Život.

Do školy začal chodit poměrně pozdě - až ve svých devíti letech. Od patnácti let pracoval jako pomocný dělník na letišti u Petrohradu, kde pomáhal roztlačovat letadla. Na začátku první světové války byl Iljušin odveden do armády, v roce 1916 byl přidělen a v roce 1917 absolvoval své první lety. Po demobilizaci v roce 1918 pracoval v Pedagogickém institutu ve Vologdě, kde vstoupil do KSSS. Po říjnu 1918 jako člen vojenského výboru letiště připravoval letouny pro první socialistické letecké oddíly v Petrohradě. Následně u Rudé armády nastoupil na místo leteckého mechanika 6. leteckoopravárenského vlaku a jako starší mechanik 2. leteckého pluku.

Začátky.

V listopadu 1921 začal studovat na Moskevském institutu inženýrů Rudého letectva. Studia úspěšně ukončil roku 1926. Během studií vytvoří projekty kluzáků Rabfakovec a Mastjažari a větroně Moskva. Ještě téhož roku nastoupil do Vědeckotechnické komise vzdušných sil ve funkci vedoucí technické sekce, po čtyřech letech jako zástupce náčelníka Vědeckotechnického institutu. Od roku 1931 působil jako vedoucí Ústřední konstrukční kanceláře (CKB) a v roce 1933 byl jmenován hlavním konstruktérem samostatné zkušebně-konstrukční kanceláře (OKB). V této pozici se poprvé výrazněji prosadil až v roce 1936, kdy zkonstruoval dvoumotorový letoun CKB-26, který vytvořil několik výškových rekordů. Za druhé světové války byla vojenská verze tohoto stroje pod označením Il-4 používána jako bombardér s dlouhým doletem. Během druhé světové války se prosadil i s bitevními letouny Il-2 a Il-10. V roce 1943 pak zkouškami procházel bombardovací Il-6, vycházející z Il-4.

Po 2. světové válce.

Ve výrobě vojenských letadel pokračoval i po druhé světové válce. Mezi ně patří například proudové bombardéry Il-28, Il-46, Il-54 a proudový bitevní Il-40. Začal se ale orientovat spíše na výrobu civilních letounů. V krátké době vznikly projekty dopravních letounů Il-12, Il-14, Il-18 a zejména Iljušin Il-62, s kapacitou 162 cestujících, cestovní rychlostí 900 km/h a maximálním doletem přes devět tisíc kilometrů. Tento letoun byl představen na leteckém dni 9. července roku 1967 v Moskvě. Vyvinul také nákladní proudové letadlo Iljušin Il-76, poprvé předvedené na aerosalonu v Paříži roku 1971. Il-76 má cestovní rychlost 850 km/h a je schopno nést náklad o hmotnosti 40 000 až 70 000 kg.  Roku 1976 začaly letové zkoušky posledního jím zkonstruovaného letounu, kterým je Iljušin Il-86 s kapacitou 350 cestujících. Uvedení stroje do normálního provozu se ale on sám nedožil. Zemřel v Moskvě ve věku nedožitých 83 let.

Sergej Vladimirovič Iljušin (; Diljalevo – 9. února 1977 Moskva) byl ruský konstruktér, zakladatel letecké konstrukční kanceláře Iljušin. Vyvinul mnoho vojenských a dopravních letounů.

Sergey Vladimirovich Ilyushin (; – 9 February 1977) was a Soviet aircraft designer who founded the Ilyushin aircraft design bureau. He designed the Il-2 Shturmovik, which made its maiden flight in 1939. It is the most produced warplane, and remains the second most-produced aircraft in history, with some 36,000+ built, behind the US Cessna-172.


Život.

Narodil se jako nejstarší syn obchodníkovi s obilím Františkovi Palisovi a jeho manželce Kateřině. Maturitu úspěšně složil v roce 1866 na opavském gymnáziu, kde se již projevily jeho matematické schopnosti. Během studií matematiky a astronomie na vídeňské univerzitě vypomáhal na vídeňské hvězdárně Karlu von Littovi, Edmundu Weisovi, kteří jej spolu s ředitelem hvězdárny Theodorem von Oppolzerem uznávali a obdivovali. Všichni jmenovaní byli nápomocni jeho kariéře a jejich ženské protějšky a dcery připomenul v názvech jím objevených planetek: Augusty, Agathy, Klotildy, Adelindy, Irenaey, Anny, Coelestiny. Díky svým příznivcům se stal v roce 1870 asistentem vídeňské hvězdárny. O rok později nastoupil místo astronoma na hvězdárně ve švýcarské Ženevě, ale záhy na doporučení zmíněného E. Weise roku 1872 přijal místo vedoucího hvězdárny v chorvatské Pule. V rámci jeho pobytu bylo hlavní náplní starat se o lodní chronometr. Na hvězdárně se ještě nacházel skromný patnácticentimetrový refraktor, se kterým brzy dokázal objevit své první planetky. Stal se prvním astronomem, kterému se podařilo objevit více než 50 planetek. Mezi jeho zájmy, kromě astronomie patřila i cyklistika, ve které se stal dokonce předsedou Klubu vídeňských mužů-jezdců. S první manželkou, která zemřela v roce 1901, vychoval sedm dětí, z nichž čtyři přežily svého otce. Podruhé se oženil v roce 1902. Zemřel na infarkt a byl pochován na centrálním hřbitově ve Vídni.

Vědecká práce.

Na rozdíl od jiných badatelů mu více záleželo na zajištění a spolehlivém určení dráhy nově nalezených nebeských těles, neboť mnoho z nich bylo ztraceno ještě předtím, než se podařilo zjistit parametry oběžné dráhy. Ve Vídni pořádal řadu přednášek i mimo univerzitu a to ve Spolku pro šíření vědeckých poznatků, ve vědeckém klubu, v lidových vysokoškolských kurzech. Přednášel např. o tom, jak se určuje čas, nebo o dalekohledu a jeho vývoji.  V roce 1880 se J. Palisa vzdal vedoucího místa v Pule a přijal místo prvního adjunkta na Vídeňské univerzitní hvězdárně, kde se nacházel 68centimetrový refraktor, tehdy největší na světě. Zde lokalizoval hlavní pás planetek, ve kterém obíhá většina planetek, ve vzdálenosti 2,2 až 3,6 astronomických jednotek a našel několik drah sahajících až k Marsu.  Společně s Maxem Wolfem v Heidelbergu vytvořil mimo jiné první hvězdný atlas pro hledání a identifikaci, ale také pro potřeby astrofyziky. Později vznikly fotografické Wolf-Palisovy hvězdné mapy na 210 listech.  J. Palisa zkoumal i Měsíc a Slunce, např. na expedici v roce 1883 za zatměním Slunce na Tahiti, a zabýval se též hledáním hypotetické planety Vulcanus, která se měla nacházet v blízkosti Slunce. Editoval dva hvězdné katalogy se 4700 přesnými polohami hvězd, které se staly důležitým základem pro zajištění drah planetek, za což obdržel v roce 1906 cenu Pařížské akademie. Kromě planetek pozoroval i meteory. Zabýval se i časovými pásy a zasadil se o zavedení středoevropského času v občanském životě.  První Palisou objevená planetka nese jméno (136) Austria (latinský název Rakouska) a je to také vůbec první planetka objevená z území tehdejšího Rakouska-Uherska. Názvy planetek (255) Oppavia (latinský název Opavy) a (257) Silesia (latinský název Slezska) odkazují na Palisovo rodiště.  Dvě z Palisových planetek byly navštíveny kosmickými sondami: (253) Mathilde sondou NEAR roku 1997 a (243) Ida sondou Galileo v roce 1993.

Ocenění.

Byl významným rodákem Opavy, proto bychom se s jeho jménem mohli setkat např. na naučné cyklostezce po Opavsku, na pamětní desce na Horním náměstí v Opavě. Jelikož působil hlavně ve Vídni, má i u zdejšího planetária pamětní desku. V tomto městě byl i pohřben na čestném místě centrálního hřbitova. Dále byly po něm pojmenovány: Významná ocenění:

Johann Palisa (7. prosince 1848, Opava – 2. května 1925, Vídeň) byl rakouský astronom slezského původu, jenž vešel ve známost díky objevení 122 planetek a také díky vydání hvězdných map.

Johann Palisa (December 6, 1848 – May 2, 1925) was an Austrian astronomer, born in Troppau, Austrian Silesia, now Czech Republic. He was a prolific discoverer of asteroids, discovering 122 in all, from 136 Austria in 1874 to 1073 Gellivara in 1923. Some of his notable discoveries include 153 Hilda, 216 Kleopatra, 243 Ida, 253 Mathilde, 324 Bamberga, and the near-Earth asteroid 719 Albert. Palisa made his discoveries without the aid of photography, and he remains the most successful visual (non-photographic) asteroid discoverer of all time. He was awarded the Valz Prize from the French Academy of Sciences in 1906. The asteroid 914 Palisana, discovered by Max Wolf in 1919, and the lunar crater "Palisa" were named in his honour.


Historie.

Fosilie tohoto dinosaura poprvé objevil roku 1912 rodák z Čech, rakouský amatérský paleontolog Richard Markgraf. Formálně byl pak popsán německým paleontologem Ernstem Stromerem (mj. autorem popisu spinosaura) v roce 1931, avšak první popis zkamenělin tohoto rodu měli na svědomí vědci Charles Depéret a J. Savornin již v roce 1927. Ti však nový druh teropoda chybně přiřadili k rodovému názvu "Megalosaurus" (jako druh "Megalosaurus saharicus"). Jedná se o obřího teropoda z čeledi Carcharodontosauridae, tedy blízkého příbuzného jihoamerických gigantů - giganotosaura, tyranotitana a mapusaura. Pozůstatky holotypu (originálu) byly zničeny během 2. světové války v roce 1944, neboť se tehdy nacházely v bombardovaném mnichovském muzeu. Až v roce 1996 pak objevil vědecký tým pod vedením známého amerického paleontologa Paula Serena pozůstatky dalšího jedince tohoto druhu.

Naleziště.

Druh "Carcharodontosaurus saharicus" je podle fosilních pozůstatků znám z geologických souvrství Baharíja, Tegana a Čenini (státy Egypt, Maroko, Tunisko, Alžírsko, Libye a Niger). Jednalo se tedy o obřího severoafrického teropoda s velkým zeměpisným rozšířením.

Období.

"C. saharicus" žil v období přelomu spodní a svrchní křídy (stupně apt, alb, cenoman), před přibližně 100 až 93 Ma (Ma = Mega annum; miliony let).

Rozměry.

"Carcharodontosaurus" byl kolosální dravec, dosahující délky asi 11-13,5 m a hmotnosti od pouhých 3 až do 8 metrických tun, což z něj dělá jednoho z největších suchozemských dravců všech dob (pro srovnání lze uvést, že největší dochovaná kostra tyranosaura zvaná "Sue", měří na délku 12,3 m a zaživa vážil tento jedinec asi 6 - 9 tun). Největší odhadované údaje pro exemplář druhu "C. saharicus" mlaví o délce 13,28 metru a hmotnosti kolem 15 125 kilogramů. Jen samotná lebka karcharodontosaura měřila kolem 1,6 metru na délku.  Druh "C. saharicus" tak patří mezi pět v současnosti největších známých teropodních dinosaurů.

Nový druh.

Již v roce 2005 publikovali paleontologové Paul Sereno a Steve Brusatte objev nového druhu tohoto rodu obřího teropoda. O dva roky později popsal Brusatte na základě fosílií lebky a cervikálních obratlů nový druh karcharodontosaura - "C. iguidensis". Tento druh byl podle autorů studie stejně velký, nebo dokonce ještě větší než "C. saharicus" (délka je odhadována až na 14 metrů, samotná lebka měří asi 175 cm). Podle jiných odhadů byl však naopak menší, a to s délkou asi 10 metrů a hmotností kolem 4000 kg.

V populární kultuře.

"Carcharodontosaurus" se objevil v dokumentu Planet Dinosaur. Největší pozornost mu byla věnována v prvním díle (Ztracený svět), kde byl spolu s dalším obřím teropodem spinosaurem hlavním tématem epizody. Objeví se také v pátém díle, kde loví mládě obřího sauropoda paralititana.

Síla stisku.

Studie z roku 2015 určuje sílu čelistního stisku karcharodontosaura na 28200 newtonů. Čelistní a krční svaly dinosaura byly schopny uzvednout závaží až o hmotnosti 424 kilogramů, což je nejspíš o trochu méně než u tyranosaura.

Rod Carcharodontosaurus („Ještěr se žraločími zuby“) byl rod obřího dravého (teropodního) dinosaura, žijícího v období počínající pozdní křídy (věk cenoman) asi před 100 až 93 miliony let na severu Afriky.

Carcharodontosaurus is a genus of carnivorous carcharodontosaurid dinosaurs that existed during the Cenomanian stage of the mid-Cretaceous Period. It is currently known to include two species: "C. saharicus" and "C. iguidensis", which were among the larger theropods, nearly as large as or even larger than "Tyrannosaurus", "Giganotosaurus" and "Spinosaurus".  The genus "Carcharodontosaurus" is named after the shark genus "Carcharodon", itself composed of the Greek (, meaning "jagged" or "sharp") and (, "teeth"), and the suffix "" ("lizard").


Morfologie.

Bakterie mají tvar velkých tyčinek, širších než 0,5 μm. Robustnější formy jsou široké i 2 μm. Délka je u některých druhů až 30 μm ("Clostridium septicum"). Jsou pohyblivé, mají bičíky uložené kolem celé buňky (tzv. peritrichia). Charakteristická je tvorba endospor, které jsou oválné i kulaté a vyklenující se z buňky. Říká se, že spora "bubří tyčinku".

