 cm. Hmotnost dospělce je asi 9 g. Pohlavní dimorfismus je nepatrný. Charakteristickým znakem tohoto druhu je červená páska, táhnoucí se od zářivě červeného zobáku přes oči až po zátylek. Samotné oko je hnědé  Samci mají napříč pruhovaná záda šedohnědé barvy, zatím co zbytek těla je rudohnědý s výraznými tmavšími pruhy. Na křídlech mají růžovou. Břicho je šedohnědé. Samičky jsou zbarvené podobně, ale růžová plocha na křídlech je menší a méně výrazná. Všechna mláďata se podobají samicím v dospělosti, až časem naberou správné barvy a je možné určit jejich pohlaví.

Hnízdění.

Období hnízdění začíná postavením hnízda hruškovitého tvaru, které se staví buďto přímo na zemi nebo v trávě. Samička do něj snese 4-6 čistě bílých vajíček, na kterých střídavě sedí oba rodiče. Asi za dva týdny se vylíhnout slepá a holá mláďata, která asi tři týdny nato opustí hnízdo. Do té době jsou krmena převážně nejrůznějším drobným hmyzem. Často se stává, že ve volné přírodě naklade do hnízd astrildů vlnkovaných ještě jeden druh hnízdního parazita — vdovka černobílá. Její mláďata pak vyrůstají s těmi původními, dokud nevyletí z hnízda.

Chov v zajetí.

Astrild vlnkovaný se hodí pro voliérový chov, přičemž voliéra by měla být prostorná a umístěná uvnitř domu v teplé místnosti bez průvanu. Nemají problém vyjít s jinými menšími ptáky v jedné voliéře, ale v době hnízdění je dobré oddělit jednotlivé páry do samostatných voliér, protože různé druhy astrildů se mezi sebou mohou křížit a vzniká tak nežádoucí výsledek.  Jedná se o lehko ochočitelný a klidný druh, který ale vyžaduje hodně pohybu a většinu dne se pohybuje. Hodí se i pro začátečníky, nejen pro svoji povahu ale i díky tomu, že jsou to dobří rodiče, kteří se umí o svá mláďata postarat a nemají problém ani s vychováváním cizích.

Astrild vlnkovaný ("Estrilda astrild") je malý pěvec obývající jižní Afriku a ostrovy Mauricius a Svatá Helena. Lidmi byl ale zavlečen i do Ameriky, Oceánie a Středomoří. Živí se převážně semeny trav, někdy i bobulemi a malým hmyzem. Mezi chovateli okrasných ptáků se jedná o populární druh.

The common waxbill ("Estrilda astrild"), also known as the St Helena waxbill, is a small passerine bird belonging to the estrildid finch family. It is native to sub-Saharan Africa but has been introduced to many other regions of the world and now has an estimated global extent of occurrence of 10,000,000 km. It is popular and easy to keep in captivity.


Historie poutního místa.

Podle legendy se jednomu pastýři z kláštera Langheim se na místě dnešní baziliky v roce 1445 zjevilo Jezulátko uprostřed napůl bíločerveně oblečených dětí. Ti se mu představili jako Čtrnáct svatých pomocníků a požádali, aby v pro ně na místě zjevení byla postavena kaple. Poté dav dětí zmizel v oblacích. Několik dní po této události došlo k dalšímu zázraku. Nevyléčitelně nemocná služka byla přivezena na místo zjevení a ona se okamžitě uzdravila. To vedlo k tomu, že se místo rychle stalo místem poutí a bylo obdařeno četnými odpustky. Cisterciácké opatství Langheim po naléhání věřících na místě brzy postavilo kapli ke cti Čtrnácti svatých pomocníků. V roce 1525 během německých selských válek kaple skončila v sutinách, které byly záhy nahrazeny větším kostelem. Ten však byl také zničen během třicetileté války.

Dějiny baziliky.

Roku 1735 udělil bamberský biskup Friedrich Karl von Schönborn-Buchheim opatovi langheimského kláštera Štěpánu Mösingerovi povolení nahradil starý poutní kostel novou reprezentativní stavbou. Projekt stavby vypracovalo několik architektů, včetně výmarského státního architekta Gottfrieda Heinricha Krohneho, jehož projekt byl vybrán jako umělecky hodnotný, v nízké ceně, ale zároveň nabízel dekorativní stavbu, kterou zamýšlel Mösinger postavit. Ke stavbě však nedošlo, protože biskup tento záměr vetoval. Ke stavbě přikročil až v roce 1742 chebský rodák Balthasar Neumann. V dubnu 1743 byl položen základní kámen pro nový kostel. Neumann si brzy uvědomil, že Krohne, který si podržel vedení stavby, se odchýlil od původně dohodnutých plánů a stavba se posunula poněkud na východ. Oltář se již nenalézal na místě zjevení, ale toto milostné místo bylo situováno do křížení klenby. To bylo v rozporu s liturgickými zvyklostmi. Biskup zřejmě vycítil tuto chybu a věděl, že Krohnemu jakožto protestantovi budou zřejmě cizí liturgické požadavky pro katolická poutní místa. Dalším důvodem mohlo být, že Krohne chtěl vyhovět požadavkům opata, aby snížil stavební náklady na minimum. Představovalo by to totiž vysoké náklady na pozemní práce. Jako vždy – rozzlobený biskup prohlásil: „Všechny chystané luteránské výstřelky musí být odstraněny...“ (něm. "„Alle gamachten lutherischen nebensprüng müssen beseitigt werden...“"). Takže Neumann byl pověřen stavbou, aby ji učinil řádně katolickou (něm. "„nach dem wahren katholischen Erfordernuss gantz zu machen“"). Mohučský a bamberský vrchní stavbyvedoucí Maximilian von Welsch, sám nadaný architekt, navrhl do kostela začlenit již stojící zdi kůru. Podle jeho záměru by však kostel byl vysoký 100 metrů a dlouhý 80 metrů. Tím by překročil velikostí téměř všechny německé barokní kostely. Nad těmito obrovskými rozměry Welsch nedokázal zvítězit. Obrysy vnějších zdí ve východní části pro Neumanna nepřicházely v úvahu, a proto vytvořil v roce 1744 na základě již existujícího projektu nový plán, ve kterém by stavba plnila roli poutního kostela a byla důstojnou i pro milostný oltář. Toto řešení znamenalo, že milostný oltář zůstal v lodi kostela. Návštěvníci tak mohli, na rozdíl od jiných tradičních řešení, přistupovat k milostnému místu, které se nacházelo v prostoru pod klenutým křížením. Neumann si pak až do své smrti v roce 1753 udržel celkový dohled nad stavbou. Kostel dokončit nestihl, ale klenba byla ještě jeho práce. Stavbu pak dokončil Neumannům žák Johann Thomas Nißler v roce 1772. Kostel vysvětil 14. září 1772 bamberský kníže-biskup Adam Friedrich von Seinsheim.  V první polovině 19. století na staly pro bazilku Čtrnácti svatých pomocníků těžké časy. Po proběhlé sekularizaci v Barovsku v roce 1803 byli cisterciáci, kteří do doposud starali o toto poutní místo museli opustit svůj klášter, protože byli rozpuštěni včetně probošta ve Vierzehnheiligen. Církevní cennosti byly ztraceny, části oltářů zmizely beze stopy. Části varhan, které byly cenné a také zvony byly prodána zájemcům, kteří nabídli nejvíce. Rovněž byly zakázány poutě a to jak ze strany církve, tak i státu.  V roce 1835 po úderu blesku ve Vierzehnheiligen shořely varhany, střecha a dvě věže. Kostel začal vypadat jako zřícenina. Teprve v roce 1839 pověřil bavoský král Ludvík I. františkány péči o poutě. Ti také dali kostel opravit. Zrenovovaný kostel odpovídal dobovému vkusu: věže byly nově předělány, Bittnerovy varhany zakryly čtyři okna západní galerie, a také v řadě dalších detailů se interiér začal odlišovat od původních Neumanových plánů.  V roce 1897 povýšil papež Lev XIII. Vierzehnheiligen na baziliku minor. Bazilika Čtrnácti svatých pomocníků se tak stala druhým německým kostelem této úrovně. První bazilikou minor v Německu byla bazilika Panny Marie ležící v Alsasku, dnes v části připadající Francii. V průběhu 20. století byly provedeny další rekonstrukce, které návrátili bazilice vzhled podle plánů Balthasara Neumanna. Při poslední rekonstrukci koncem 20. století pak již nedošlo k žádným změnám. V roce 1999 byly do baziliky umístěny nové varhany od firmy Rieger, které zakrývají pouze jedno okno, takže znovu vyniká původní rokoková architektura.

