Životopis.

Benjamin Ferencz se v chudé židovské rodině v Rumusku v oblasti Sedmihradsko. Ještě dva roky předtím, kdy se narodila jeho sestra, patřilo toto území Maďarsku, to je ale po porážce po 1. světové válce postoupilo Rumunsku. Kvůli vzrůstající perzekuci se rodina rozhodla emigrovat do Spojených států. Zde se usadili v New Yorku v imigrantské čtvti Lower East Side v jihovýchodní části Manhattanu.  Ferenczovu otci, který byl vyučený jako švec, se nedařilo sehnat práci, proto byla rodina nucena žít v suterenu nájemního domu ve čtvrti, které se přezdívalo Hell's Kitchen ("Ďáblova kuchyně)," kvůli její nechvalně známé proslulosti jako čtvrti s nejvyšší kriminalitou v zemi. Právě odsud zřejmě pochází Ferenczův zájem o kriminalistiku a trestní právo. Jako dítě byl dvakrát odmítnut, když ho rodiče chtěli přihlásit do základní školy. Bylo tomu tak zřejmě kvůli jeho malému vzrůstu (i v dospělosti měřil pouze 157 cm) a nepomohla ani špatná znalost angličtiny. Jeho rodiče se následně rozvedli a Ferencz začal žít u tety. Poté se konečně dostal do školy kde se z něj stal brilatní student. Na doporučení učitelky byl přesunut do školy pro nadané studenty a poté začal studovat na City College of New York sociologii a trestní právo. Následně získal stipendium na Harvardově univerzitě, kde začal studovat v roce 1940. Zde se jako dobrovolník přihlásil o práci výkumného asistenta profesora Sheldona Gluecka, který pracoval na knize pojednávající o válečných zločinech. Po zapojení USA do druhé světové války, se Ferencz pokusil narukovat, ale byl odmítnut kvůli své výšce.  Na Harvardově univerzitě promoval v roce 1943. Poté se mu konečně podařilo vstoupit do armády a to do dělostřeleckého oddílu. Byl zapojen do vylodění v Normandii, v Bitvě v Ardenách a bojů u Siegfriedovy linie. Na konci roku 1944 mu bylo jasné, že se Němci dopustili vysoce závažných válečných zločinů. Když 3. armáda generála George S. Pattona založila útvar pro vyšetřování válečných zločinů, Ferencz se stal jedním z vyšetřovatelů. Jako člen tohoto útvaru se Ferencz mimo jiných podílel na osvobozování a vyšetřování koncentračních táborů Buchenwald, Mauthausen a Flossenbürg. Zde byl svědkem otřesných výjevů, které ho traumatizovaly po zbytek života. Ferencz byl čestně propuštěn z armády v prosinci roku 1945. Poté se vrátil do New Yorku, kde si 31. března 1946 vzal svoji ženu Gertrudu.

Norimberské procesy.

Brzy po návratu do USA byl Ferencz osloven, aby se podílel na vyšetřování válečných zločinů, které byly v té době projednávány v Norimbeských procesech. Jeho nadřízeným byl plukovník Telford Taylor, který Ferencze pověřil získáváním důkazů o válečných zločinech spáchaných příslušníky SS. V Berlíně se svým týmem Ferencz vypátral hlášení se záznamy o vraždách židů, které vykonaly jednotky zvláštního určení Einsatzgruppen, jejichž úkolem bylo eliminovat nežádoucí osoby. Podle odhadů tato jednotka zabila mezi lety 1941–1945 až dva miliony lidí. Ferencz se vrátil do Norimberku, kde Telforda Taylora požádal o další proces. Taylor nejprve nový proces odmítl s tím, že všechny procesy jsou již schálené. Ferencz byl, ale neoblomný a Taylor nakonec svolil a jmenoval Ferencze hlavním žalobcem v procesu s Einsatzgruppen, který byl devátým procesem z dvanácti Následných norimberských procesů. V této době bylo Ferencovi pouhých 27 let.  V procesu bylo obžalováno 24 velitelů Einsatzgruppen, kteří čelili obvinění z válečných zločinů a zločinu proti lidskosti. Dva z nich proces nedokončili – jeden ze zdravotních důvodů, druhý kvůli spáchání sebevraždy. Mezi obžalovanými byl například důstojník SS a velitel Einsatzgruppen D Otto Ohlendorf, ekonom a doktor práv, který zavraždil okolo 100 000 lidí na jižní Ukrajině a na Kavkaze. Všech 22 obžalovaných bylo v dubnu roku 1948 odsouzeno – třináct k trestu smrti z nichž 4 byly vykonány. Žádný z obžalovaných nepřiznal svou vinu.  Po Norimberských procesech Ferencz zůstal v Německu a podílel se na rehabilitačním programu a reparacích pro oběti nacistické perzekuce. Také se podílel na Dohodě o reparacích mezi Izraelem a Západním Německem a německém restitučním zákoně ("Bundesentschädigungsgesetz"). Do New Yorku se s manželkou a čtyřmi dětmi vrátil v roce 1956. Společně s Telfordem Taylorem si založili soukromou právní praxi, ale i nadále se podílel na případech reparací pro oběti Holokaustu.