Výskyt.

Výskyt "Clostridií" je hojný v půdách, kde se podílí na hnilobných procesech. Dále je nacházíme ve vodách, při kontrole čistoty pitné vody je výskyt těchto bakterií mezní hodnotou. Také v prachu a někdy kontaminují potraviny. "Clostridium" se též minoritně vyskytuje jako epifytní mikroflóra na rostlinách, kde produkuje kyselinu máselnou. Clostridium se též vyskytuje jako amylolytická bakterie v bachoru a je součástí střevní mikroflóry i u jiných živočichů.

Růst a metabolismus.

Pro růst každé bakterie je důležitý redoxní potenciál prostředí, ten zodpovídá mj. za správnou funkci enzymatických dějů, resp. oxido-redukčních procesů v buňce. Pro "Clostridie" je typický růst v prostředí o nízkém redoxním potenciálu. Bakterie mají bohatou enzymatickou výbavu, která umožňuje kvasit sacharidy za tvorby široké škály produktů. Rod "Clostridium" také Fixuje vzdušný dusík, dovedou rozkládat bílkoviny a energii získávat máselným kvašením, toho se využívá při průmyslové produkci kyseliny máselné. Některé druhy jsou schopny využít jako zdroj energie puriny a pyrimidiny. Mezi další neméně důležité enzymy patří superoxiddismutasa, peroxidasa a katalasa, které neutralizují kyslíkové radikály a jiné škodliviny vzniklé oxidačními procesy za přítomnosti kyslíku. Proto jsou tyto bakterie schopny přežít i v prostředí kyslíkem obohaceným, nikoliv přílišně. Přežití je pouze dočasné, po delší době bakterie mohou zanikat, neboť účinnost těchto enzymů je oproti typicky aerobním bakteriím výrazně nižší. Růst "Clostridií" je proto výhodný pouze v anaerobním prostředí. I pro klíčení spor je nutné prostředí bez kyslíku.

Patogenita.

Bakterie také produkují toxiny. Jen několik málo druhů je schopno tvořit toxiny smrtelně nebezpečné pro člověka i jiná zvířata. Mezi ně patří botulotoxin, tetanický toxin. Mezi nejčastější postižení těmito toxiny patří neurotoxikózy, sepse, nekrotizující infekce měkkých tkání a enterotoxikózy.

Clostridium je rod bakterií volně žijících hlavně v mírně kyselých půdách. Zahrnuje anaerobní, sporulující, mezofilní, G+ tyčinkovité bakterie o průměrných rozměrech 1 x 8 μm.

Clostridium is a genus of Gram-positive bacteria. This genus includes several significant human pathogens, including the causative agents of botulism and tetanus. The genus formerly included an important cause of diarrhea, "Clostridioides difficile", which was separated after 16S rRNA analysis. They are obligate anaerobes capable of producing endospores. The normal, reproducing cells of "Clostridium", called the vegetative form, are rod-shaped, which gives them their name, from the Greek κλωστήρ or spindle. "Clostridium" endospores have a distinct bowling pin or bottle shape, distinguishing them from other bacterial endospores, which are usually ovoid in shape. "Clostridium" species inhabit soils and the intestinal tract of animals, including humans. "Clostridium" is a normal inhabitant of the healthy lower reproductive tract of females.  "Clostridium" cluster "XIVa" and "Clostridium" cluster "IV" efficiently ferment plant polysaccharide composing dietary fiber, making them important and abundant taxa in the rumen and the human large intestine. Despite the naming, these clusters encompass many bacteria outside the genus "Clostridium".


Struktura introitu užívaného katolickou církví.

Jelikož se texty katolických mší mění v závislosti na příslušném liturgickém dnu, mění se i text introitu tak, aby svým obsahem odpovídal významu daného dne. Například pro slavnost sv. Cyrila a Metoděje byl text introitu před liturgickou reformou provedenou na Druhém vatikánském koncilu takovýto: "Sacerdótes Tui Dómine, índuant justítiam, et sancti tui exsúltent: propter David servum Tuum, non avértas fáciem Christi Tui. - Memento Dómine David et omnis mansuetúdinis ejus. - Gloria Patri et Filio et Spiritui Sancto, sicut erat in principio, et nunc, et semper, et in saecula saeculorum. Amen. - Sacerdótes Tui Dómine, índuant justítiam, et sancti tui exsúltent: propter David servum Tuum, non avértas fáciem Christi Tui."  Úzká souvislost introitu s tématem mešních čtení platí však bezvýhradně pouze u svátků či slavností, u běžných dnů jen v době adventní, vánoční, postní či velikonoční. Pro běžné dny mimo tyto doby, tedy v době "liturgického mezidobí", jsou texty introitů tvořeny v zásadě nejvýznamnějšími úryvky ze žalmů bez toho, že by se přímo vztahovaly k dalším mešním čtením, které se navíc střídají v cyklech, na rozdíl od introitů, které zůstávají pro daný liturgický den stejné v každém roce. Introity nedělí v liturgickém mezidobí se navíc používají i pro všední dny následujícího týdne, kdy se rovněž čtou mešní texty s odlišným tématem než o příslušné neděli. Introit zde proto tvoří pouze jakýsi žalmový zpěv a neslouží primárně jako tematický úvod do mše.  Z výše uvedeného příkladu je zřejmá i struktura introitu, jak jej katolická církev používala až do Druhého vatikánského koncilu - měl 2 části, z nichž první se opakovala na závěr po formuli "Gloria Patri…" neboli "Sláva Otci…". Introit byl tak dlouhý proto, že jej sbor zpíval latinsky v průběhu modliteb "před stupni oltářními", jež odpovídají dnešnímu úkonu kajícnosti. Jelikož ten se nyní provádí až po začátku vlastní mše, mohlo dojít ke zkrácení introitu, který v současnosti nemá 2 části ani formuli "Sláva Otci…", nýbrž je tvořen jedinou větou, která se navíc neopakuje. Shoduje se tak s ostatními antifonami v současnosti používanými při katolické mši - antifonou (alelujovým veršem) před evangeliem a antifonou k přijímání.

Používání introitu v českém prostředí.

V českých zemích v posledních staletích zcela převládla tzv. "německá zpívaná mše", při níž nejsou texty antifon zpívány latinsky chrámovým sborem, nýbrž všichni věřící zpívají příslušnou sloku mešní písně ze zpěvníku. Tato praxe, zavedená původně z důvodu nesrozumitelnosti latiny pro běžné věřící, přetrvává i po zavedení národních jazyků do liturgie po Druhém vatikánském koncilu. Příslušný text introitu se tedy většinou nezpíval a nezpívá, a to ani latinsky, ani česky, a je nahrazován zpěvem 1. sloky mešní písně nazvané "Vstupní zpěv", případně úvodních slok jiné vhodné písně schválené pro tyto účely biskupskou konferencí. Na slavnost sv. Cyrila a Metoděje se zpívá místo introitu tato sloka písně:  <poem class="odsad"> "Ejhle, oltář Hospodinův září" "přejasná nám oběť nastává" "kterou po tisíc let s jasnou tváří" "otčina den ze dne konává." "Za příkladem dávným se to děje" "svatých Cyrila a Metoděje" "kteří rozkaz Kristův plnili" "paměť smrti jeho slavili." </poem>  Pouze když se z nějakého důvodu nezpívá žádná píseň, přečte se text příslušného introitu. Před Druhým vatikánským koncilem četl kněz introit vždy, podle tehdy platné zásady, že kněz musí přečíst celý text mše. Tato zásada pro současnou katolickou mši neplatí.

Vedlejší význam introitu.

Jelikož byl introit první částí předkoncilní mše, která se měnila, používalo se prvních slov introitu k označení příslušné mše a jejímu odlišení od jiných mší. Tak například mše užívané ve všední dny doby adventní se běžně nazývaly Roráty podle jejich introitu "Rorate, coeli, desuper…" neboli "Rosu dejte, nebesa, shůry…", velmi často užívané je i označení 3. neděle adventní a 4. neděle postní, neboli tzv. radostných nedělí, jako neděle Gaudete, respektive Laetare. Z dalších známých možno uvést například neděli Judica neboli smrtnou - dnešní 5. neděli postní, dále neděli Zmrtvýchvstání Páně označenou Resurréxit, následující neděli Quasi modo či neděli Seslání Ducha svatého nazývanou Spiritus Domini. Nejznámější je ovšem zřejmě mše Rekviem neboli zádušní mše.  Označování mší pomocí introitu se dnes už příliš nepoužívá, a to z důvodu převážného odstranění latiny z liturgie a také z důvodu používání jednoho introitu pro více mší (mešní čtení pro každou neděli v roce se mění v 3letých cyklech, na rozdíl od introitu, který tak ztrácí schopnost vyjadřovat téma mše - viz výše.) Někde došlo i k takovým liturgickým změnám, že v jejich důsledku nelze označit současné mše dřívějšími názvy vůbec. Například výše uvedené Roráty se stále běžně používají jako název mší v adventě, ovšem ty mají dnes zcela jiné introity a označení Roráty se ve skutečnosti vztahuje jen na jeden adventní chorál.  Texty introitu byly, podobně jako texty dalších částí mše, hojně zhudebňovány významnými skladateli. Jedná se pochopitelně o introity v jejich starší podobě před reformou provedenou na Druhém vatikánském koncilu.  Mimo katolické prostředí je introit užíván především v protestantských církvích, kde je zpíván sborem věřících jako zahájení bohoslužby.

Introit neboli vstupní zpěv je jednou z "antifon" užívaných při bohoslužbách. Chrámový sbor nebo přímo věřící jím doprovázejí příchod přisluhujících (kněze či pastora a jejich asistentů) na místo, odkud budou tyto osoby vést průběh bohoslužeb (při katolických bohoslužbách je takovým místem oltář). Smyslem introitu je účelné využití času, v němž se přisluhující přesunují a připravují před započetím vlastních obřadů. Text zpěvu má duchovně připravit věřící na danou bohoslužbu.

The Introit (from Latin: "introitus", "entrance") is part of the opening of the liturgical celebration of the Eucharist for many Christian denominations. In its most complete version, it consists of an antiphon, psalm verse and "Gloria Patri", which are spoken or sung at the beginning of the celebration. It is part of the Proper of the liturgy: that is, the part that changes over the liturgical year.  In the Roman Rite of the Catholic Church it is known as the "antiphona ad introitum" (Entrance antiphon), as in the text for each day's Mass, or as the "cantus ad introitum" (Entrance chant) as in the General Instruction of the Roman Missal, 47 and the First Roman Ordo (sixth to seventh century). In pre-1970 editions of the Roman Missal, the word "Introitus" was used, distinguished from the normal meaning of the word (entrance) by being capitalized. In Ambrosian chant and Beneventan chant, the counterpart of the Introit is called the "ingressa". In the Mozarabic, Carthusian, Dominican, and Carmelite Rites, it is called the "officium".


Historie.

Na pozemku letiště se konaly pokusy s létajícími aparáty již 1883. Roku 1909 zde americký pilot Orville Wright dosáhl tehdejšího světového rekordu vzlétnutím do výšky 172 metrů. Pravidelná doprava byla zahájena 8. října 1923 – a tím se toto letiště stalo vůbec prvním dopravním letištěm na světě (od roku 1927 s možností přestupu na stanici metra). Letiště se roku 1926 stalo domovským letištěm společnosti Deutsche Luft Hansa Aktiengesellschaft (od roku 1933 pak Lufthansa). Roku 1930 zde přistála vzducholoď Graf Zeppelin při návratu z USA. V třicátých letech patřilo letiště v Tempelhofu k nejvíce frekventovaným na světě a brzy dosáhlo hranic svých kapacit.  Po nástupu nacistického režimu bylo letiště v letech 1934 až 1936 znovu vybudováno (úplné dokončení 1939) podle přání nacistického vedení jako ústřední letiště nacistického Německa. Rozšíření bylo svěřeno architektu Ernstu Sagebielovi a po rozšíření mělo dosáhnout kapacity 6 milionů cestujících ročně.  V dubnu 1945 bylo letiště obsazeno sovětskou armádou, a již 4. července téhož roku bylo v souvislosti se zřízením spojeneckých sektorů předáno americké správě. Mezi červnem 1948 a květnem 1949, během berlínské blokády, stálo letiště v centru světové pozornosti jako jedno z tehdy dvou berlínských letišť tzv. leteckého mostu; v jistých fázích zde přistálo nebo startovalo letadlo každých 90 sekund. Na tyto události upomíná i pomník na prostranství před letištěm.  Roku 1950 povolil vrchní komisař USA civilní dopravu. Osobní dopravu obstarávaly zejména společnosti Pan Am a BEA (Air France jen do roku 1960). Roku 1975 byla civilní doprava přesunuta na letiště Berlín-Tegel, letiště v Tempelhofu zůstalo výlučně vojenským letištěm. Až roku 1985 došlo opět k otevření letiště, doprava se týká však pouze obchodních cest. Dne 3. října 1990 bylo letiště otevřeno jiným leteckým společnostem, v srpnu 1994 byly uzavřeny poslední služební úřady americké armády.

Architektura komplexu budov.