Architektura baziliky.

Exteriér dominuje okolí reprezentativní fasádou s elegantním průčelím v centrální části stavby a dvěma vysokými věžemi. Svými proporcemi umožňuje, aby byla viděna již z velké vzdálenosti a vzhledově koresponduje s fasádou kostela při klášteru Banz, který se nachází na protilehlém svahu rozsáhlé údolní nížiny, a ke kterému byla při výstavbě bazilika částečně orientována. Barokní fasáda patří k jedné z nejimpozantnějších, které pocházejí z tohoto období.  Konstrukce budovy byla ovlivněna, díky již výše popsaným problémům, jejím posunem k východu. Neumannovi se však podařilo, aby interiér zůstal zcela nezávislý na vnějších stěnách. Udělal to několika překrývajícími se ovály na dynamicky zatočeném půdorysu, které velmi oživily celý interiér. Okolo oltáře, který je jemně komplexně oddělen od struktury exteriéru, je tzv. velký milostný ovál. Ten slaďuje celý prostor do zadní části kostela a dává mu kolosálními tříčtvrteční sloupy majestátní vzhled.  Štukatérské práce pocházejí od Franze Xavera Feuchtmayera, Johanna Michaela Feuchtmayera ml. a Johanna Georga Üblhöra. Spolu s obrazy Giuseppe Appianise a v neposlední řadě s milostným oltářem (něm. "Gnadenaltar") jsou svědectvím primárního otisku ducha rokoka do sakrální budovy. Ke zvláštní atmosféře v prostoru přispívá dopadající světlo skrze mnohá okna.  Dokončování svatyně ještě nezačalo před Neumannovou smrtí. Přesto byla dokončena díky staffelsteinskému staviteli Thomasi Nißlerovi. Byl to jistě konstrukční zázrak, a to zejména proto, že Neumann nemohl spočítat úplně všechno předem a Nißler se musel spoléhat pouze na své zkušenosti. Na stěnu byla použita dvanácticentimetrová vrstva franckého "Kalkmarmoru", který nebyl příliš stabilním materiálem. Nikdo tehdy příliš nevěřil, že by při této konstrukci bazilika mohla vydržet libovolně dlouho. Nakonec odolala veškerým rozmarům počasí a dokonce i zničujícímu ohni v roce 1835, kdy posléze zůstala dva roky bez střechy.

Zařízení.

Do baziliky se vstupuje koncem severního transeptu. Západní hlavní vchod bývá obvykle otevřen jen při bohoslužbách navštívených velkým počtem poutníků. Zde se nacházejí chorální varhany od firmy "Eisenbarth" a ve vánočním období naproti v jižním transeptu jesličky. Od vchodu ze severního transeptu po levé straně dominuje hlavní oltář a po pravé straně se nachází „srdce baziliky“ – milostný oltář, mistrovské dílo rokoka. Na západní empoře se nacházejí velké "Riegerovy" varhany.

Milostný oltář.

Ve středu lodi se nachází rokokový oltář zasvěcený Čtrnácti svatým pomocníkům. Obklopuje ho dynamicky zakřivená mřížka pro svaté přijímání. Boční průhled umožňuje vidět místo zjevení. Štukové mramorové oltářní podstavce jsou převýšeny čtyřmi rokajovými trojdílnými žebry orientovanými podle světových stran, které drží baldachýn. Ten zároveň umožňuje volný průhled na hlavní oltář. Na jednotlivých vrcholech dílů rokajových žeber (celkem 12 místech) milostného oltáře jsou umístěny sochy zobrazující "Čtrnáct svatých pomocníků" s výjimkou sv. Barbory a sv. Kateřiny. Sochy obou naposled jmenovaných světic jsou umístěny na dvou bočních oltářích, které jsou rovnoběžné s osou lodi.  Mezi čtrnácti pomocníků patří:

Varhany.

Historie.

Již v 18. století byly v bazilice ve Vierzehnheiligen dvoje varhany. Jedny stály na balkóně nad sakristií, druhé větší na západní galerii. Byla to díla varhanářských dílen "Augustina Ferdinanda Bittnera" z Norimberku a "Ludwiga Weinecka" z Bayreuthu. Stávající varhany byly v roce 1905 rozšířeny firmou "Steinmeyer" a v roce 1951 byly téže firmou obnoveny.