Vznik mezinárodního soudu.

Druhá světová válka zanechala ve Ferenzovi hluboký dojem. Pod vlivem války ve Vietnamu se stal jedním z hlasů volajícím za zřízení Mezinárodního trestního soudu. V roce 1975 vydal i knihu "Defining International Aggression – The Search for World Peace," ve které argumentoval za zřízení mezinárodního soudu. Od roku 1985 do roku 1996 také pracoval jako pomocný profesor mezinárodního práva na Pace University v New Yorku. Mezinárodní trestní soud byl založen 1. července 2002 v Haagu poté co 60 zemí ratifikovalo Římský statut. Spojené státy americké smlouvu podepsaly, ale neratifikovaly. Ferencz proti tomu opakovaně argumentoval a navrhoval aby Spojené státy smlouvu ratifikovaly, protože právo by mělo platit i v mezinárodním kontextu. V rozhovoru, který poskytl v roce 2006 řekl, že by kromě Saddáma Husajna měl vyslýchán i George Bush, protože válku v Iráku vedly USA bez povolení bezpečnostní rady OSN. V roce 2013 Ferencz prohlásil, že 'použití ozbrojených sil by mělo být souzeno jako mezinárodní a národní zločin'.

Pozdější léta.

V roce 2009 Ferenz obdržel cenu Erasmus Prize, společně s Antoniem Cassese, italským právníkem zabývajícím se mezinárodním právem. Cena je věnována osobám nebo institucím za významný příspěvek evropské kultuře, společnosti nebo společenským vědám.  3. března roku 2011, dva dny po oznámení smrti Usáma bin Ládina, deník The New York Times publikoval Ferenczův dopis, kde argumentoval, že 'ilegální a nezaručená poprava – i obviněného masového vraha – podrývá demokracii'. Ve stejném roce přednesl závěrečnou řeč v soudním procesu Thomase Lubanga Dyilo v Ugandě.  V dubnu roku 2017 městský úřad v Haagu oznámil, že město uctí Benjamina Ferencze, tím že po něm pojmenuje pěšinu vedle Paláce Míru, kde sídlí Mezinárodní soudní dvůr, hlavní orgán OSN.  13. ledna 2020, The New York Times otiskl Ferenczův dopis, ve kterém odsoudil atentát na Iráckého generála Kásima Sulejmáního jako nemorální akci a jasné porušení národního a mezinárodního práva.

Ben Ferencz (* 11. března 1920 Sedmihradsko) je americký právník. Byl vyšetřovatelem nacistických válečných zločinů po druhé světové válce a poté se stal hlavním žalobcem v procesu s Einsatzgruppen v Následných norimberských procesech.

Benjamin Berell Ferencz (born March 11, 1920) is a Hungarian-born American lawyer. He was an investigator of Nazi war crimes after World War II and the chief prosecutor for the United States Army at the Einsatzgruppen Trial, one of the 12 military trials held by the U.S. authorities at Nuremberg, Germany. Later, he became an advocate of the establishment of an international rule of law and of an International Criminal Court. From 1985 to 1996, he was adjunct professor of international law at Pace University.


Původce.

Původce je obalený RNA virus o velikosti 80–100 nm, který obsahuje enzym reverzní transkriptázu. Virus patří do čeledi "Retroviridae", podčeledi "Orthoretroviridae", rodu "Lentivirus". Virus postihuje všechny tkáně v organismu a je odolný vůči fyzikálně chemickým vlivům. Do určité míry je podobný HIV viru u lidí, ale na člověka se nákaza nepřenáší.

Nákaza.