Značnou roli při plánování letiště a jeho realizaci hrála skutečnost, že toto letiště bylo koncipováno pro hlavní město Germania (to mělo být hlavním městem nejen Třetí říše, ale i celého světa; jednalo se o projekt architekta Alberta Speera).  Projektováním letiště pověřený architekt Ernst Sagebiel Hitlerovým megalomanským požadavkům vyhověl a tak vzniklo letiště, jehož budova byla svého času největší souvislou budovou na světě: 284 000 m² zastavěné plochy (dnes 3. místo za Pentagonem ve Washingtonu a Ceauçescovou budovou paláce parlamentu v Bukurešti). Hlavní budova s nástupišti se rozpíná přes 1230 metrů a je mírně zaokrouhlená; napojuje se tak na kruhovitou letištní plochu o rozměru přibližně 2 krát 2 km, původně jen travnatou, která umožňovala přistání a start jakýmkoli směrem (a tedy vždy optimálně proti větru).  K letištním budovám patří i obrovské sklepní prostory, sahající až tři patra pod úroveň. Byly zde umístěny archivy, malá elektrárna, montážní haly pro letadla, po válce se zde nacházelo velitelské ústředí armády USA. Tyto prostory však zůstaly nedostavěné, protože roku 1942 bylo rozhodnuto výstavbu pozastavit (to se týkalo i některých nadúrovňových objektů). Dnes jsou prostory uzavřené.

Význam letiště.

Po dlouhou dobu bylo letiště Berlín-Tempelhof jediným spojením Západního Berlína s okolním světem (letiště Berlín-Tegel otevřelo až roku 1960), které se vymykalo kontrole pohraničních orgánů NDR. I vzhledem k napojení na městskou dopravu bylo letiště jistým unikátem na světě: stanice metra se nachází snad jen 250 metrů od východu z hlavní haly, což zvyšovalo jeho popularitu. Tato centrální poloha vedla však na druhé straně k nadměrnému zatížení obyvatelstva ve velkých přilehlých plochách – přistávací a vzletové dráhy se nacházejí jen několik desítek metrů od prvních obytných domů, cestující měli někdy pocit, že přistávají v berlínských ulicích.  Kapacita letiště před jeho uzavřením 1975 (4,5 milionu cestujících) byla často překročena. Obliba letů byla vysoká, nejen pro možnost nekontrolovaného cestování, ale i vzhledem k tomu, že lety mezi Berlínem a SRN byly po dlouhou dobu státně subvencovány.  Vzhledem ke krátkým vzletovým a přistávacím drahám se letiště však nehodilo pro moderní velká letadla pro zámořské lety. Americké letectvo zde sice použilo letadla jako Lockheed C-5 Galaxy nebo Boeing 747SP, ovšem jen bez zátěže a ve výjimečných situacích.  Radar, nacházející se na letišti, byl nejvýchodnějším americkým radarem v Evropě.

Budoucnost.

Diskuse o budoucnosti letiště se vedla po dlouhá desetiletí. Pro uzavření se uváděly zejména dva důvody: Uzavření letiště bylo plánováno berlínským senátem k 31. říjnu 2004; proti tomu se bránily společnosti, nejen s argumenty atraktivnosti letiště, ale i propočty o možných hospodářských dopadech. V soudním řízení bylo uzavření letiště pak v září 2004 odsunuto, s uzavřením se počítá k 21. říjnu 2008. Civilní provoz letiště byl ukončen 30. října 2008.  Zdá se však, že celý komplex bude přibližně v dnešní podobě zachován: budovy jsou pod ochranou památkové péče, plocha letiště má jako velká zelená plocha v centru města značný vliv na místní klima.

Současnost.

Od roku 2010 se plocha letiště využívá jako park pro volnočasové aktivity, známý jako Tempelhofer Feld. Je to největší park v centru města na celém světě, rozlohou překonal i Central park v New Yorku. Budovy patřící k letištnímu komplexu jsou dnes využity pro německou státní a kriminální policii. Ostatní plochy jsou obsazeny soukromými společnostmi z oblasti IT, design atd.  Další prostory je možné pronajmout pro soukromé potřeby, konference, výstavy. Dvakrát ročně se zde koná Berlin Fashion Week /leden a červenec/.  Pro návštěvníky, kteří neměli možnost navštívit letiště za dob své největší slávy mají možnost zúčastnit se prohlídky letiště, kde se dozví mnoho zajímavých faktů o historii tohoto monumentálního letiště.  Od roku 2015 (s přestávkou v roce 2016) se zde každoročně koná závod elektrické závodní série Formula E.

Letiště Berlín-Tempelhof, známé také jako Zentralflughafen Berlin-Tempelhof ("Ústřední letiště Berlín-Tempelhof"), je bývalé berlínské civilní letiště, jedno ze tří ve městě. Další letiště jsou Berlín-Tegel a Berlín-Schönefeld (dřívější hlavně vojenské letiště Berlín-Gatow není v provozu). Letiště leží ve čtvrti Tempelhof v městském obvodu Tempelhof-Schöneberg (v bývalém americkém sektoru města). Jeho velikou výhodou byla jeho poloha v centru města. Sloužilo zejména jako letiště pro obchodní cesty.

Berlin Tempelhof Airport () was one of the first airports in Berlin, Germany. Situated in the south-central Berlin borough of Tempelhof-Schöneberg, the airport ceased operating in 2008 amid controversy, leaving Tegel and Schönefeld as the two main airports serving the city, with the new Berlin Brandenburg Airport still under construction as of 2020.  Tempelhof was designated as an airport by the Reich Ministry of Transport on 8 October 1923. The old terminal was originally constructed in 1927. In anticipation of increasing air traffic, the Nazi government began a massive reconstruction in the mid-1930s. While it was occasionally cited as the world's oldest operating commercial airport, the title was disputed by several other airports, and is no longer an issue since its closure.  Tempelhof was one of Europe's three iconic pre-World War II airports, the others being London's now defunct Croydon Airport and the old Paris–Le Bourget Airport. It acquired a further iconic status as the centre of the Berlin Airlift of 1948–49. One of the airport's most distinctive features is its massive, canopy-style roof extending over the apron, able to accommodate most contemporary airliners in the 1950s, 1960s and early 1970s, protecting passengers from the elements. Tempelhof Airport's main building was once among the twenty largest buildings on earth, but it also formerly contained the world's smallest duty-free shop.  Tempelhof Airport closed all operations on 30 October 2008, despite the efforts of some protesters to prevent the closure. A non-binding referendum was held on 27 April 2008 against the impending closure but failed due to low voter turnout. The former airfield has subsequently been used as a recreational space known as "Tempelhofer Feld". In September 2015 it was announced that Tempelhof would also become an emergency refugee camp.


Základní rozdělení.

Podle tematiky můžeme eposy rozdělit na:  Nejstarší eposy byly šířeny ústně (jako vyprávění anebo jako zpěv za doprovodu hudebních nástrojů). Ostatní eposy můžeme označit jako "umělé" - většinou je znám jejich autor a na jejich vývoji se nepodílela ústní lidová slovesnost.  Mongolsko: Tajná kronika Mongolů

Junácké písně.

Počátek junáckých (junák = hrdina) písní můžeme sledovat už ve 12. století, avšak nejzřetelněji se rozšířily do povědomí lidí až po bitvě na Kosově poli roku 1389. Zprvu se šířily pouze ústním podáním. Až roku 1914 vydal srbský básník Vuk Štefanič Karadžič první sbírku Národních písní srbských, jež byla vydána dohromady ve třech vydáních (1814-1815, 1823-1833, 1841-1865). Hrdinské zpěvy z této sbírky zaujaly téměř celou Evropu. Povzbudily zájem o jižní Slovany a zároveň o sběr dalších písní, nejenom na území Balkánu.  Tyto hrdinské eposy opěvovaly činy urozených junáků a popisovaly jejich obětavost a pohrdání životem především v bojích za svobodu národa. Byly přednášeny za doprovodu guslí a počátek tohoto ztvárnění můžeme sledovat už v praslovanském období. Tito guslaři pěli buď ze záliby, jiní přednes hrdinských písní měli jako povolání. Prezentovány byly, tak jak je u těchto hrdinských eposů obvyklé, na ulicích, trzích a o církevních slavnostech.  Existuje mnoho typů junáckých písní, které se vždy točí kolem určitého tématu. Prvním z nich jsou písně o kralevici Markovi, jež je opěvován jako junák, který se účastnil bojů proti Turkům. Tento  typ je značně idealizovaný, a zároveň se objevuje ve zpěvech, které se mají odehrávat od čtrnáctého do šestnáctého století. Druhý typ je zaměřen na opěvování bitvy na Kosově poli, pod který řadíme i mnoho písní o zahynutí otce Jug-Bogdana a jeho devíti synů, kteří zde také zemřeli. Třetí typ velebí boje Hajduků proti Turkům. Další, jenž není úplně výtvorem jižních Slovanů jsou junácké písně, které vytvořili sami Turci, např. Šechovič Osman.  V těchto písních se často objevují i náměty z legend.  Psaly se veršem desetislabičným bez rýmů, jež je pro jihoslovanské hrdinské eposy typický. Díky orientálním vlivům a příznivé geografické poloze byla balkánská kultura uchráněna vlivům kultury západní. Některé texty a nápěvy se prolínaly s tureckými výrazy, jelikož vliv Turků byl na tomto území opravdu znatelný.  Junácké písně byly však sbírané i na slovinském území, kde nejznámější sbírkou je svazek Slovinských národních písní Karla Štrekelje. V porovnání srbské a slovinské epiky je ta slovinská o mnoho chudší, jelikož jak se předpokládá, v raném feudálním období byla na slovinském území znatelná absence střední šlechty, a protože Slovinsko brzy ztratilo politickou samostatnost, lidovým vrstvám chyběla silnější tradice písní opěvujících hrdiny bojů, rozmnožení motivů výpravných písní apod.  První a nejznámější jihoslovanskou písní, která se stala inspirací pro další lidové písně, byla Hasanaginica, jež vznikla mezi muslimy na dalmatsko-bosenském pomezí. Vznikla mezi léty 1646 a 1649, kdy kolovala opět v ústním podání. Poté ji sebral italský cestovatel a etnograf Alberto Fortis a roku 1774 ji přidal do své knihy Cesty v Dalmácii. To odstartovalo vlnu překladů  a různých druhů ztvárnění téměř po celé Evropě. Šířili ji takoví velikáni jako např. Johann Wolfgang Goethe, Walter Scott či Adam Mickiewizc. V roce 2000 byla předlohou pro první bosenskou operu.  Ukázka Hasanaginica v původním jazyce:  "Šta se b'jeli u gori zelenoj?"  "Al' je snijeg, al' su labudovi?"  "Da je snijeg, već bi okopnio,"  "labudovi već bi poletjeli."  "Nit' je snijeg nit' su labudovi,"  "Nego šator age Hasan-age;"  "on boluje od ljutijeh rana."  "Oblazi ga mati i sestrica,"  "a ljubovca od stida ne mogla."  "Kad li mu je ranam' bolje bilo,"  "on poruči vjernoj ljubi svojoj:"  ""Ne čekaj me u dvoru b'jelomu,"  "ni u dvoru, ni u rodu momu.""  "Kad kaduna r'ječi razumjela,"  "još je jadna u toj misli stala,"  "jeka stade konja oko dvora;"  "tad pobježe Hasanaginica"  "da vrat lomi kuli niz pendžere;"  "za njom trče dv'je ćere djevojke:"  ""Vrati nam se, mila majko naša!"  "Nije ovo babo Hasan-aga,"  "već daidža, Pintorović beže.""  "I vrati se Hasanaginica,"  "ter se vješa bratu oko vrata."  ""Da, moj brate, velike sramote —"  "gdje me šalje od petero dice!" ..."  Zdroje:  "Holeček, J.; Junácké písně národa bulharského, 1874"  "Jugoslávské zpěvy, 1958"  "Beringer, A.; Výbor z jihoslovanské národní epiky, 1932"  "Vašíčková, J.; Sběratelská a literární činnost Ludvíka Kuby jako dokument dobového stavu jihoslovanské lidové kultury; Masarykova univerzita 2011. Diplomová práce."

Epos či epopej je rozsáhlá epická báseň. Kompozice těchto děl bývá volná, děj je pomalý a je tvořen epizodami. Mluví se o takzvané epické šíři.  Epos zpravidla vypráví o hrdinských činech, proto se mluví o hrdinském eposu, a týká se událostí významných pro určitý národ, proto se mluví o národním eposu.  Nejstarší eposy vychází z mýtů a odehrávají se v blíže neurčeném čase. Příkladem jsou sumerský Epos o Gilgamešovi (cca 2 100 př. n. l.), starořecké eposy Ilias a Odysseia (8. století př. n. l.) nebo indické eposy Mahábhárata (4. století př. n. l. - 4. století n. l.) a Rámajána (3. století). Ve středověké Evropě vznikla také řada eposů, označovaných zpravidla jako rytířské či dvorské, jedná se například o díla vypravující o Rolandovi, králi Artušovi, Tristanovi a Isoldě nebo Nibelunzích.

An epic poem, epic, epos, or epopee is a lengthy narrative poem, ordinarily involving a time beyond living memory in which occurred the extraordinary doings of the extraordinary men and women who, in dealings with the gods or other superhuman forces, gave shape to the mortal universe for their descendants, the poet and his audience, to understand themselves as a people or nation.  Another type of epic poetry is epyllion (plural: epyllia), which is a brief narrative poem with a romantic or mythological theme. The term, which means "little epic," came into use in the nineteenth century. It refers primarily to the erudite, shorter hexameter poems of the Hellenistic period and the similar works composed at Rome from the age of the neoterics; to a lesser degree, the term includes some poems of the English Renaissance, particularly those influenced by Ovid. The most famous example of classical epyllion is perhaps Catullus 64.


Biografie.

Mládí a studia.