Nové varhany od firmy "Rieger".

Poté, co byla bazilika zrestaurována, byly nahrazeny i poškozené varhany. Rakouská společnost "Rieger Orgelbau" v roce 1999 postavila pro baziliku nový nástroj s 68 rejstříky, který se stal univerzální koncepcí varhan. Skládá se z hlavního stroje (I.), pozitivu (II.), francouzského "Schwellwerku" (III.) a "Chamadewerku" ("Bombardwerku", IV.).

Chórové varhany.

V jižní lodi baziliky jsou mobilní dvoumanuálové chórové varhany od firmy "Eisenbarth".

Správci baziliky.

V roce 2015je rektorem baziliky P. Heribert Arens OFM, regenschorim Georg Hagel a varhaníkem Hubert Reinhard.

Bazilika Vierzehnheiligen ("Bazilika Čtrnácti svatých pomocníků") je poutním kostelem, který se nachází poblíž Bad Staffelstein v zemském okrese Lichtenfels v Horních Frankách. Bazilika byla postavena podle plánů Balthasara Neumanna. Ročně ji navštíví asi půl milionu návštěvníků. Vedle baziliky Marienweiher, bamberského dómu a baziliky Gößweinstein je bazilika Vierzehnheiligen čtvrtou bazilikou minor v arcidiecézi bamberské. Bazilika je dominantním prvkem v tzv. "Gottesgarten" v regionu Obermainland.

The Basilica of the Fourteen Holy Helpers (German: Basilika Vierzehnheiligen) is a church located near the town of Bad Staffelstein near Bamberg, in Bavaria, southern Germany. The late Baroque-Rococo basilica, designed by Balthasar Neumann, was constructed between 1743 and 1772. It is dedicated to the Fourteen Holy Helpers, a group of saints venerated together in the Catholic Church, especially in Germany at the time of the Black Death.


Profesní kariéra.

Ve firmě Lauri Kuokkanen Ltd. pracoval jako manažer v oddělení vývoje výrobků. Od roku 1992 byl výkonným ředitelem společnosti Solitra Oy, jejímž většinovým vlastníkem se stal o dva roky později. Americké společnosti ADC Telecommunications ji odprodal v roce 1996.  V roce 1998 založil vlastní firmu Fortel Invest Oy a mezi lety 2002–2005 působil jako výkonný ředitel Elektrobit Oyj.

Politika.

Poslanec a předseda strany.

Během studentských let pracoval na částečný úvazek pro Stranu středu. Do zvolení poslancem v parlamentních volbách 2011, počtem 5 543 hlasů, neměl žádnou politickou praxi. Předsedou finského parlamentu se stal 28. dubna 2015 na jednoměsíční – povolební – období.  V dubnu 2012 oznámil úmysl kandidovat na předsedu strany, kterým se stal na volebním kongresu 9. června téhož roku. Ve druhém kole porazil Tuoma Puumalu poměrem 1251–872 hlasů delegátů.

Předseda vlády.

Z pozice lídra vedl stranu do dubnových parlamentních voleb 2015, v nichž si Strana středu polepšila o 14 křesel s celkovým ziskem 40 mandátů. Výsledek znamenal volební vítězství. Sipilä obdržel 30 758 hlasů, nejvyšší počet ze všech kandidujících. Následně se ujal rozhovorů o sestavení nové vlády.  Prezident republiky Sauli Niinistö jmenoval jím vedený centropravicový kabinet 29. května 2015, na němž participovaly tři koaliční subjekty. Strana středu obsadila šest křesel a Praví Finové i Národní koaliční strana získaly po čtyřech ministerstvech. Pravicoví populisté Praví Finové tak poprvé v historii usedli do vlády. Ve 200členném jednokomorovém parlamentu koalice disponovala většinou 124 křesel.

Osobní život.

Narodil se roku 1961 v obci Veteli, ležící v provincii Střední Pohjanmaa. V roce 1980 složil maturitu ("ylioppilastutkinto"). O šest let později získal inženýrský titul na Univerzitě v Oulu.  Do manželství s Minnou-Maariou Sipiläovou se narodilo pět dětí. Nejmladší syn Tuomo Sipilä (nar. 1993) zemřel 18. února 2015 na pooperační komplikace. V důsledku úmrtí přerušil Sipilä kampaň před nadcházejícími dubnovými parlamentními volbami.  V soukromém životě jezdí v automobilech na dřevoplyn. Tato preference vyústila do založení společnosti Volter Oy na výrobu dřevoplynu z dřevěné štěpky, spalovaného v kogenerační jednotce.  Řadí se ke členům laestadianismu na obrodu luteránství, ačkoli se sám za laestadiana nepovažuje.

Juha Petri Sipilä, výslovnost: , (* 25. dubna 1961 Veteli) je finský politik, předseda Strany středu a v letech 2015–2019 předseda vlády Finska, když v roli volebního lídra dovedl stranu k vítězství v dubnových parlamentních volbách 2015.

Juha Petri Sipilä (; born 25 April 1961) is a Finnish politician who served as Prime Minister of Finland from 2015 to 2019. A relative newcomer to politics, he has a successful background in business. He was the leader of the Centre Party from 9 June 2012 to 7 September 2019. After leading the Centre party to victory in the 2015 general election, Sipilä formed a centre-right coalition and was appointed Prime Minister by the Finnish Parliament on 29 May 2015. On 8 March 2019, Sipilä stated his intention to resign as Prime Minister, citing difficulties in reforming Finland's health care system. President Sauli Niinistö asked him to continue with a caretaker government until a new government coalition was appointed on 6 June 2019 and was ultimately succeeded by Antti Rinne.


Mládí.

Narodil se ve městě Kunda v Estonské gubernii 22. října 1893. Studoval na Imperátorské moskevské univerzitě (dnes Lomonosovova univerzita). Zde se věnoval studiu menších objektů jako jsou asteroidy, komety a meteory. Doktorská studia absolvoval na Univerzitě v Tartu.

Vědecká kariéra.