V přirozených podmínkách se virus přenáší nejčastěji krev sajícím bodavým hmyzem, který však slouží pouze jako mechanický přenašeč. Vzhledem k tomu, že se onemocnění šíří prostřednictvím krevních buněk, jsou pro přenos nákazy nebezpečné jakékoliv veterinární zákroky spojené s možným, byť i minimálním přenosem krve. Ze stejného důvodu mohou k přenosu nákazy sloužit i ošetřovatelské pomůcky. Přenos nákazy sekrety (a exkrety) nemocných zvířat je pro nízkou koncentraci viru v nich obsaženého je ojedinělý. U březích klisen se mohou hříbata infikovat již během jejich nitroděložního vývoje.

Geografické rozšíření.

V letech 2005 - 2020 byla nákaza zjištěna v těchto státech: Argentina, Austrálie, Belgie, Belize, Bolívie, Bosna a Hercegovina, Brazílie, Bulharsko, Chile, Černá hora, Čína, Chorvatsko, Dominikánská republika, Ekvádor, El Salvador, Eritrea, Filipíny, Francie, Francouzská Guyana, Guadeloupe, Guatemala, Guyana, Haiti, Honduras, Irsko, Itálie, Japonsko, Kanada, Kolumbie, Kostarika, Kuba, Litva, Maďarsko, Makedonie, Malajsie, Mexiko, Mongolsko, Německo, Nizozemí, Nikaragua, Panama, Paraguay, Peru, Polsko, Rakousko, Reunion, Rumunsko, Rusko, Řecko, Srbsko, Slovensko, Slovinsko, Španělsko, Švédsko, Thajsko, Turecko, USA, Uruguay, Uzbekistán, Velká Británie, Venezuela.

Průběh onemocnění.

I když je virus schopen infikovat všechny tkáně, tak k jeho nejvýraznějšímu množení dochází v populaci tkáňových bílých krvinek - makrofázích (zejména ve slezině) a krvi cirkulující populaci – monocytech. Vytvářejí se spojení mezi specifickými značkami viru (antigeny) s protilátkamii (tzv. komplex antigen – protilátka), které vyvolávají horečku, zánět ledvin, chudokrevnost a snížení počtu krevních destiček (trombocytopenii). Zánik červených krvinek a jejich pohlcování (fagocytóza) bílými krvinkami následně aktivuje retikuloendoteliální systém. Kupferovy buňky (přisedlá populace bílých krvinek) se aktivují a vychytávají hemosiderin. V samotné krvi se virus nemnoží, ale přetrvává tam téměř po celý život.

Klinické příznaky.

Inkubační doba se po přirozené infekci pohybuje mezi 2 až 4 týdny. Obecně lze říci, že klinickými příznaky připomíná obraz akutního či chronického bakteriálního systémového onemocnění (sepse) a vyskytuje se ve čtyřech formách: akutní, subakutní, chronická a latentní.

Akutní forma.

Její nástup je rychlý a bývá prezentována vysokou horečkou až kolem 41°C a ovlivněním celkového zdravotního stavu. Koně jsou apatičtí, snadno unavitelní a někdy zaujímají postoj jako při schvácení kopyt. Sliznice bývají bledé až nažloutlé a jsou na nich pozorovány drobné krváceniny. Docela typický je jejich výskyt na spodině jazyka kolem uzdičky. Vyšetření krve poukazuje na chudokrevnost, bývá zjištěna zrychlená krevní srážlivost a rozmnožují se Heinzova tělíska v červených krvinkách. V krvi se objevují bílé krvinky s obsahem železa (sideroleukocyty). Akutní průběh končí za 2 až 4 týdny, buď smrtelně, nebo přechází do subakutního či chronického stádia.

Subakutní forma.

Má podobné příznaky jako akutní forma, ale v mírnější podobě. Teplota nebývá tak vysoká a po 3 až 4 dnech se upravuje, jindy je pozorována návratná horečka trvající několik týdnů. Na spojivce se objevuje zblednutí či nažloutnutí. Jakákoliv zátěž vyvolává celkovou slabost, dušnost, zvýšenou srdeční činnost a silné pocení. Příjem krmiva zůstává zachován, koně však hubnou. Subakutní forma může končit úhynem, častěji však přechází do chronické formy.

Chronická forma.

Při této formě je typická únava, výrazné snížení výkonu, hubnutí a chudokrevnost různého stupně. Dochází k poruchám krevního oběhu, a proto se na spodině břicha, předkožce, šourku a končetinách objevují otoky. Sliznice bývají mírně bledé až nažloutlé. Často se vyskytuje návratná horečka. V krvi se projevuje specifický typ chudokrevnosti charakterizovaný vysokou koncentrací krevního barviva hemoglobinu a zvětšením objemu červených krvinek (hyperchromní makrocytární anémie), doprovázená zrychlenou sedimentací červených krvinek. Výrazný je nález bílých krvinek s obsahem železa v krvi. Koně se mohou uzdravit, ale zůstávají trvalými nositeli viru.