Vyrůstal ve staré zchudlé měšťanské rodině a byl svými rodiči i školně vzděláván. Ve 13 letech byl poslán na statek svého strýce. Roku 1871 přišel do Krakova, kde studoval na gymnáziu a současně byl externím posluchačem na Škole výtvarných umění, pozdější Výtvarné akademii. První ředitel této školy, slavný malíř historických témat Jan Matejko, rozpoznal jeho talent a přemluvil jej k okamžitému studiu výtvarného umění, které pak doplnil na École des Beaux-Arts v Paříži. Roku 1887 se oženil s dcerou krakovského lékárníka Marií Gralewskou. Roku 1888 se mu narodila dcera Julia, roku 1892 pak syn Rafaeł, později také výtvarný umělec.  V roce 1897 založil krakovské sdružení umělců SZTUKA. Jeho členy byli mj. i malíři T. Axentowicz (1859-1938), J. Mehoffer (1869-1946), S. Wyspiański (1869-1907). Svým dílem se již na přelomu staletí stal jednou z ústředních postav hnutí Mladé Polsko.

Malířská dráha.

Jacek Malczewski maluje nejprve žánrové zpracování krajin, a realistické historické obrazy v duchu romantiky v převážně tmavých barvách pod vlivem Artura Grottgera. Od roku 1884 se v důsledku smrti otce objevuje v jeho tvorbě častěji motiv smrti. Kolem r. 1890 se začíná přiklánět k symbolismu, obsahem však zůstává věrný historickým tématům.  K jeho nejznámějším obrazům patří: Śmierć Ellenai/Smrt Heleny (1883), Wigilia na Syberii/Štědrý večer na Sibiři (1892), Melancholia (1890-1894) a Błędne koło/Bludný kruh (1895-1897). Namaloval také celou řadu autoportrétů. Známý je jeho cyklus 'Polonia' z časů první světové války a triptych 'Můj pohřeb' z r. 1923.

Profesorem na akademii.

V roce 1896 vrací se na krakovskou akademii jako její profesor, ale po konfliktu s rektorem akademie malířem J. Falatem (1853-1929) r. 1900 akademii opouští a po dobu 10 let je velmi uznávaným malířem na volné noze.  R. 1910 se stává rektorem Akademie Teodor Axentowicz, který Malczewského povolává zpět do profesorského sboru a r. 1912 je rektorem zvolen sám Malczewski. V této funkci pak setrvává až do r. 1921. Přes své časté pobyty v zahraničí (Francie, Německo, Rakousko, Itálie, Řecko, Turecko), nejvíce jeho tvorbu ovlivnilo polské umění a lidová tvorba.  Je pochován v kryptě Kostela sv. Archanděla Michaela a sv. Stanislava na Skałce v Krakově.

Jacek Malczewski (15. července 1854 v Radomi – 8. října 1929 v Krakově) byl polský malíř modernismu a symbolismu, člen hnutí "Mladé Polsko". Jeho otec byl Julian Malczewski, matka Marie, roz. Szymanowska.

Jacek Malczewski (; 15 July 1854 – 8 October 1929) is one of the most revered painters of Poland, associated with the patriotic Young Poland movement following a century of Partitions. He is regarded as the father of Polish Symbolism. His creative output combined the predominant style of his times, with historical motifs of Polish martyrdom, the romantic ideals of independence, Christian and Greek mythology, folk tales, as well as his love of the natural world. He was the father of painter Rafał Malczewski.


Vznik českého státu.

Zárodky přemyslovského knížectví.

V době Velké Moravy Čechy neměly jen jediného panovníka, v čele menších územních celků zde stáli místní náčelníci – knížata Čechů. Mezi nimi se postupně nejvíce prosadili Přemyslovci sídlící na Levém Hradci a v Praze. Ti pak svoji moc rozšiřovali ze středních Čech.  První historicky prokázaný český panovník Bořivoj I. podřízený velkomoravskému knížeti Svatoplukovi, stal se jeho místodržícím v Čechách přibližně v roce 867. Roku 872 Bořivoj vojensky podporoval Svatopluka v jeho sporu s východofranským králem Ludvíkem Němcem a v jižních Čechách německá vojska porazil. Nechal se společně se svojí ženou Ludmilou pokřtít pravděpodobně roku 883 z rukou moravského arcibiskupa Metoděje. Bořivoj přesídlil z Levého Hradce do Prahy roku 885. Pravděpodobně za vlády Bořivojova syna Spytihněva I. v Praze vznikl knížecí palác a Praha se stala centrem rodícího se českého státu, který se v roce 895 zbavil vlivu Velké Moravy. Spytihněv se také začal více orientovat na Bavorsko Východofranské říše. Z Pražského hradu a dalších hradišť ve Středních Čechách začali přemyslovští vládci spravovat okolní území a vybírat daně za jejich ochranu: vzniklo tzv. knížecí rodové patrimonium.

Počátky přemyslovské moci.

Za zakladatele české státnosti lze považovat Boleslava I. (935–972; za knížete Václava I. na území Čech dosud chyběla centrální moc), za jehož vlády zmínky o kmenových knížatech mizí, až se nakonec celé Čechy dostaly pod jeho přímou vládu. Tento proces si vyžadoval vydržování poměrně silné armády, zemědělci však jen těžko dokázali vyprodukovat více, než sami spotřebovali, a vojsko potřebné k udržení přemyslovské vlády nad Čechami tudíž muselo získat prostředky kořistí z expanze na severní Moravu, do Slezska a Malopolska. Tímto krokem český kníže ovládl důležitou obchodní stezku z Evropy do Kyjeva, Chazarské říše a dále do Číny.  Vzápětí však došlo k vzestupu polských Piastovců, kteří dobyli Slezsko a Malopolsko, čímž český kníže ztratil svůj důležitý zdroj příjmu. Dalším zdrojem byl i obchod s otroky, kteří byli vyváženi do muslimského Španělska. Do té doby se jednalo o otroky pohanské, avšak poté, co byla ztracena kontrola nad obchodní stezkou, začal Boleslav II. (972–999) zotročovat i křesťany, což následně kritizoval např. biskup Vojtěch. Tato krize podporovala podezřívavost k dalším českým rodům, která byla ještě více prohloubena polským vpádem do Čech a která nakonec vedla k vyvraždění Slavníkovců (995) či k vraždění Vršovců.  Polský kníže Boleslav Chrabrý na český trůn dosadil záhadného příbuzného Přemyslovců Vladivoje (vládl 1002–1003). Český kníže Jaromír chtěl upevnit svoje nejisté postavení, proto požádal v roce 1004 německého krále, aby mu udělil Čechy v léno. Tím umožnil začlenění českého státu do Svaté říše římské.  Z krize vyvedl zemi až kníže Oldřich (1012–1034), jehož nemanželský syn Břetislav zřejmě roku 1029 k Českému knížectví téměř trvale připojil Moravu. Tím však možnosti expanze byly vyčerpány a kníže musel hledat jiné způsoby než kořistnictví jak získat prostředky na zajištění své vlády – začal se opírat o hradskou soustavu, čímž stát začal být zajišťován daněmi a poplatky.

Přijetí křesťanství.

Křesťanství přichází do Čech v 9. století prostřednictvím západní iroskotské misie a následně východních misií soluňských bratří Cyrila a Metoděje, kteří preferovali vytvoření tzv. "slovanské církve" ("staroslověnský obřad").  Dlužno zdůraznit, že Konstantin s Metodějem nepřicházeli do země, která by o křesťanství nic nevěděla. Misionáři ze západu zjevně pronikali na území dnešních Čech v raném devátém století. Tak na příklad 13. ledna 845 na dvoře Ludvíka Němce, krále Východofranské říše, přijalo čtrnáct českých knížat křesťanství (dle Fuldských análů).  Konstantin s Metodějem sestavili mj. takzvaný Zakon sudnyj ljudem ("Soudní zákon pro laiky"), který se ve svém prvním bodě vypořádává s lidmi co nepřijali křesťanství tím, že stanovuje přísné tresty pro ty, kteří konají pohanské oběti nebo přísahy. Trestem bylo to, že: „K"aždá vesnice, v níž se konají oběti nebo přísahy pohanské, ať je předána Božímu chrámu se vším majetkem, který patří pánům v této vesnici. Ti, kteří konají oběti a přísahy, ať jsou prodáni s veškerým svým majetkem a získaný výnos ať se rozdá chudým".“  Žáci Cyrila a Metoděje se po rozpadu Velké Moravy uchýlili do Čech, kde se čím dál častěji dostávali do konfliktů se západními křesťany – latiníky (neboli katolíky). Jejich snahy byly ovšem potlačovány a nakonec knížetem Břetislavem II. definitivně překaženy v roce 1097 vyhnáním slovanských mnichů ze Sázavského kláštera, kam byli místo nich poté umístěni benediktini latinského obřadu.  Pohanství které bylo stále vyznáváno (především mezi prostými lidmi) bylo následně potíráno. Přesto přežívaly některé pohanské zvyklosti i na knížecím dvoře, jenž byl jinak hlavním ohniskem christianizace země, jak o tom svědčí například nálezy symbolických obětin (zvířecí kosti, vejce) v hrobě Boleslava II.. Také samotné nastolování knížat na kamenný stolec v podobě prostého balvanu v areálu pražského hradu na posvátné vyvýšenině zvané Žiži (Siži) byl rituál, jenž se od dob pohanství zachoval i do křesťanských časů – celý obřad známe jen nedokonale z pramenů 10.-12. století. Až do 12. století neměla církev na tomto obřadu prakticky žádnou účast, přestože se jednalo o nezbytný akt ustanovení knížete – kamenný stolec byl proto nejdůležitější insignií knížectví. Český nastolovací obřad není u slovanů ojedinělý (např. podobný obřad se udržela až do pozdního středověku u korutanských Slovanů). Přežívajícím pohanským prvkem byla i běžná tradice mnohoženství, proti niž brojila z popudu církve i světská knížecí moc - z nařízení Břetislava I. (v tzv. Břetislavových statutech z roku 1039) se trestem pro muže, který by měl po pohanském zvyku více manželek, stalo jeho prodání do otroctví (prodej otroků patřil k jednou z ekonomických pilířů raného přemyslovského státu). Nakonec bylo pohanství knížetem Břetislavem II. zakázáno v roce 1094. Posvátné stromy a háje byly vysekávány a páleny. Na místech, kde původně stávala pohanská posvátná místa, byly budovány křesťanské kostely a kláštery.  První křesťanské kostely byly vybudovány koncem 9. století na knížecích sídlech (Levý Hradec, Pražský hrad). Mnoho kostelů nechal později vystavět na nově zakládaných správcovských hradech Boleslav I., kde hrály důležitou roli nejen v církevní, ale i světské správě. Od 11. století se stavěly rotundy a baziliky v románském slohu. Jako druhá křesťanská stavba vznikla na Pražském hradě bazilika sv. Jiří (vystavěna za vlády Vratislava I.), dočasně se stala hlavním kostelem knížecího paláce i celých Čech. Zanedlouho zde nechal kníže Václav vystavět ještě rotundu sv. Víta, do níž uložil ostatky tohoto světce, které získal darem od východofranského krále Jindřicha Ptáčníka.  Každý křesťanský stát a jeho panující rod získaly časem svého patrona, světce, k němuž se velmoži i lid obraceli v těžkých chvílích o pomoc. Tito „nebeští“ ochránci pocházeli často z vládnoucí dynastie. Patrony českého státu a dynastie Přemyslovců se stali sv. Václav a jeho babička sv. Ludmila.  Roku 1096 prošli Čechami účastníci 1. křížové výpravy a došlo k protižidovským pogromům. Roku 1098 Břetislav II. zkonfiskoval židovské majetky.

Náboženství před nástupem křesťanství.

O původním náboženství slovanských Čechů se nám nedochovalo mnoho zpráv, některé informace zaznamenal kronikář Kosmas. Přítomnost těchto bohů na českém území může být odvozována z etymologie jednotlivých názvů míst (podobně jako v případě balkánských zemí) Pravděpodobně Čechové praktikovali před příchodem křesťanství polyteistickou víru, sestávající z různých na sobě nezávislých kultů spočívající ve víře v bohy, bohyně či démony, podobně tomu bylo u jiných slovanských národů. Ústředními postavami kultu mohl být bůh hromovládce, bůh podsvětí "chtonického" typu, obvykle "telurická" bohyně , bůh plodnosti či bůh solární. Kult polabského Radegasta není v raném období doložen a spíše se jedná o pozdější mystifikaci.  Podle Kosmovy kroniky byl v roce 999 rodem Vršovců zajat a na hoře Velízu držen přemyslovský kníže Jaromír. Měl být obětován pod posvátným dubem, zřejmě nějakému pohanskému božstvu, kterému mohl být onen dub či Velíz pravděpodobně zasvěcen.  Předpokládá se, že Čechové svoji víru praktikovali na posvátných místech (jako byla různá návrší) pod širým nebem, kde mohl stát posvátný dub či celé posvátné háje, popřípadě speciální dřevěná kultiště, zvnějšku chráněná dřevěnou ohradou (též tzv. „posvátná hradiště“), které mohli plnit funkci svatostánků s obětištěm. Přímo dřevěné chrámy nebyly nalezeny. Během christianizace byly tyto duby a obětiště zničeny a postupně nahrazeny křesťanskými kostely či kláštery. Křesťanská legenda o založení Břevnovského kláštera v Praze vypráví, že před vznikem kláštera (v roce 993) zde stával na místě statný dub, v jehož koruně sídlil čert.

Upevňování knížecí moci (1035–1055).