V roce 1916 publikoval článek ve vědeckém časopise "The Astrophysical Journal". V článku se zabýval tématem odhadu hustoty optických dvojhvězd. Ve své práci si vzal za příklad bílého trpaslíka ο Eridani B. Jeho hustotu stanovil jako 25000 krát větší než je hustota Slunce, ale dospěl k závěru že konečný výsledek není možný.  V roce 1922 publikoval článek, ve kterém odhadl vzdálenost galaxie Andromeda na 450 kiloparseků (přibližně 1,5 milionu světelných let). Při výpočtu využil nových astrofyzikálních metod založených na pozorování rotační křivky galaxie, která závisí na celkové hmotě, kolem které se hvězdy otáčejí a na předpokladu, že svítivost na jednotku hmotnosti byla stejná jako u galaxie Mléčné dráhy. Jeho metoda je stále široce používána. Ve stejném roce také správně předpověděl existenci a rozmístění kráterů na Marsu mnoho let předtím, než je detekovali vesmírné sondy.  V roce 1932 postuloval teorii o původu komet ve Sluneční soustavě. Domníval se, že pochází z oblaku obíhajícím daleko za oběžnou dráhou Pluta. Tento oblak byl pojmenován jako Oortův oblak (méně často se používá označení Öpik-Oortův oblak).  Od října 1931 do konce července 1933 vedl Öpik spolu s Harlowem Shapleyem a Samuelem L. Boothroydem expedici v Arizoně, která detekovala přibližně 22000 meteoritů.  V roce 1951 publikoval článek o 3-alfa reakci, probíhající v jádrech červených obrů, kdy dochází ke spalování helia -4 (He) na uhlík-12 (C). Ve stejném roce však byl publikován i článek Edwina Salpetera zabývající se stejným tématem, a tak je tato Öpikova práce v anglofonním světě často opomíjena.

Exil.

Öpik ze strachu před postupující Rudou armádou opustil v roce 1944 Estonsko. Poté žil jako uprchlík v Německu. Zde se stal estonským rektorem na Baltské univerzitě v exilu, která fungovala v uprchlických táborech v Německu a po druhé světové válce sloužila ke vzdělávání lidí pocházejících z Estonska, Litvy a Lotyšska. V roce 1948 mu byla nabídnuta pracovní pozice v Armaghu, kde poté zůstával i přes lukrativní nabídky ze Spojených států. Od 60. let 20. století do poloviny 70. let 20. století vyučoval také na Marylandské univerzitě, kterou každoročně navštěvoval. S rozvojem letecké dopravy se pro něho stalo cestování mezi Spojeným královstvím a USA složitější, protože kvůli svému strachu z létání odmítl cestovat letecky. Nakonec od každoročního pobytu ve Spojených státech upustil.

Vyznamenání.

V roce 1960 získal od Národní akademie věd Spojených států amerických Medaili J. Lawrence Smitha. V roce 1975 mu byla udělena Zlatá medaile Královské astronomické společnosti a v roce 1976 pak Medaile Catherine Bruceové.  Na jeho počet byl pojmenován asteroid 2099 Öpik. Byl po něm pojmenován i kráter na měsíci Phobos.

Ernst Julius Öpik (22. října 1893, Kunda, Estonsko – 10. září 1985, Bangor, Severní Irsko) byl estonský astronom a astrofyzik. Věnoval se především studiu meteorů a komet. V letech 1948 až 1981 působil na Armaghské observatoři v Severním Irsku.

Ernst Julius Öpik ( – 10 September 1985) was an Estonian astronomer and astrophysicist who spent the second half of his career (1948–1981) at the Armagh Observatory in Northern Ireland.


Život.

Wanda Landowska se narodila ve Varšavě, její otec byl právník a matka překladatelka a lingvistka. Od čtyř let hrála na klavír, učil ji nejprve Jan Kleczyński, a posléze na varšavské konzervatoři Aleksander Michałowski. Po dokončení konzervatoře odjela do Berlína, kde studovala hru na klavír u Moritze Moszkowského a skladbu u Heinricha Urbana.  V roce 1900 se přestěhovala do Paříže, provdala se za folkloristu Henryho Lewa a začala se naplno věnovat studiu hudby 17. a 18. století. Vyučovala klavír na pařížské hudební škole Schola Cantorum, a zpočátku také hrála na klavír Bachovy koncerty, ale byla čím dál víc přesvědčená, že pro barokní hudbu je cembalo vhodnějším nástrojem než klavír. V roce 1903 na cembalo poprvé veřejně hrála a poté s ním začala vystupovat po celé Evropě včetně Ruska, kde svou hrou zaujala mimo jiné i Lva Nikolajeviče Tolstého.  Kromě vlastního hraní psala odborné články o hře na cembalo, kde také nástroj obhajovala vůči tehdejší kritice. Cembalo bylo považováno za překonaný nástroj, který se nehodí ke koncertování zejména kvůli svému slabému zvuku. Landowska ukazovala, že cembalo má na koncertních pódiích stále své místo. Studovala a sbírala staré nástroje a také pro ni také firma Pleyel vyrobila podle jejích vlastních návrhů několik nových nástrojů, které používala na koncertech. Jedná se o robustní typy s šestnáctistopým rejstříkem, které se stavbou podobají klavíru.  Od roku 1913 vyučovala cembalo na berlínkské Hochschule für Musik. Po válce se vrátila do Paříže a pokračovala v koncertování na klavír i cembalo. Vedle barokní hudby hrála také nové skladby, které pro ni napsali soudobí skladatelé – koncerty pro cembalo jí věnovali například Francis Poulenc (Concert champêtre) nebo Manuel de Falla. V roce 1925 se usadila v pařížském severním předměstí Saint-Leu-la-Fôret a založila zde svou hudební školu "École de Musique Ancienne", do které se sjížděli studenti z celého světa.  Po německé invazi do Francie v roce 1940 emigrovala do Spojených států, kde nakonec zůstala i po skončení války. I v poměrně vysokém věku byla stále aktivní, s velkým ohlasem vystupovala a vyučovala. V průběhu několika let pořídila nahrávky všech skladeb Dobře temperovaného klavíru Johanna Sebastiana Bacha. Toto dílo dokončila v roce 1954 ve věku 75 let.

Význam.

Wanda Landowska byla velmi výraznou a respektovanou hudební osobností, která měla zásadní vliv na obnovení zájmu o cembalo na počátku 20. století. Položila základy moderní cembalové techniky. Její vlastní hra se vyznačovala ohromnou živostí a barvitostí, přitom ale zároveň prosazovala analytický přístup a historicky poučenou interpretaci barokní hudby.  Vedle koncertování a nahrávání celý život hudbu vyučovala a dále šířila své ideje prostřednictvím odborných článků; část z nich byla později společně vydána v knize "Landowska on Music" (New York, 1965).

Wanda Alexandra Landowska (5. července 1879, Varšava – 16. srpna 1959, Lakeville, Connecticut) byla cembalistka polského původu. Byla odbornicí na hudbu 17. a 18. století a velkou propagátorkou cembala, která významně přispěla k návratu tohoto nástroje na koncertní pódia v první polovině 20. století.

Wanda Aleksandra Landowska (5 July 1879 – 16 August 1959) was a Polish harpsichordist whose performances, teaching, recordings, and writings played a large role in reviving the popularity of the harpsichord in the early 20th century. She was the first person to record Johann Sebastian Bach's "Goldberg Variations" on the harpsichord (1933). She became a naturalized French citizen in 1938.


Život a dílo.

Hugo Höppener se narodil v rodině cukráře Julia Höppenera a jeho manželka Camilly (roz. Stender) v Lübecku a již od mládí projevoval výtvarný talent. V 17 letech ho rodiče poslali studovat do přípravky na mnichovskou Akademii, on ale školu opustil po třech měsících a stal se žákem malíře a "apoštola přírodního stylu života" Karla Wilhelma Diefenbacha v Höllriegelskreuth.  Zde přijal zásady vegetariánství, nudismu, uctívání světla a životního stylu šetrného k přírodě a také pacifismus a anarcho-socialistické představy o pozemkové reformě. Německé reformní hnutí "Lebensreform" odmítalo i judeo-křesťanské náboženství a propagovalo návrat k přírodní spiritualitě. Fidus se stal členem řady spolků (Deutsche Gartenstadtgesellschaft, Deutscher Bund für Bodenreform, Bund für allseitige Lebensreform des gesamten Deutschtums, Verein für Körperkultur, Deutschen Verein für vernünftige Leibeszucht).  V roce 1889 pokračoval ve studiu na Akademii v Mnichově a bydlel v domě teosofa a okultního spisovatele Wilhelma Hübbe-Schleidena, kterého považoval za svého druhého duchovního mistra. Roku 1892 jej následoval do Berlína a začal pracovat jako ilustrátor jeho časopisu "Sphinx". Fidusovy ilustrace byly publikovány také v časopisech "Jugend", "Die Schönheit", "Pan", "Simplicissimus" a v prvním homosexuálním časopisu "Der Eigene" (1896–1932, vyd. A. Brand v Berlíně). Zajímala ho teosofická mystika a německá mytologie a od prvních téměř abstraktních snových obrazů přešel k zobrazování nejrůznějších nahých lidských figur v přírodním rámci. V jeho obrazech se objevují ezoterické symboly, cyklický kruh života symbolizovaný návratem muže do dělohy, fúze pohlaví, uctívání slunce, náčrtky gigantických chrámů přírodního náboženství a kombinuje zde mysticismus, erotiku a symbolismus.  Kolem roku 1900 byl jedním z nejznámějších německých malířů. Ovlivňovala ho díla spisovatelů jako Arthur Moeller van den Bruck, nebo bratři Heinrich a Julius Hartovi, utopické antimaterialistické hnutí Zahradní město a mládežnické hnutí "Wandervogel", které se podobalo skautingu s nacionalistickým zaměřením na Teutonské kořeny Německa.  Jeho nejslavnější obraz "Lichtgebet" z roku 1908, který existuje ve více verzích, ukazuje mladého, štíhlého, téměř hermafroditního muže na vrcholu hory, uctívajícího slunce. Tento obraz se stal ikonou hnutí mládeže. V roce 1912 založil "Spolek Svatého Jiří", který byl zaměřen proti materialismu. Mezi jeho příznivce patřil i mladý Hermann Hesse.  Po roce 1918 zájem o Fidusovy ilustrace opadl. Roku 1932 se malíř stal podpůrcem a členem NSDAP, ale už roku 1935 nesouhlasil s přijetím rasových zákonů. Jeho díla byla oficiálně odmítnuta časopisem "Das Schwarze Korps" jako kýč, stejně jako jím navržené "Novogermánské písmo" a Hitler byl znechucený připravovanou výstavou roku 1936 v Norimberku a následně zakázal distribuci svých portrétů od Fiduse na pohlednicích. Přesto byl roku 1943 v 75 letech jmenován čestným profesorem.  Po válce, aby získal potravinové lístky, namaloval portréty Lenina a Stalina a člena Sjednocené socialistické strany Německa Rudolfa Breitschieda. V roce 1946, se připojil k volné náboženské komunitě v Berlíně, a volil CDU. Když roku 1948 Fidus zemřel v Woltersdorfu, byl již jako malíř téměř zapomenut.  V 60. letech ho objevilo hnutí hippies v okolí San Francisca a jeho obrazy výtvarně ovlivnily podobu plakátů na koncerty psychedelické hudby.  Byl celkem třikrát ženatý, roku 1895 s Amalií Empire, 1900 s Elsou Knorr a několik let po její smrti roku 1922 s Elsbeth Lehmann-Hohenberg.

Fidus, vlastním jménem Hugo Reinhold Karl Johann Höppener (8. října 1868, Lübeck – 23. února 1948, Woltersdorf) byl německý symbolistický malíř, ilustrátor a společenský reformátor.

Fidus was the pseudonym used by German illustrator, painter and publisher Hugo Reinhold Karl Johann Höppener (October 8, 1868 – February 23, 1948). He was a symbolist artist, whose work directly influenced the psychedelic style of graphic design of the late 1960s.


Ekologie.

Strom koření velice mělce, jeho kořeny jsou často povrchové a v případě zasazení v blízkosti chodníku ho rozláme. Vyžaduje hodně slunce a tepla, období sucha a mimo něj velkou vzdušnou vlhkost. Na kvalitu půdy není náročný, musí však být dobře odvodněná.  Listy, které zůstávají stále zeleně, opadávají v období sucha jen na krátkou dobu. Kvést začíná na konci sucha, obvykle těsně před rašením listů. Někdy vykvete jen jedna větev, jindy současně rozkvete celý strom. Doporučuje se prořezávat větve a podporovat tak jejích tloustnutí a pevnost, jinak rostou dlouhé, tenké a snadno se lámou.

Popis.