Oldřicha poté znovu vystřídal Jaromír a po krátké vládě (1033–1034) se již oslepený vzdal trůnu ve prospěch svého synovce Břetislava I. (1035–1055). V té době se Polsko dostávalo do krize, pozornost římského císaře byla odvedena na západ a Břetislav se proto rozhodl pro vpád do Polska (1039), kde dobyl Poznaň, Hnězdno a část Slezska včetně Vratislavi. Po vstupu do Hnězdna vyhlásil kníže nad hrobem svatého Vojtěcha Břetislavova dekreta (soubor právních předpisů) a translací Vojtěchových ostatků se zároveň pokusil o povýšení pražského biskupství. Zničení města Hnězdno donutilo Poláky přesunout své hlavní město do Krakova.  Poté však na římský trůn nastoupil Jindřich III., který hodlal nastolit původní rozložení sil. Podnikl proto dvě tažení do Čech – první (1040) bylo neúspěšné a byl poražen v bitvě u Brůdku na Šumavě. V druhém (1041) však oblehl Břetislava na Pražském hradě a donutil ho vzdát se všech dobytých území v Polsku. Břetislav byl na trůně ponechán, jelikož byl pro císaře vhodným pomocníkem pro připravované tažení do Uher.  Břetislav si byl vědom, že řád v zemi stojí a padá s osobou panovníka, a snažil se proto, aby přechod moci z jednoho panovníka na druhého proběhl pokud možno co nejvíc hladce. Stanovil proto roku 1054 v otázce nástupnictví zásadu seniorátu, knížetem měl být nejstarší mužský člen přemyslovské dynastie, čímž však zároveň bylo do značné míry potlačeno právo českých předáků na volbu svého panovníka.

Prohlubování vztahů se Svatou říší římskou (1055–1125).

První český král.

I přes Břetislavovu snahu vnést do nástupnictví řád, nebyly po jeho smrti vztahy mezi jeho syny zprvu klidné. Kníže Spytihněv II. (1055–1061) dal svým bratrům tvrdě pocítit svou ruku, Vratislav před ním dokonce prchl do Uher. Vzápětí však na říšský trůn nastoupil Jindřich IV., který se rychle sbližoval s uherským králem, jehož dcera se stala Vratislavovou manželkou. Spytihněv se zalekl a rychle se snažil si bratry usmířit a vrátil jim jejich moravská údělná knížectví. Ostatní léta Spytihněvovy vlády byla již tedy klidná.  Vratislav II. (1061–1092) se po nástupu na knížecí trůn podobně jako Spytihněv snažil uchovat si nad Moravou kontrolu. Obnovil proto olomoucké biskupství (1063), které navázalo na biskupství z doby Velké Moravy, a skrze dosazeného biskupa tak mohl do jisté míry svou moc uplatňovat. To však vyvolalo spory s nejmladším bratrem knížete, pražským biskupem Jaromírem, jehož moc se Vratislav pokusil omezit pomocí zřízení vyšehradské kapituly. V důsledku těchto sporů se zintenzivnily kontakty mezi českým knížectvím a papežem.  Zároveň se však Vratislav II. začal sbližovat s Jindřichem IV., se kterým společně bojoval proti vzmáhajícímu se Polsku. Když proto vzápětí došlo mezi papežem a římským králem k vyhrocení sporu, který je znám jako boj o investituru, stál český kníže na králově straně a účastnil se i Jindřichova tažení do Říma (1081–84). Za věrné Vratislavovy služby mu (nyní již císař) Jindřich IV. udělil osobní královský titul, čímž se Vratislav II. stal prvním českým králem.  Udělení královského titulu však zároveň znamenalo ukončení spolupráce českého knížete s římským císařem, současně také v rámci přemyslovského rodu rostlo napětí – biskup Jaromír dosáhl zrušení olomouckého biskupství (1086), tento akt však nebyl králem respektován a dosadil do Olomouce nového biskupa. Současně rostlo napětí mezi králem a moravskými údělníky, Vratislav se taky snažil odstavit od moci svého syna Břetislava a prosazoval na základě seniorátu nástupnictví svého bratra Konráda I. Brněnského.

Boje o český trůn a říšské intervence (1092–1125).

Konrád na knížecí trůn roku 1092 skutečně dosedl (čímž bylo naplněna zásada seniorátu), ještě téhož roku však zemřel. Vystřídal jej jeho synovec Břetislav II., který se snažil omezit vliv Říše na český stát a zároveň upevnit svou knížecí moc – vybíral si proto například biskupy z ciziny, kteří neměli v Čechách oporu v nikom jiném než v knížeti, nebo vyhnal představitele rodu Vršovců. Ke konci vlády Břetislav kontakt s císařem znovu navázal, když se na něj obrátil s žádostí, aby Čechy udělil v léno jeho mladšímu bratru, který roku 1100 na knížecí trůn skutečně dosedl jako Bořivoj II. Touto císařskou intervencí však bylo zcela pominuto právo českých předáků na volbu knížete i zásada seniorátu, takže prosazení Bořivoje jen ještě více prohloubilo v knížectví neklid. Žádný z českých předáků však nedisponoval takovou mocí, aby sám mohl Bořivoje svrhnout, a tak se přemyslovský senior Oldřich Brněnský obrátil na římského krále Jindřicha V., aby mu za vysokou sumu peněz udělil Čechy v léno, což král také učinil. Mezitím se ale situace v českém knížectví změnila – Polsko chtělo neklidu v české zemi využít a podnítilo olomouckého Přemyslovce Svatopluka k tažení do Čech (1105). Tažení sice bylo neúspěšné, Svatopluk však získal podporu českých předáků, kteří jej nakonec roku 1107 zvolili svým knížetem místo Bořivoje. Bořivoj se rozhodl utéci se k římskému králi, který se jej i přes dřívější podporu Oldřicha zastal a Svatopluka zajal. Když se však Bořivoj do Čech vracel, předáci jej nepřijali a císař se proto rozhodl propustit Svatopluka a vrátit jej na český trůn. Neklidná situace lákala Polsko i Uhry k vpádům do českého státu, na které Svatopluk odpověděl odvetnými taženími. Při tažení do Polska byl ale Svatopluk roku 1109 zavražděn.  Tím se situace znovu zkomplikovala – Svatoplukova družina si zvolila jeho bratra Otu, čeští předáci zase Bořivojova bratra Vladislava I. Ota nakonec ustoupil, stejně jako Oldřich, nikoli však Bořivoj II., který se přihlásil o svá dřívější práva a obsadil Prahu a Vyšehrad. Nakonec však byl zajat a vlády se ujal Vladislav (1109–1117). Vladislavova vláda byla nadále provázena spory s jeho mladším bratrem Soběslavem. Roku 1117 Vladislav I. překvapivě uvolnil trůn Bořivojovi II., ten však byl znovu roku 1120 sesazen a místo něj opět dosazen Vladislav I. Když Vladislav roku 1125 těžce onemocněl, vrátil se Soběslav z polského vyhnanství do Čech, kde se mu podařilo získat velkou popularitu, takže když Vladislav téhož roku zemřel, zaujal jeho místo.  Důsledkem bojů o moc nebylo jen oslabení českého státu, říšské intervence, polské a uherské vpády, ale také vzestup zemské aristokracie, která se zrodila z družin okolo jednotlivých uchazečů o trůn. Knížecí družina tak stále více přejímala zodpovědnost za plnění vůle knížete (i posmrtné) a za nastolení nového knížete.

Organizace českého knížectví.

Moc knížete se opírala v tomto období o soustavu hradů, na které byli dosazováni za služby knížeti družiníci, kteří získávali prostředky na svou obživu tím, že si postupně podmaňovali obyvatelstvo v okolí a zdaňovali je – daň byla vládnoucí vrstvou chápána jako poplatek za mír a ochranu knížetem. Hradní páni pak museli část svých příjmů odvádět knížeti, který získával další finance také z výnosů knížecích dvorců, regálů či obchodních cel. Z těchto příjmů pak kníže financoval vojsko, hodnostáře a církevní instituce. Panovník po velkou část roku objížděl jednotlivé oblasti, aby nad nimi neztratil kontrolu. Purkrabí byli také čas od času překládáni z hradu na hrad, byť s postupem času stále více sílila jejich snaha udržet „svůj“ hrad pro svou rodinu.

Zapojování do Říše (1125–1192).

Dvojsečná královská výsada (1125–1173).

Po svém nástupu začal Soběslav I. (1125–1140) uplatňovat politiku samovlády, porazil v bitvě u Chlumce (1126) Otu II. Olomouckého, který se spojil s novým římským králem Lotharem III. Když roku 1130 popravil představitele opozice, kteří proti němu osnovali spiknutí, situace se uklidnila, nikoli ale natolik, aby opozice zanikla. Soběslav si toho byl vědom a snažil se svému synu Vladislavu Olomouckému zajistit následnictví tím, že si u římského krále Konráda III. vyžádal, aby Vladislavovi udělil Čechy v léno.  Král Soběslavovi vyhověl, když však kníže roku 1140 zemřel, čeští předáci Vladislava Olomouckého nepřijali a místo něj si zvolili jeho bratrance Vladislava II. (1140–1172), kterého vzápětí podpořil i Konrád III. Proti tomu se vzepřel Konrád II. Znojemský, ten byl ale po útoku na Prahu zatlačen říšským vojskem zpět na Moravu. Spojenectví českého knížete s římským králem se prohloubilo v několika společných válečných taženích (tažení do Polska, druhá křížová výprava). Po nástupu Fridricha I. Barbarossy na římský trůn sice vztahy s Říší na několik let ochladly, brzy však český kníže stál znovu po boku římského císaře při tažení proti vzpurnému Milánu či při dalším tažení do Polska (1157). Za to si Vladislav II. vysloužil královský titul, čímž se stal druhým přemyslovským králem.  Královský titul ale nebyl příliš vyjasněn, což uvádělo českého krále v nejistotu, které římský císař bohatě využíval ve svůj prospěch. České země tak stále více byly připoutávány k Říši. Vladislav II. se zas snažil královského titulu použít k potlačení práv českých předáků tím, že se skrze něj prosazoval zásadu primogenitury. V otázce nástupnictví se Vladislav proto o české předáky opřít nemohl a o císaře se opřít nechtěl, aby se nedostal do ještě větší závislosti na Říši. Rozhodl se proto na svou funkci roku 1172 rezignovat ve prospěch svého syna Bedřicha. Tento nestandardní krok opět vedl ke sporům – Fridrich I. Barbarossa totiž slíbil trůn Oldřichovi, čeští předáci si však zvolili Soběslava II., kterému nakonec také Oldřich svou vládu postoupil.

Období změn – na prahu království (1173–1198).

Styky s Říší a technologický rozvoj zemědělské techniky vedly k ekonomickému a vzápětí i populačnímu růstu. Rozsah osídlení se začal zvětšovat a začala tzv. vnitřní kolonizace, při které osídlení dosáhlo nadmořské výšky 500–600 m a přičemž někteří kolonizátoři se stali významnými pozemkovými vlastníky (Vítkovci, Markvartici, Ronovci), a šlechta se tak začala dělit na „beneficiární“ (šlechta v královských službách) a „pozemkovou“. Celý proces se neobešel bez nejrůznějších sporů, což vedlo k propracování práva. Vzestup pozemkové šlechty a církve probíhal na úkor hradské soustavy, která tak byla nucena se transformovat – okolí hradu se stávalo dějištěm obchodu a v podhradí se tak pozvolna rodila středověká města.  Soběslav II. (1173–1178) nebyl panovníkem, který by tento proces podporoval, ale naopak se opíral o pozvolna mizející skupinu svobodných sedláků. Zničením několika kostelů v Rakousích si navíc vysloužil klatbu. Situace využil Bedřich (1178–1189), který si u Barbarossy vymohl udělení Čech v léno. Trůn skutečně získal, nedokázal však své stoupence náležitě odměnit, a tak se proti němu čeští předáci po několika letech vzbouřili (1182) a za knížete si zvolili Konráda II. Otu. Císař se pokusil krize obratně využít k rozdrobení českého knížectví – Čechy udělil zpět Bedřichovi, Moravu zase Konrádu Otovi, který se začal nazývat moravským markrabětem. Svého cíle ale císař nedosáhl, protože Konrád Ota uznal Bedřichovu nadřazenost, a navíc když Bedřich roku 1189 zemřel, stal se Konrád II. Ota českým knížetem (1189–1191).  Po jeho smrti se znovu rozhořely spory o nástupnictví – Václav II. (1191–1192) byl rychle svržen cílevědomým biskupem Jindřichem Břetislavem. Ten místo něj dosadil svého bratrance Přemysla Otakara I. (1192–1193), kterého však záhy také svrhl a Jindřich Břetislav se sám za podpory císaře Jindřicha VI. stal knížetem (1193–1197). Poté, co byly v české církvi papežským legátem zjištěny závažné poklesky, pozice Jindřicha Břetislava se prudce zhoršila a Přemysl Otakar proto vpadl do Čech. Vpád ale přišel příliš brzy, Přemysl nezískal dostatečnou podporu, a tak se musel stáhnout. Roku 1197 Jindřich Břetislav zemřel a na trůn nastoupil Přemyslův mladší bratr Vladislav Jindřich. Přemysl se však nehodlal vzdát, znovu vpadl do Čech a Vladislav Jindřich mu po dohodě trůn předal.  Ve stejné době se vyhrotil spor mezi Štaufy (Filip Švábský) a Welfy (Ota IV. Brunšvický). Přemysl Otakar se rozhodl podpořit Filipa Švábského, za což byl roku 1198 odměněn královskou korunovací v Mohuči, tentokrát již byl titul dědičný. Později přešel Přemysl krátce na stranu Welfů, kteří Přemyslovi královský titul uznali. Roku 1212 byla veškerá privilegia shrnuta a potvrzena Zlatou bulou sicilskou. České knížectví se přerodilo v České království, které mělo ve znaku nejdříve lvici (jeden ocas), později lva (dva ocasy). Přemyslovci nadále používali orlici jako svůj rodový znak.

Obec křesťanů (též Hnutí za náboženskou obnovu) je malá náboženská společnost, vyznačující se poměrně velkým důrazem na liturgický život, na druhou stranu ovšem rovněž názorovou otevřeností. Podle sčítání lidu roku 2011 se k ní v České republice přihlásilo 884 osob.

The Christian Community () is a Christian denomination. It was founded in 1922 in Switzerland by a group of mainly Lutheran theologians and ministers led by Friedrich Rittelmeyer, inspired by Rudolf Steiner, the Austrian philosopher and founder of anthroposophy. Christian Community congregations exist as financially independent groups with regional and international administrative bodies overseeing their work. There are approximately 100,000 worldwide. The international headquarters are in Berlin, Germany.  The Christian Community is led by the "circle of priests," with leaders known as coordinators appointed within the circle. A first coordinator (Erzoberlenker) is consulted by two second coordinators (Oberlenkers). There are also third coordinators (Lenkers) on the regional level and a synod of priests. There is.


Mistrovství světa v basketbalu mužů 2006

Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

Libanon – Venezuela 82:72 (23:20, 36:40, 56:57)  19. srpna 2006 (13:00) – Sendai Rozhodčí: Fabio Facchini (ITA), Nobuyasu Aibara (JAP), Recep Ankaralı (TUR)  Venezuela: Mijares (5), Díaz (9), Aguilera (18), Torres (12), Lugo (16); Machado (-), Cedeño (4), Marriaga (1), Barrios (2), Bayona (-), Morris (5).  Libanon: Fahed (1), Tawbe (2), Feghali-Bechara (9), El-Khatib (35), Vogel (26); Abdelnour (-), Mahmoud (3), Samaha (6).  19. srpna 2006 (16:00) – Sendai Rozhodčí: Heros Avanessian (IRN), Virginijus Dovidavičius (LIT), Álvaro Darío Trías Iglesias (URU)  Srbsko a Černá Hora: Avdalović (6), Rakočević (20), Aškrabić (9), Raičević (9), Miličić (5); Popović (5), Tripković (6), Nikolić (9), Marinović (2), Perović (4).  Nigérie: Udoka (18), Ere (15), Varem (4), Awojobi (7), Nwosu (9); Akognon (3), Ibekwe (3), Oguchi (8), Muoneke (9), Anagonye (6), Nwankwo (-).  19. srpna 2006 (19:00) – Sendai Rozhodčí: Michael Aylen (AUS), Carl Jungebrand (FIN), Terry Moore (USA)  Argentina: Pepe Sánchez (2), Ginóbili (22), Nocioni (21), Scola (10),

Skupina B.

Německo – Japonsko 81:70 (34:20, 53:37, 66:56)  19. srpna 2006 (13:00) – Hirošima Rozhodčí: Petr Sudek (SVK), Alejandro César Chiti (ARG), Abreu Muhimua João (MOZ)  Německo: Hamann (9), Greene (3), Okulaja (11), Nowitzki (27), Femerling (7); Demirel (8), Schultze (6), Garrett (2), Herber (-), Roller (2), Grünheid (6), Jagla (-).  Japonsko: Orimo (10), Igarashi (13), Amino (6), K. Takeuchi (8), Furuta (2); Kawamura (2), Yamada (9), Sakurai (9), Kashiwagi (6), Setsumasa (3), Ito (-), J. Takeuchi (2).  19. srpna 2006 (16:00) – Hirošima Rozhodčí: Lazaros Voreadis (GRE), Ilija Belošević (SCG), Boris Ryzhik (UKR)  Angola: Lutonda (17), Cipriano (17), Almeida (22), Gomes (9), Mingas (10); Morais (-), Barros (-), Carvalho (-), Moussa (8).  Panama: Cota (7), Douglas (17), Hicks (14), Lloreda (6), Garcés (16); Peralta (-), Daley (2), Levy (4), D. Gómez (-), García (4).  19. srpna 2006 (19:00) – Hirošima Rozhodčí: José Aníbal Carrión (PUR), Rabah Noujaim (LEB), Eddie Viator (FRA)  Španělsko: José Manuel Calderón (5), Juan Carlos Navarro (16), Carlos Jiménez (6), Jorge Garbajosa (16), Pau Gasol (16); Rudy Fernández (2),

Skupina C.

Austrálie – Brazílie 83:77 (21:21, 40:38, 56:57)  19. srpna 2006 (13:00) – Hamamacu Rozhodčí: Guerrino Cerebuch (ITA)  Austrálie: Bruton (16), Kendall (8), Worthington (23), Mackinnon (15), Bogut (10); Barlow (-), Newley (6), Kickert (2), Bruce (-), Helliwell (3).  Brazílie: Leandrinho (18), Alex Garcia (6), Guilherme (10), Anderson (15), Tiago (16); Marcelinho Machado (3), Nezinho (-), Murilo (3), Estevam (2), Marcelinho Huertas (4).  19. srpna 2006 (16:30) – Hamamacu Rozhodčí: ?  Řecko: Diamantidis (4), Zisis (2), Spanoulis (17), Vasilopoulos (-), Dikoudis (26); Papaloukas (8), Fotsis (16), Chatzivrettas (-), Tsartsaris (6), Papadopoulos (-), Kakiouzis (5).  Katar: Ali (9), Saeed (13), Turki (17), Mohammed (7), Mohammed Abdullah (10); Mousa (4), Abdi (2), Bashir (-), Salem (2).  19. srpna 2006 (19:30) – Hamamacu Rozhodčí: Eddie Rush (USA), Reynaldo Antonio Mercedes (DOM), Dubravko Muhvić (CRO)  Turecko: Ender (9), İbrahim (16), Serkan (10), Ersan (11), Kerem

Skupina D.

USA – Portoriko 111:100 (23:24, 57:51, 87:74)  19. srpna 2006 (13:30) – Sapporo Rozhodčí: Nikolaos Zavlanos (GRE), José Antonio Martín Beltrán (ESP), Domingos Francisco Simão (ANG)  USA: Paul (11), Anthony (21), Johnson (9), Jamison (-), Brand (6); Hinrich (15), James (15), Battier (6), Wade (13), Bosh (5), Howard (10).  Portoriko: Arroyo (23), Apodaca (8), Lee (6), Latimer (-), Santiago (9); Ramos (5), Reyes (8), Hatton (4), Dalmau (13), Ayuso (14), Rivera (8), Narváez (2).  19. srpna 2006 (16:30) – Sapporo Rozhodčí: Cristiano Jesus Maranho (BRA), Shmuel Bachar (ISR), Daniel Alfredo Delgado (VEN) Slovinsko: Bečirovič (16), Udrih (14), Ožbolt (11), Nachbar (17), Jurak (10); Lakovič (6), Nesterovič (4), Zagorac (2), Milič (6), Dragič (-), Slokar (1), Brezec (9).  Senegal: Diouf (10), Pène (9), Aw (18), Mamadou N'Diaye (15), Savané (11); Makhtar N'Diaye (3), Faye (-), Cissé (2), Niang (4), N'Doye (1), Badiane (6).  19. srpna 2006 (19:30) – Sapporo Rozhodčí: Romualdas Brazauskas (LIT), Scott Butler (AUS), Yuji Hirahara (JAP) Čína: Sūn Yuè (-), Wáng Zhìzhì (10), Dù Fēng (10), Yì Jiànlián (9), Yáo Míng (30); Chén Jiānghuá (-), Liú Wěi (3), Zhāng Qìngpéng (-), Wáng Shìpéng (3), Zhū Fāngyŭ (4).  Itálie: Basile (27), Soragna (14), Gigli (10), Rocca (5), Garri (10); Belinelli (6), Marconato (-), Mordente (7), Pecile (-), Michelori (3), Di Bella (2).  20. srpna 2006 (13:30) – Sapporo Rozhodčí: José Antonio Martín Beltrán (ESP), Scott Butler (AUS), Yuji Hirahara (JAP)  Portoriko: Arroyo (29), Dalmau (11), Ayuso (20), Apodaca (5), Santiago (12); Ramos (4), Reyes (4), Hatton (-), Latimer (2), Lee (1).  Senegal: Diouf (10), Cissé (14), Pène (9), N'Doye (13), Makhtar N'Diaye (14); Niang (-), Aw (2), Savané (2), Mamadou N'Diaye (-), N'Dongo N'Diaye (7), Badiane (8).  20. srpna 2006 (16:30) – Sapporo Rozhodčí: Cristiano Jesus Maranho (BRA), Shmuel Bachar (ISR), Romualdas Brazauskas (LIT)  Itálie: Di Bella (9), Belinelli (26), Soragna (9), Marconato (9), Garri (7); Basile (5), Mancinelli (2), Mordente (7), Michelori (2), Rocca (4), Gigli (-).  Slovinsko: Bečirovič (9), Lakovič (14), Nachbar (8), Nesterovič (17), Brezec (8); Jurak (6), Ožbolt (3), Udrih (5), Milič (2), Slokar (4).  20. srpna 2006 (19:30) – Sapporo Rozhodčí: Nikolaos Zavlanos (GRE), Milivoje Jovčić (SCG), Daniel Alfredo Delgado (VEN)  USA: Paul (13), Anthony (16), Battier (5), James (11), Howard (16); Johnson (11), Hinrich (6), Jamison (3), Wade (26), Bosh (3), Miller (-), Brand (11).  Čína: Liú Wěi (8), Wáng Shìpéng (17), Zhū Fāngyŭ (9), Wáng Zhìzhì (2), Yáo Míng (21); Chén Jiānghuá (6), Zhāng Qìngpéng (-), Sūn Yuè

Osmifinále.

Argentina – Nový Zéland 79:62 (21:16, 37:29, 59:44)  26. srpna 2006 (10:00) – Saitama Rozhodčí: Nikolaos Zavlanos (GRE), Shmuel Bachar (ISR), Milivoje Jovčić (SCG)  Argentina: Pepe Sánchez (4), Ginóbili (28), Nocioni (2), Scola (10), Oberto (23); Herrmann (2), Delfino (2), Prigioni (4), Wolkowisky (4).  Nový Zéland: Henare (5), Penney (11), Boucher (-), Cameron (6), Bradshaw (9); Dickel (15), Jones (9), Vukona (-), Frank (5), Rampton (2).  26. srpna 2006 (13:00) – Saitama Rozhodčí: Carl Jungebrand (FIN), Terry Moore (USA), Eddie Viator (FRA)  Litva: Kalnietis

Čtvrtinále.

Španělsko – Litva 89:67 (28:11, 47:30, 65:42)  29. srpna 2006 (16:30) – Saitama Rozhodčí: Reynaldo Antonio Mercedes (DOM), Cristiano Jesus Maranho (BRA), Saša Pukl (SLO)  Španělsko: José Manuel Calderón (4), Juan Carlos Navarro (22), Carlos Jiménez (5), Jorge Garbajosa (4), Pau Gasol (25); Rudy Fernández (10), Carlos Cabezas (-), Felipe Reyes (4), Sergio Rodríguez (2), Berni Rodríguez (2), Marc Gasol (7), Alex Mumbrú (4).  Litva: Mantas Kalnietis (14), Linas Kleiza (15), Mindaugas Žukauskas (5), Darius Songaila (2), Darjuš Lavrinovič (17); Tomas Delininkaitis (4), Arvydas Macijauskas (-), Giedrius Gustas (2), Kšyštof Lavrinovič (8), Simas Jasaitis (-), Robertas Javtokas (-).  29. srpna 2006 (19:30) – Saitama Rozhodčí: Terry Moore (USA), Scott Butler (AUS), Ilija Belošević (SCG)  Argentina: Pepe Sánchez

Semifinále.

Řecko – USA 101:95 (14:20, 45:41, 77:65)  1. září 2006 (16:30) – Saitama Rozhodčí: Fabio Facchini (ITA), Cristiano Jesus Maranho (BRA), Ilija Belošević (SCG)  Řecko: Diamantidis (12), Chatzivrettas (2), Fotsis (9), Kakiouzis (15), Papadopoulos (8); Papaloukas (8), Schortsianitis (14), Spanoulis (22), Dikoudis (8), Tsartsaris (3).  USA: Hinrich (12), Anthony (27), Johnson (3), James (17), Brand (-); Battier (1),

Finále.

Španělsko – Řecko 70:47 (18:12, 43:23, 54:34)  3. září 2006 (19:30) – Saitama Rozhodčí: Carl Jungebrand (FIN), Terry Moore (USA), Pablo Alberto Estévez (ARG)  Španělsko: José Manuel Calderón (7), Juan Carlos Navarro (20), Carlos Jiménez (4),

O 3. místo.

USA – Argentina 96:81 (21:27, 50:49, 69:62)  2. září 2006 (19:30) – Saitama Rozhodčí: Juan Carlos Arteaga (ESP), Nikolaos Zavlanos (GRE), Scott Butler (AUS)  USA: Hinrich

O 5. - 8. místo.

Turecko – Litva 95:84 (19:10, 23:27, 40:48, 75:75)  31. srpna 2006 (16:30) – Saitama Rozhodčí: Petr Sudek (SVK), José Antonio Martín Beltrán (ESP), Milivoje Jovčić (SCG)  Turecko: Hakan (2), Serkan (12), Ersan (13), Fatih (-), Kaya (-); Cenk (8), Ermal (24), Engin (9), Ender (18), Kerem (9), Semih (-).  Litva: Gustas

O 5. místo.