Menší strom, vysoký do 10 m, mívá kmen tlustý až 90 cm a plochou, velmi širokou korunu, strom bývá někdy širší než vyšší. Má světle šedou až šedě hnědou kůru, která bývá v mládi hladká.  Střídavě vyrůstající, dvakrát zpeřené řapíkaté listy jsou dlouhé 20 až 60 cm a mají opadavé palisty. Listy jsou kapradinovitě jemně dělené, mívají 8 až 40 párů primárních dílů s 10 až 40 páry úzce eliptických lístků 1 cm dlouhých, ty jsou na bázi i vrcholu zaoblené, po obvodě celistvé a při soumraku se skládají.  Koncové květenství je až 15 cm dlouhé a je tvořeno pěti až deseti, dlouze stopkatými a velmi výraznými květy 10 až 15 cm širokými. Oboupohlavné, pětičetné květy mají podlouhlé a zašpičatělé kališní lístky uvnitř zbarvené červeně a vně zeleně. Nestejné lžícovité korunní lístky jsou až 7 cm dlouhé, čtyři jsou oranžové až šarlatově červené a pátý, horní, je bílý nebo žlutý s červenou kresbou a po obvodě zkadeřený. V květu je deset dlouhých, červených, vzhůru zakřivených tyčinek s podlouhlými červenými prašníky, semeník nese lysou čnělku s drobnou bliznou. Květ bývá opylován denními motýly i ptáky.

Rozmnožování.

Strom se rozšiřuje výhradně semeny. Plodem je až 50 cm dlouhý a 5 cm široký, červenohnědý, mírně zakřivený a tvrdý pukavý lusk. Obsahuje 20 až 40 úzce podlouhlých, hnědě žíhaných semen asi 1,5 cm dlouhých. Lusky zůstávají na stromech i po opadaných listech.  Pro rozmnožování se zralé lusky otrhají a máčí asi 10 dnů, pak se vyluští semena schopná vyklíčit asi po dobu dvou let. Semena se před výsevem znovu asi po 10 dnů namáčejí, po vysetí vyklíčí ve vlhké půdě asi do měsíci. Za devět měsíců se semenáče vysazují na stanoviště.

Význam.

Tato dřevina je pro své krásné květy hojně pěstována jako solitéra v městských parcích a okrasných zahradách, nebo je vysazována do stromořadí podél cest. Na mnoha místech zdomácněla a v Austrálii, na Havajských ostrovech i Floridě se začala nekontrolovatelně šířit do místní přírody. Přitom ve své domovině, na Madagaskaru, je považována za zranitelný druh.  Dřevo delonix královské je lehké, měkké a pružné, vyrábějí se z něho potřeby pro domácnost. Z kůry se získává pryskyřice a barvivo na látky. Suché lusky jsou v Karibiku používány jako místní chřestivý hudební nástroj.

Delonix královská ("Delonix regia"), také zvaná hořící strom, je opadavý listnatý strom, pokládaný pro své červeno-oranžové květy za jeden z nejkrásnějších stromů. Je madagaskarský endemit, jeden z asi deseti druhů rodu delonix. Patří k těm nejrozšířenějším okrasným dřevinám pěstovaným v subtropických a tropických oblastech.  Druh pochází ze střídavě vlhkých tropických lesů Madagaskaru. Vyskytuje se tam v oblastech okolo měst Antsiranana na severu a Mahajanga na západě ostrova, od pobřeží po nadmořskou výšku okolo 500 m. Pro světovou veřejnost byl objeven až roku 1824 a od poloviny 19. století začal být šířen po celé tropické oblasti.

Delonix regia is a species of flowering plant in the bean family Fabaceae, subfamily Caesalpinioideae native to Madagascar. It is noted for its fern-like leaves and flamboyant display of orange-red flowers over summer. In many tropical parts of the world it is grown as an ornamental tree and in English it is given the name royal poinciana, flamboyant, flame of the forest, or flame tree (one of several species given this name).  This species was previously placed in the genus "Poinciana", named for Phillippe de Longvilliers de Poincy, the 17th century governor of Saint Christopher (Saint Kitts). It is a non-nodulating legume.


Život.

Narodil se na zámku v Dolomieu nedaleko La Tour-du-Pin, jako jedno z 11 dětí Marquise de Dolomieu a jeho ženy Marie-Françoise de Berengere. Od mládí se zajímal o přírodu. Ve dvanácti letech vstoupil do armády, kde sloužil v Řádu maltézských rytířů. V osmnácti 18 letech během souboje usmrtil svého kolegu, za což byl odsouzen na doživotí, po 9 měsících ve vězení byl po zákroku papeže Klementa XIII. propuštěn.  Ve vězení studoval fyziku a po propuštění podnikl několik vědeckých cest po Středomoří. Zajímal se o mineralogii, vulkanologii a vznik pohoří. Navzdory svému zájmu o sopky považoval za hlavní horotvornou sílu moře a dávné katastrofické události, čímž se zařadil mezi neptunisty a katastrofisty. Byl dobrým pozorovatelem přírodních jevů, mnoho času strávil sbíráním a kategorizací vzorků a údajů.  V roce 1780 Dolomieu pro neshody s nadřízenými odešel z armády a věnoval se pouze vědecké práci. Během cest do Tyrolských Alp Dolomieu objevil vápenatou usazenou horninu, která na rozdíl od vápence reagovala se slabou kyselinou jen velmi mírně. Tento objev zveřejnil v roce 1791 v časopise "Journal de Physique". V roce 1782 Nicolas-Théodore de Saussure horninu a minerál, který ji tvořil, pojmenoval dolomit (franc. Dolomit). Podle převládající horniny byla pojmenována i část Alp v Itálii, která se dnes jmenuje Dolomity.  Dolomieu byl jedním z prvních příznivců Francouzské revoluce, která začala v roce 1789. Po popravě svého přítele, vévody de la Rochefoucauld, s revolucí přestal sympatizovat. Byl sympatizantem Napoleona Bonaparte. V roce 1795 během revolučních událostí přišel o celý svůj majetek a tak přijal místo profesora přírodních věd na École Centrale v Paříži. Podílel se také na zpracování mineralogické části francouzské metodické Encyklopedie. O rok později byl jmenován do funkce báňského inspektora a profesora na pařížské vysoké škole báňské.  V roce 1798 se jako člen Commission des sciences et des arts podílel na Napoleonově tažení do Egypta, během expedice však onemocněl a v březnu 1799 Severní Afriku opustil. Během návratu z Alexandrie však byla loď, na níž se plavil, nucena v důsledku špatného počasí vplout do italského přístavu Taranto. Následně byl na příkaz velmistra Řádu maltézských rytířů zatčen v italské Neapoli a převezen na Sicílii do Messiny, kde dva roky strávil ve vězení ve špatných podmínkách. Důvodem jeho zatčení byla účast na zprostředkování kapitulace Malty Napoleonovi. Proti jeho uvěznění protestovala i světová vědecká veřejnost, jeho propuštění však bylo dosaženo až po opětovném získání Itálie Napoleonem po bitvě u Marenga v roce 1801. Po propuštění se věnoval mineralogii v Pařížském muzeu přírodní historie. Zemřel půl roku po propuštění v důsledku špatného zdravotního stavu způsobeného špatnými podmínkami ve vězení. Jeho velká kolekce minerálů se dnes nachází v přírodovědném muzeu v Paříži.  Na vulkanickém ostrově Réunion v Indickém oceánu byl po něm pojmenován kráter „Dolomieu“, jde o hlavní kráter aktivní sopky Piton de la Fournaise.

Déodat Gratet de Dolomieu, celým jménem Dieudonné Sylvain Guy Tancredi de Dolomieu (23. června 1750, Dolomieu – 28. listopadu 1801, Châteauneuf), byl francouzský mineralog a geolog. Studoval zejména geologické poměry Pyrenejí. Zabýval se vulkanologií a genezí magmatických hornin a minerálů. Je po něm nazvána sedimentární hornina a minerál se stejným názvem dolomit, stejně jako jeden z horských masivů Italských Alp – Dolomity.

Dieudonné Sylvain Guy Tancrède de Gratet de Dolomieu usually known as Déodat de Dolomieu (23 June 175028 November 1801) was a French geologist. The mineral and the rock dolomite and the largest summital crater on the Piton de la Fournaise volcano were named after him.


Tenis na Letních olympijských hrách 2016

Odhlášení tenisté: virus zika, zranění a nebodovaný turnaj.

Řada elitních tenistů se před zahájením odhlásila, což v dějišti her kritizoval obhájce zlata a druhý hráč světa Andy Murray slovy: „"Je to ostuda. Roger i Stan patří mezi hráče, kteří na takovém typu turnaje mají šanci uspět. Je nešťastné, že budou chybět".“  Riziko nákazy virem zika jako důvod neúčasti uvedli sedmý hráč žebříčku Milos Raonic a osmý Tomáš Berdych, třetí hráčka klasifikace Simona Halepová i sedmnáctka Karolína Plíšková. Do mužské čtyřhry pro dané riziko nezasáhli obhájci titulu Bob a Mike Bryanovi.  Ze zdravotních důvodů se omluvili třetí a čtvrtý muž pořadí Roger Federer a Stan Wawrinka. Mezi ženami pak světová jedenáctka Dominika Cibulková či šestnáctka Belinda Bencicová.  Olympijská šampionka z mixu a bronzová singlistka z Londýnských her Viktoria Azarenková, figurující na sedmé příčce, v červenci 2016 přerušila kariéru pro těhotenství. Obhájkyně stříbrného kovu z dvouhry Maria Šarapovová byla v době konání suspenzována pro pozitivní dopingový nález s dvouletým zákazem startu. Rozhodnutí Mezinárodní sportovní arbitráže, ke které se odvolala, bylo plánováno na září 2016.  Na rozdíl od Olympiády 2012, kde došlo k přidělení bodů do žebříčků ATP a WTA ve dvouhrách, nebyl riodejaneirský turnaj bodován v žádné ze soutěží, což také mohlo sehrát roli při rozhodování v účasti na hrách.

Kvalifikační kritéria.

Podmínky účasti v Davis Cupu a Fed Cupu.

Pro účast na olympijských hrách byli všichni tenisté povinni být součástí nominace týmu alespoň ve třech mezistáních utkáních Davis Cupu či Fed Cupu olympijského cyklu 2012–2016, z toho minimálně v jednom ročníku mezi lety 2015–2016. Výjimkou se stali hráči a hráčky, jejichž družstvo odehrálo alespoň tři ze čtyř sezón v zonálních základních skupinách, tedy mimo dvě světové skupiny, nebo pokud byl tenista minimálně dvacetkrát v kariéře nominován v Davis Cupu či Fed Cupu. Pro tyto hráče se kritérium snížilo na dvě povinné nominace v letech 2012–2016.  Mezinárodní tenisová federace si ve výjimečných případech vyhradila uznat start i při nesplnění výše uvedených podmínek. Každý národní olympijský výbor (NOV) byl oprávněn nominovat maximálně šest tenistů a šest tenistek, z toho až čtyři jednotlivce do dvouhry a dva páry do každé soutěže čtyřhry.

Ženská a mužská dvouhra.

Oznámení kvalifikovaných hráčů učinila Mezinárodní tenisová federace na základě 56 nejvýše postavených hráčů a hráček na žebříčcích ATP a WTA ve vydáních z pondělí 6. června 2016 (po dohrání French Open). Limitujícím kritériem byla účast maximálně čtyř olympioniků z jednoho státu, respektive národního olympijského výboru (NOV). Pokud byli mezi prvními padesáti šesti hráči žebříčku více než čtyři tenisté jednoho národního svazu, pak do turnaje nastoupili pouze čtyři nejvýše klasifikovaní. Místa tenistů z pátých a dalších pozic v redukovaných národních žebříčcích obsadili hráči umístění za 56. pozicí žebříčku, kteří současně splňovali podmínku figurovat do čtvrtého místa v redukované klasifikaci vlastního státu. Žádní tenisté z jedné výpravy nebyli nalosováni do stejné čtvrtiny pavouka (výjimkou se stali náhradníci).  Zbylých osm míst, do počtu 64 hráčů, bylo rozděleno ve formě divokých karet, z toho šest jich udělil Olympijský výbor ITF a dvě určila Tripartitní komise tenistům z malých států.

Ženská a mužská čtyřhra.

Do soutěží mužské a ženské čtyřhry se automaticky kvalifikovalo deset nejvýše postavených hráčů mužského deblového žebříčku ATP a prvních deset hráček ženského deblového žebříčku WTA ve vydání 6. června 2016. Tito tenisté mohli zvolit svého spoluhráče-krajana, jenž také figuroval na žebříčku dvouhry či čtyřhry.  Přímý postup si dále zajistilo minimálně čtrnáct dalších párů s nejnižším součtem v kombinovaném žebříčku z pondělní klasifikace 6. června 2016 s podmínkou maximálně dvou párů na jednu zemi (pár tvoří tenisté z jednoho národního olympijského výboru). Zbylých osm míst, do počtu 32 párů v soutěži, získá pozvání ve formě divokých karet od Olympijského výboru ITF.