Francie – Turecko 64:56 (20:7, 35:20, 49:43)  2. září 2006 (16:30) – Saitama Rozhodčí: Reynaldo Antonio Mercedes (DOM), Saša Pukl (SLO), Yosuke Miyatake (JAP)  Francie: Bokolo (5),

O 7. místo.

Litva – Německo 77:62 (30:17, 47:41, 58:54)  3. září 2006 (16:30) – Saitama Rozhodčí: Eddie Rush (USA), Lazaros Voreadis (GRE), Alejandro César Chiti (ARG) Litva: Gustas (8), Macijauskas (6),

Soupisky.

1. Španělsko 2. Řecko  3. USA  4. Argentina  5. Turecko  6. Francie  7. Litva  8. Německo  10. Angola  11. Srbsko

Rozhodčí.

Všichni rozhodčí byli profesionálové.

15. Mistrovství světa v basketbalu mužů v roce 2006 proběhlo od 19. srpna do 3. září v Japonsku. Mistrovství se zúčastnilo 24 týmů, které se utkali ve čtyřech základních skupinách po šesti týmech. Z každé skupiny postoupily čtyři nejlepší týmy do vyřazovacích bojů o medaile. Týmy na pátém a šestém místě byly vyřazeny. Mistrem světa se stalo Španělsko.

The 2006 FIBA World Championship was the 15th FIBA World Championship, the international basketball world championship for men's teams. The tournament was hosted by Japan and held from August 19 to September 3, 2006. It was co-organised by the International Basketball Federation (FIBA), Japan Basketball Association (JABBA) and the 2006 Organizing Committee.  For the first time since 1986, the World Championship was contested by 24 nations, eight more than in 2002. As a result, group rounds were conducted in four cities, with the knockout rounds being hosted by Saitama City.  The tournament was won by Spain, who, in the championship final, beat Greece, 70–47, to finish the tournament having won all nine games played. For Spain, it was a record breaking performance at the FIBA World Championship and something the country had never seen before. It was the first time Spain had won Gold in the FIBA World Championship along with it being the first time Spain had won a medal at the FIBA world championship. Pau Gasol also became the first Spaniard to win the MVP award. It was the first time a country has won all nine of its games since 1994 when the United States won all nine games and took the gold medal home. The bronze medal was won by the United States, who defeated Argentina, 96–81, in the third place game, after a crushing loss by Greece. Up to 2014, including the 2014 tournament, it has been the only tournament where neither Yugoslavia or the USA have reached the final until 2019. The 2006 tournament marked the final appearance of Serbia and Montenegro as they broke up into the independent nations of Serbia and Montenegro after a successful independence referendum in Montenegro in May.


Těžké začátky.

Vyrůstal v chudobě na úzkém pobřeží ostrova Lamma. Jeho život se začal měnit až s úspěšným startem hereckého novice v lokální televizní stanici TVB.

Kariéra.

Ve známost vešel Čou jako hvězda televizního seriálu The Bund (1983). Jakkoliv se mu dařilo v televizních rolích, viděl svoji budoucnost jako velký filmový herec. Bohužel však stále účinkoval pouze v nízkorozpočtových snímcích. Zlom přišel až poté, co se dal dohromady s relativně neznámým režisérem Johnem Woo, když spolu v roce 1986 natočili gangsterku A Better Tomorrow ("Lepší Zítřek"), která z obou učinila ve významné části Asie megahvězdy. Po úspěchu "A Better Tomorrow" vytvořil Čou ještě další „gun fu“ (slovní hříčka: "gun" znamená anglicky "bouchačka" (volně přeloženo)) neboli „heroic bloodshed“ (hrdinské krváky) filmy, právě pod taktovkou Johna Woo. Jednalo se o snímky The Killer ("Zabiják") z roku 1989 a Hard Boiled (1992).  Na západě je Čou známý jako představitel ctnostných tvrďáků, ať už policajtů nebo zločinců. Přes tuto škatulku je herec širokých možností, o čemž svědčí například jeho účinkování v komediích jako Diary of a Big Man z roku 1988 nebo Now You See Love… Now You Don't z roku 1992. Překvapivě pro skalní příznivce hongkongské hardcore produkce účinkoval také v romancích Love in a Fallen City z roku 1984 a An Autumn's Tale z roku 1987. Cejch ranaře odhodil také ve snímku Wong Ťinga God of Gamblers z roku 1989, kde se předvedl jako komik a akční hrdina zároveň. Tímto filmem zároveň definitivně prorazil jako nejpopulárnější hongkongský herec.  Úspěchy v Hongkongu předznamenaly jediné, Čouův frontální útok na Hollywood a chuť zopakovat lokální úspěchy na mezinárodním poli. Jeho první dva filmy, Replacement Killers ("Střelci na útěku") z roku 1998 a The Corruptor ("Válka gangů") z roku 1999, však byly propadáky. Ve stejném roce, jako "Válka gangů" vznikl také snímek Anna and the King ("Anna a král"), který dopadl o poznání lépe. Zásluha je však připisována herečce Jodie Fosterové, která si zde zahrála. V roce 2000 se vrátil do Asie, aby natočil film Crouching Tiger, Hidden Dragon ("Tygr a drak"), který vyhrál Oskara za nejlepší zahraniční snímek roku. V roce 2004 překvapil účinkováním v čínském indie-hitu Waiting Alone a o dva roky později spolupracoval s Gongem Li jako herec v jeho filmu Žang Jimu.  Čou ovšem stále čeká na svůj osobitý úspěch. Nyní žije v Hongkongu a nechal se slyšet, že si dělá zálusk na Oskara. Jeho posledním počinem má být role ukrutného piráta Sao Fenga v třetím pokračování Pirates of the Carribean ("Piráti z Karibiku").

Soukromý život.

Čouovou zálibou je fotografování a sám je členem fotografického klubu. Jako osobnost působí zcela normálním dojmem, bez avantýr hereckých hvězd. Rád nakupuje jídlo v Kowloon City a přátelí se s mnoha majiteli obchůdků. Je velice ohleduplný a nechodí daleko pro legraci.

Filmografie.

"názvy filmů jsou v angličtině"

Chow Yun Fat (čínsky: 周潤發, pinjin: Zhōu Rùnfā, český přepis: Čou Jan-Fet) (* 18. května 1955 na ostrově Lamma v Hongkongu) je hongkongský herec.  Stal se jedním z mezinárodně angažovaných hongkongských herců spolu s Bruce Leem, Jackie Chanem a Michelle Yeoh. Tento charizmatický herec je považován za čínského Cary Granta nebo Alaina Delona.

Chow Yun-fat (born 18 May 1955), previously known as Donald Chow, is a Hong Kong actor known for his collaborations with filmmaker John Woo in the action heroic bloodshed–genre films "A Better Tomorrow", "The Killer", and "Hard Boiled", and in the West for his roles as Li Mu-bai in "Crouching Tiger, Hidden Dragon" and Sao Feng in "". He mainly plays in drama films and has won three Hong Kong Film Awards for Best Actor and two Golden Horse Awards for Best Actor in Taiwan.


Průběh toku.

Pramení na západních svazích Serra Parima v jihozápadní části Guyanské vysočiny. Protéká Orinockou nížinou a ústí do Atlantského oceánu, přičemž vytváří deltu. Celý tok opisuje velký eliptický oblouk, nejprve směřuje od jihu k severu a na středním toku se stáčí téměř k východu. Tok řeky je možné rozdělit do čtyř částí:

Přítoky.

Většina řek ve Venezuele patří do povodí Orinoka, největší z nich je Caroní, které se připojuje u Puerto Ordaz blízko vodopádů Llovizna. Zvláštností Orinoka je Casiquiare, který začíná jako rameno Orinoka a pokračuje do řeky Rio Negro, což je přítok Amazonky, a vytváří tak přírodní kanál mezi Orinokem a Amazonkou.

Vodní režim.

Hlavním zdrojem vody jsou deště. Úroveň hladiny a průtoky se v průběhu roku silně mění. Na části dolního toku u města Ciudad Bolívar začíná hladina stoupat ve druhé polovině dubna až v květnu. V září úroveň hladiny dosahuje nejvyšší hodnoty, načež rovnoměrně klesá až do března až dubna kdy je úroveň nejnižší. V ústí Mety činí rozdíl hladin 8 až 10 m, u Ciudad Bolívar 10 až 15 m. Mořský příliv zasahuje až k Ciudad Bolívar a úroveň hladiny se může zvednout až o 2 m při skočném přílivu. Průměrný roční průtok vody činí 33 000 m³/s a celkový roční odtok činí 915 km³. Při nejsilnějších povodních může průtok dosáhnout 50 000 až 55 000 m³/s i více, zatímco v období sucha klesá na 5000 až 7000 m³/s. Za rok odnese 45 Mt pevných částic.

Využití.

Řeka je splavná téměř v celé délce toku a bagrování dna umožnilo oceánským lodím s ponorem do 8 m plout až k městu Ciudad Bolívar, 435 km proti proudu. Okolí řeky také obsahuje hodně živičných písků, které mohou být využity jako budoucí zdroj ropy. Celková délka vodních cest v povodí Orinoka je 12 000 km. V období dešťů mohou říční lodě plout až k ústí řeky Guaviare (s výjimkou peřejí). Pravé přítoky umožňují vodní dopravu jen na částech svých dolních toků, zatímco levé jsou splavné po celý rok.

Osídlení.

Na řece leží města Santa Barbara, Puerto-Ayakucho, Ciudad Bolívar, Puerto Ordas (Venezuela), Puerto Carreño (Kolumbie).

Fauna a flóra.

Říční systém Orinoca je domovem např. pro říčního delfínovce amazonského ("Inia geoffrensis"), ohroženého krokodýla orinockého, jednoho z největších amerických predátorů, nebo pro dravé piraně.

Historie.

Ústí jednoho z ramen řeky do Atlantiku objevil již Kolumbus při své třetí plavbě v roce 1498. V roce 1499 údajně jedno z ramen viděli účastníci španělské expedice Alonso de Ojeda a Amerigo Vespucci. V roce 1531 španělský objevitel Diego de Ordás jako první vyplul proti proudu řeky prozkoumal jeho část a dosáhl ústí Mety. V roce 1800 německý vědec Alexander von Humboldt a francouzský botanik Aimé Jacques Alexandre Bonpland provedli cestu po řece a prokázali spojení jejího povodí s povodím Amazonky. Pramen Orinoka v Cerro Delgado-Chalbaud v horském pásmu Parima na venezuelsko-brazilské hranici, byl objeven v nadmořské výšce 1047 m, až v roce 1951 venezuelsko-francouzským týmem. Hledání pramenů je i jedním z námětů knihy Julese Verna "Na vlnách Orinoka".

Orinoko (, v jazyce místních indiánů Tamanaků slovo "orinuku" znamená řeka) je jedna z nejdelších a nejvodnějších řek v Jižní Americe. Mohutný tok o délce 2140 km protéká Venezuelou (státy Amazonas, Anzoátegui, Apure, Bolívar, Delta Amacuro, Guárico) a částečně tvoří její hranici s Kolumbií. Své povodí má v oblasti nazývané Orinoquia, jejíž rozloha činí 880 000 km², 23,7 % rozlohy této oblasti je v Kolumbii, zbytek ve Venezuele, pramen je na hranicích s Brazílií.

The Orinoco River () is one of the longest rivers in South America at . Its drainage basin, sometimes known as the Orinoquia, covers , with 76.3 percent of it in Venezuela and the remainder in Colombia. It is the fourth largest river in the world by discharge volume of water. The Orinoco River and its tributaries are the major transportation system for eastern and interior Venezuela and the llanos of Colombia. The environment in the Orinoco's basin is extremely diverse; it hosts a wide variety of flora and fauna.


Život.

Dětství a dospívání.

Žofie Bavorská se narodila v Mnichově v roce 1376, ale vyrůstala na hradě v Landshutu u svého strýce Friedricha, staršího otcova bratra. Friedrich byl stejně jako Václav IV. příznivcem lovu. Roku 1388 ji vzal strýc do Prahy, kde se věnoval mimo jiné i politickým jednáním. Prý půvabná dvanáctiletá princezna devětadvacetiletého krále Václava IV. okouzlila tak, že jí požádal o ruku. Navíc byly posíleny již tak přátelské vztahy mezi Českým královstvím a Bavorskem. Nevěstina otce zastupoval při vyjednávání sňatku právě vévoda Friedrich. Nejen z tohoto kroku je zřejmé, že Václav IV. rozhodně nebyl tak neschopným panovníkem, jak jej líčí některé zaujaté kroniky. Sňatkem s nemajetnou Žofií totiž upevnil svoji moc a postavení, rovněž si jím připoutal odbojné Wittelsbachy.

Svatba s Václavem IV..

Svatba se konala 2. května 1389 v Chebu. Václava a Žofii oddal králův kancléř Jan, kamminský biskup. Král byl totiž ve vleklém sporu s pražským arcibiskupem Janem z Jenštejna. Oslavy trvaly osm dní a zúčastnili se jich i bavorští kejklíři a český kouzelník Žito. Pověst praví, že když bavorští kejklíři prováděli své kousky, kouzelník Žito je předčil a pokořil. Tak se Žito zařadil mezi české legendy.  Václav oslavil manželský svazek tím, že dal zhotovit řadu vynikajících rukopisů. "Bible Václava IV." byla společným rukopisem krále a královny a rukopis "Willehalm" apoteosou manželské věrnosti.  Stejně jako její předchůdkyně se Žofie naučila česky a velmi rychle se sžila s českým prostředím. Manželé se zpočátku velmi milovali, ale pravděpodobně Václavova žárlivost a jeho alkoholismus mezi nimi způsobily neshody. Důvodem neshod mohla být také nenaplněná touha po dítěti. Žofie tak značnou část svého manželství pobývala na svých věnných městech, kde jí Václav navštěvoval.