Smíšená čtyřhra.

Do soutěže smíšené čtyřhry může národní olympijský výbor vyslat maximálně dvě dvojice, a v takovém případě každá z nich bude nalosována do jiné poloviny pavouka. Účastnit se soutěže mohou pouze tenisté, kteří již na olympiádě hráli dvouhru a/nebo čtyřhru. Dvanáct párů s nejnižším součtem v kombinovaném žebříčku, z vydání 6. června 2016, si zajistí přímou účast. Čtyři zbylá místa přidělí Olympijský výbor ITF ve formě divokých karet. Přihlášení párů do soutěže končí 9. srpna 2016 v 11:00 hodin místního času.

Body do žebříčků ATP a WTA.

Do žebříčku WTA nebyly hráčkám přiznány žádné body.  Ve věci mužské části zveřejnil 18. listopadu 2015 španělský deník "Marca" informaci od nově zvoleného prezidenta ITF Davida Haggertyho. Americký šéf Mezinárodní tenisové federace (ITF) uvedl, že pokud bude pokračovat neshoda mezi ITF a Asociací tenisových profesionálů (ATP), body do žebříčku ATP přiděleny nebudou. Původní dohoda o jejich distribuci byla podepsána 1. června 2011 a použita na LOH 2012 v Londýně. Vedení ITF však podle deníku odmítlo zaplatit kompenzace, zejména antukovým turnajům ATP, během konání olympiády, na kterých by nestartovali hráči účastnící se LOH v Riu de Janeiru. V reakci na to ATP odmítla obnovit dohodu z roku 2011 o přidělování bodů. Žádné bodové ohodnocení do klasifikace ATP tak přiděleno nebylo.

Herní systém a plán turnaje.

Herní systém.

Všechny soutěže se hrály ve formátu vyřazovacího systému. Do mužské a ženské dvouhry nastoupilo 64 hráčů, což představovalo šestikolový turnaj. Mužská a ženská čtyřhra zahrnovala 32 párů a smíšená čtyřhra pak 16 párů. Poražení semifinalisté odehráli zápas o bronzovou medaili.  Všechny zápasy byly hrány na dvě vítězné sady vyjma finále mužské dvouhry, které se konalo na tři vítězné sady. Tiebreak poprvé v historii uzavíral všechny sety za stavu her 6–6. V rozhodující sadě utkání smíšené čtyřhry byl uplatněn tzv. supertiebreak, v němž zvítězil pár po dosažení 10 bodů za podmínky rozdílu alespoň dvou míčů.

Herní plán.

Olympijský turnaj probíhal od soboty 6. srpna do neděle 14. srpna 2016.

Olympijští vítězové.

Mužskou dvouhru ovládl druhý hráč světa Andy Murray ze Spojeného království, jenž se tak stal prvním tenistou historie, který získal druhou zlatou olympijskou medaili ze soutěží dvouher. Do sbírky britských medailí přispěl sedmnáctým zlatem z tenisových soutěží.  Ženskou dvouhru vyhrála 22letá Mónica Puigová, figurující na 34. příčce světové klasifikace. Stala se tak prvním portorickým reprezentantem, jenž vybojoval olympijské zlato, i první nenasazenou šampionkou singlové soutěže od znovuzařazení tenisu do olympijského programu v roce 1988.  V mužské čtyřhře zvítězili Španělé Marc López s Rafaelem Nadalem. U druhého jmenovaného se jednalo o druhý zlatý kov, když triumfoval již v singlové soutěži Pekingských her 2008.  Ženskou čtyřhru opanoval sedmý nasazený ruský pár Jekatěrina Makarovová a Jelena Vesninová.  Olympijské vítězství ve smíšené čtyřhře si připsali Američané Bethanie Matteková-Sandsová a Jack Sock. Stříbrná medailistka Venus Williamsová se pátou olympijskou medailí stala druhým tenistou historie, jenž vybojoval rekordní počet pěti olympijských kovů. Na čele dané statistiky se zařadila po bok Britky Kathleen McKaneové Godfreeovéu.

Tenisový turnaj na Letních olympijských hrách 2016 probíhal v období od soboty 6. srpna do neděle 14. srpna 2016 na otevřených dvorcích v Olympijském tenisovém centru brazilského Ria de Janeira, součásti Olympijského parku Barra.  Oficiálními organizátory události se staly Brazilský olympijský výbor a Mezinárodní tenisová federace (ITF). Turnaj patřil do kalendáře profesionálních tenisových okruhů – mužského ATP World Tour i ženského WTA Tour. Do žebříčků se tenistům nezapočítaly žádné body. Pořadatelé zvolili tvrdý povrch GreenSet Grand Prix Cushion, namísto tradiční jihoamerické antuky, aby minimalizovali obtíže hráčů při přechodu mezi povrchy během probíhající letní sezóny na amerických betonech.  Turnaj představoval patnáctý ročník řádného, oficiálního olympijského turnaje. Soutěže byly obsazeny 172 účastnickými místy v pěti kategoriích: mužské dvouhře a čtyřhře, ženské dvouhře a čtyřhře a také ve smíšené čtyřhře. Použito bylo okolo 32 tisíc míčů Wilson Australian Open.

The tennis tournament at the 2016 Summer Olympics was held at the Olympic Tennis Centre, from 6 to 14 August. The competition was played on a fast hardcourt surface used in numerous North American tournaments that aims to minimize disruption for players.  Initially a total of 172 players were expected to compete in five events: singles and doubles for both men and women and the return of the mixed doubles for the second consecutive time. However, eventually 105 male and 94 female players were granted places in the draws. The Olympic tennis events were run and organized by the Brazilian Olympic Committee (COB) and the International Tennis Federation (ITF), and were part of the Association of Tennis Professionals (ATP) and Women's Tennis Association (WTA) tours.  The 2016 Olympic tournament was the fifteenth edition of tennis at the Olympics (excluding the two Olympics, 1968 and 1984, when tennis was a demonstration event), and the eighth since 1988, when the sport was officially brought back into the Games. Unlike previous editions of the Olympic event, it was decided that the Olympic tournaments would not offer ATP and WTA ranking points for the players.