Korunovace Žofie.

Žofie byla na českou královnu korunována 15. března 1400. Korunována byla arcibiskupem Olbramem ze Škvorce, synovcem Jana z Jenštejna. Ve stejném roce spočinula na její hlavě i koruna římská. Proč byla Žofie korunována až po jedenácti letech po svatbě není zcela jasné. Prameny uvádějí dvě možnosti tak dlouhého odkladu korunovace.  První možností je nesoulad mezi Žofií a Václavem. Tato možnost by mohla být potvrzena i faktem, že Václav se korunovace nezúčastnil. Stal se tak jediným českým králem, který se nezúčastnil korunovace své ženy.  Druhou možností je vleklý spor Václava s pražským arcibiskupem Janem z Jenštejna, který komplikoval i Žofiinu korunovaci českou královnou. Korunovaci královny totiž mohl provést pouze arcibiskup.

Věnná města královny.

Jejím prvním vlastním věnným městem, které ji 26. února 1399 daroval král Václav IV. byl východočeský Dvůr nad Labem, později zvaný Dvůr paní králové – Dvůr Králové nad Labem. Ostatní věnná města získala Žofie v roce 1400 až sedm let po smrti císařovny-vdovy Alžběty Pomořanské, poslední manželky Václavova otce císaře Karla IV. Získala tak panství Potštejn s Kostelcem nad Orlicí či hrady Lichnici a Bradlec Při jejich spravování projevovala dobrý ekonomický cit a svůj majetek dokonce rozmnožila. Svůj zájem věnovala i zakladatelské činnosti.  V letech 1402 -1403 v době odboje proti králi Václavovi a jeho internaci ve Vídni pobývala královna Žofie ve svých východočeských věnných městech, především v Hradci Králové a ve Dvoře Králové nad Labem.

Významní muži jejího života.

Jan Nepomucký.

Jan Nepomucký neboli Johánek z Pomuka zastával funkci generálního vikáře.  Na rozkaz Václava IV. byl umučen a vhozen z Karlova mostu do Vltavy 20. března 1393. Je jedním z našich nejoblíbenějších českých patronů a světců.  Podle Hájkovy kroniky byl Jan Nepomucký zpovědníkem královny Žofie. Václav na svoji ženu žárlil a chtěl po Janu Nepomuckém prozradit její zpovědní tajemství. Ten to odmítl a proto musel zemřít. Role Jana Nepomuckého jako důvěrníka či zpovědníka královny je však historicky nedoložená a nepravděpodobná. Tato důvěrná dvorská funkce je nepravděpodobná především proto, že Jan Nepomucký patřil do znepřátelené skupiny okolo arcibiskupa.

Jan Hus.

Jan Hus se v roce 1402 stal kazatelem v Betlémské kapli. Učený teolog kázal česky a kritizoval zlořády v církvi, především korupci, bohatství a uvolněné mravy. Volal po obrodě církve a návratu k původním křesťanským hodnotám. Královna Žofie v dalších letech proslula jako Husova posluchačka a velká obdivovatelka. Docházela do Betlémské kaple na jeho kázání a stejně jako král Václav ho dlouho chránila. V září 1410 v královských listech papeži společně s Václavem žádala zrušení klatby nad Husem. Vztah Jana Husa ke královně byl zřejmě blízký, jak se dá vyvodit ze srdečných zmínek o ní v Husových kostnických listech. Rozhodná Žofie se nakonec Husovým odpůrcům zdála větší hrozbou než váhavý král. Oba se ovšem nakonec museli stáhnout v obraně Husova učení do pozadí. Za zmínku stojí i to, že královna správně předvídala nepokoje po smrti mistra Jana Husa.

Královna vdova.

Úmrtí Václava IV..

Žofie patří k tragickým postavám našich dějin, neboť její sympatie k Husovi a jeho reformačním snahám se jí nakonec staly osudnými. Václav IV. zemřel v roce 1419 po zprávách o první pražské defenestraci a zřejmě komplikované, ale relativně spokojené manželství tak skončilo. Po Václavově smrti se Žofie uchýlila pod ochranu švagra Zikmunda, jehož nástupnictví na český trůn podporovala. Nějaký čas byla Žofie správkyní království a 6. října 1419 přední čeští páni uzavřeli s královnou Žofií spolek na obranu „práva a řádu zemského“.  Husitské války, které uvrhly království do chaosu, donutily Žofii úřad složit a Zikmund musel své zájmy hájit sám. Královna-vdova si na něm vydobyla pevné sídlo v Prešburku, kam odjela na Hod Boží vánoční (25. prosince 1419). Se Zikmundem se také přela o náhrady za svůj majetek. Uherský král prý uvažoval o tom, že královnu-vdovu znovu provdá, zřejmě za polského krále Vladislava II. Jagella.

Úmrtí Žofie.

Žofie Bavorská zemřela v rouše klarisky 4. listopadu 1428 v Prešpurku. Podle poslední vůle chtěla být uložena k poslednímu odpočinku v Mnichově v rodném Bavorsku, její přání však nebylo splněno – byla pohřbena v boční kapli v bratislavské katedrále sv. Martina. Té se dnes říká Kaple královny Žofie či Královnina kaple.  Je zpodobněna v Mariánských hodinkách (Knihovna Národního muzea v Praze, sign. V H 36) na f. 77, společně s Václavem IV. v Modlitební knize Václava IV. a také je jednou z byst v sedile v Týnském chrámu.

Zajímavosti.

Žofie Bavorská je snad jedinou českou královnou, o níž je v historii zaznamenáno, že byla zpohlavkována.  Královna byla hluboce dotčena upálením Jana Husa a stala se ochránkyní husitských kněží i přijímání pod obojí způsobou. Již v roce 1416 si na ni čeští katolíci stěžovali kostnickému koncilu, že utrakvisty veřejně podporuje a katolické faráře ze svých statků i měst vyhání. Profesor Rudolf Urbánek uvádí: "... někdy k Vánocům 1418 přijel do Prahy její bratr Arnošt, aby zjednal nápravu. Když však na jeho výtky odpověděla, že chce ve své víře umřít, v hněvu prý jí dal notný políček, až jí závoj spadl, načež ujel domů."  Teprve když byl 20. 2. 1419 v Uherské Skalici vyhlášen na Žofii „půhon", aby se do třiceti dnů dostavila do Hodonína před soud papežského nuncia, kapitulovala a ze dne na den se s husitstvím rozešla. Ale někteří čeští katolíci jí ani potom nevěřili a později obviňovali císaře Zikmunda, že má s Žofií cizoložný vztah, že ho tato kacířka očarovala a ovlivňuje ho ve prospěch husitů.

Žofie Bavorská (1376, Mnichov – 4. listopadu 1428, Bratislava) byla druhá manželka Václava IV. a římská a česká královna. Žofiinými rodiči byli politicky málo významný mnichovsko-bavorský vévoda Jan II. Bavorský a jeho manželka Kateřina Gorická. Žofie byla příbuznou Václavovy první ženy Johany Bavorské, neboť byla dcerou jejího bratrance.

Sophia of Bavaria (; ; 1376 – 4 November 1428) was a Queen of Bohemia and the spouse of Wenceslaus, King of Bohemia and King of the Romans. She was briefly interim regent of Bohemia after the death of Wenceslaus in 1419.


Život.

Arenas se narodil na venkově, v severní části kubánské provincie Oriente. Později se přestěhoval do města Holguín. V roce 1963 se přestěhoval do Havany a zapsal do školy Planification a později na Filosofické fakultě na Universidad de La Habana, kde studoval filozofii a literaturu. Následující rok začal pracovat v Národní knihovně. Získal ocenění Villaverde Cirilo od UNEAC (Národní unie kubánských spisovatelů a umělců). Jeho "Halucinace" získal "první Čestné uznání" v roce 1966. Pro své spisy a otevřeně homosexuální styl života se dosta do konfliktu s představiteli komunistické vlády. Opustil národní knihovnu a byl redaktorem ústavu kubánské knihy roku 1968. Od roku 1968 do roku 1974 byl novinář a redaktor literárního časopisu "La Gaceta de Cuba".  V roce 1973 byl poslán do vězení poté, co byl obviněn a odsouzen za "ideologické odchylky a pro publikování v zahraničí bez oficiálního souhlasu". Těsně po zatčení se pokusil o útěk, chtěl opustit Kubu a odplout od břehu na duši z automobilové pneumatiky. Pokus se nezdařil a on byl po několika týdnech zadržen v Leninově parku a uvězněn v nechvalně známé věznici a bývalé španělské koloniální pevnosti Castillo del Morro spolu s vrahy a násilníky. Ve vězení občas získával cigarety, sloužící zde jako platidlo, tím, že pomáhal některým vězňům psát dopisy pro milenky a manželky. Podařilo se mu tímto způsobem shromáždit dost papíru a pokračovat v psaní. Nicméně pokus o pašování textů z vězení byl odhalen a on byl potrestán. Bylo mu vyhrožováno smrtí, byl nucený vzdát své práce, propuštěn byl v roce 1976. V roce 1980, jako součást „exodu z přístavu Mariel“, emigroval do Spojených států.  V USA onemocněl nemocí AIDS a v roce 1990 spáchal sebevraždu. V dopise na rozloučenou napsal svým přátelům, že si bere život "s ohledem na svůj povážlivý zdravotní stav a strašnou citovou deprivaci způsobenou vědomím, že už nemohu dál psát a bojovat za svobodu Kuby".

Reinaldo Arenas (16. července 1943 Holguín, Kuba – 7. prosince 1990 New York, USA) byl kubánský básník, prozaik a dramatik.

Reinaldo Arenas (July 16, 1943 – December 7, 1990) was a Cuban poet, novelist, and playwright known as an early sympathizer, and later critic of Fidel Castro and the Cuban Revolution, and a rebel of the Cuban government.


Historie.

Geografická poloha města Inverness ve středu severního Highlandu (Skotské vysočiny), byla důležitou součástí obrany tohoto území. Spolu s dalšími pevnostmi ve Fort William, Ruthven, Fort Augustus, Inversnaid, nebo Bernera, tvořila dostatečnou síť pevností pro ochranu území Highlands. Postupně se mezi těmito místy vystavělo 1808 km vojenských silnic. Komunikace mezi útvary byla zajišťována právě po nich, nebo po moři, bylo-li to možné.  Již od dvanáctého století byla v Inverness natrvalo usídlena vojenská posádka, která chránila jak samo město, tak i jeho okolí. Tato pevnůstka se však jmenovala Fort George až od roku 1725, kdy generál George Wade zrekonstruoval místní středověký hrad spolu s budovou staré pevnosti. Tu ale zničili Jakobité v únoru roku 1746, poté co úspěšně dobyli Inverness, při ústupu z Derby. Jakobity poté vyhnala armáda knížete z Cumberlandu po bitvě u Cullodenu. Vládce pak nařídil obnovu pevnosti.  Protože však centrum města plně nevyhovovalo vojenským představám o poloze pevnosti, kvůli malé rozloze aj., rozhodlo se, že nová pevnost bude umístěna tam, kde stojí dodnes. Poloha mimo město s velkou rozlohou a přístupem k moři, plně vyhovovala podmínkám tehdejší armády.  Pevnost se začala stavět roku 1748 a byla dle plánů určena pro 2500 mužů ve 2 pěších regimentech a dělostřelectvu, podporovaného od moře. Celou budovu má na svědomí architekt plukovník William Skinner, který vytvořil dílo, podle tehdy nejnovějších poznatků v oblasti vojenského stavitelství.  Hlavními staviteli byli čtyři synové architekta Williama Adama, kteří zajišťovali chod celé stavby, včetně dodávek a transportu surovin. Plukovník Skinner přijížděl na stavbu každý rok na kontrolu. Dokončení stavby přišlo v roce 1769, tj. po 21 letech.

Vzhled.

Shora připomíná komplex vojenskou raketu s opravdu originálním a nadčasovým rozmístěním všeho potřebného.  Kasárna jsou obklopena mohutnými hradbami, za kterými je ještě vodní příkop spolu s čelní hradbou. Po obvodu nechybí děla a strážní budky s úzkou průrvou. Je zde i dostatek prostoru k cvičení i jiné činnosti a to jak venku, tak uvnitř pevnosti. V komplexu lze nalézt věznice pro zajatce i vojáky z jednotky, kostel, kuchyně, ubytovny a kanceláře, palisády, padací most aj.

Současnost.

Dnes je pevnost častým cílem turistů z celého světa a to nejen proto, že zde lze zhlédnout živé cvičení zdejší vojenské jednotky, ale hlavně kvůli historii, která je spolu s mnoha předměty podrobně popsána v místním muzeu. Originální sbírka obsahuje věci nashromážděné za posledních 200 let a spojené s Fort George.

Fort George (pevnost George) je vojenská pevnost, která se nalézá ve Skotsku, severovýchodně od města Inverness, na pobřeží Severního moře, konkrétně v zálivu Moray Firth.

Fort George (Gaelic: or , the latter meaning literally "the garrison"), is a large 18th-century fortress near Ardersier, to the north-east of Inverness in the Highland council area of Scotland. It was built to control the Scottish Highlands in the aftermath of the Jacobite rising of 1745, replacing a "Fort George" in Inverness constructed after the 1715 Jacobite rising to control the area. The current fortress has never been attacked and has remained in continuous use as a garrison.  The fortification is based on a star design; it remains virtually unaltered and nowadays is open to visitors with exhibits and facsimiles showing the fort's use at different periods, while still serving as an army barracks.