Latentní forma.

Je to nejvíce riziková forma pro šíření nákazy. Klinické příznaky jsou minimální a netypické, při větší zátěži se pozoruje rychlejší unavitelnost. I tito koně bývají trvalým zdrojem nákazy.

Pitevní nález.

Typickým pitevním nálezem bývají krvácivé procesy s výskytem krvácenin na sliznicích a pod zevním a vnitřním obalem srdce. Nejvýraznější však bývá značné zduření světle zbarvené sleziny (malinová slezina) a mízních uzlin a degenerace vnitřních orgánů.  Histologickým vyšetřením se zjišťuje prostoupení tkání populací lymfocytů, jejich nahloučení kolem cév a výrazné zduření výstelky kapilár jater a ukládání železa do Kupferových buněk.

Diagnostika a laboratorní diagnostika.

I když má nákaza poměrně dobré klinicky odlišitelné příznaky, stejně jako typický pitevní nález, tak je zcela nezbytné nákazu prokázat laboratorní diagnostikou! K tomu se v současné době celosvětově užívá vysoce specifický imunodifúzní test označovaný jako Cogginsův test. Specifické precipitační protilátky, které lze v séru prokázat za 18 až 30 dní po infekci, perzistují u infikovaných koní po celou dobu života.  Byla popsána i kultivace viru na specifických plodových koňských buněčných kulturách či ELISA metoda, v diagnostice se však běžně nepoužívají.  Doferenciálně diagnosticky je třeba odlišit zejména bakteriální původce, kteří vyvolávají systémová bakteriální onemocnění (sepse). Při nich se však v zánětlivých ložiscích vyskytují odlišné typy bílých krvinek a chybí další typické příznaky. Dále je nutno vyloučit leptospirózu, babeziózu a další infekce spojené s průnikem prvoků.

Léčba a prevence.

Léčba infekční anémie koní neexistuje. Ve světě byly zkoušeny různé vakcíny bez většího ochranného efektu. Jelikož většina států vyžaduje při importech koní negativní test na přítomnost protilátek (séronegativitu), je vakcinace spíše nežádoucí.  Vzhledem k tomu, že je Česká republika od roku 1989 infekční anémie koní prostá, je primární zásadou ochrana státního území proti zavlečení této nákazy. Případný zjištěný pozitivní kůň by byl utracen a neškodně odstraněn. V ochraně před šířením nákazy je třeba minimalizace výskytu bodavého hmyzu, dodržovat sterilitu veterinárních zákroků a zoohygienu.

Infekční anémie koní je virové onemocnění lichokopytníků, probíhající v akutní až chronické či latentní formě, které je charakterizováno chudokrevností (anémií), kolísavou horečkou, poškozením různých orgánů a celkovým chřadnutím. Nákaza je povinná hlášení.

Equine infectious anemia or equine infectious anaemia (EIA), also known by horsemen as swamp fever, is a horse disease caused by a retrovirus (Equine infectious anemia virus) and transmitted by bloodsucking insects. The virus ("EIAV") is endemic in the Americas, parts of Europe, the Middle and Far East, Russia, and South Africa. The virus is a lentivirus, like human immunodeficiency virus (HIV). Like HIV, EIA can be transmitted through blood, milk, and body secretions. Transmission is primarily through biting flies, such as the horse-fly and deer-fly. The virus survives up to 4 hours in the vector. Contaminated surgical equipment and recycled needles and syringes, and bits can transmit the disease. Mares can transmit the disease to their foals via the placenta. The risk of transmitting the disease is greatest when an infected horse is ill, as the blood levels of the virus are then highest.


Příprava.

Existují dva hlavní způsoby přípravy arylhalogenidů: přímou halogenací a přes diazoniové soli.

Přímá halogenace.

Při Friedelově–Craftsově halogenaci se na aromatické jádro připojuje halogen za katalýzy Lewisovou kyselinou, což obvykle bývají chloridy kovů, jako například chlorid železitý a chlorid hlinitý. Tímto způsobem se získává například chlorbenzen, což je nejpoužívanější arylhalogenid. Při výrobě monochlorbenzenu vznikají jako vedlejší produkty také dichlorbenzeny.  Areny se skupinami dodávajícími elektrony mohou reagovat s halogeny i za nepřítomnosti Lewisových kyselin. Příkladem jsou fenoly a aniliny, které rychle reagují s chlorovou či bromovou vodou za vzniku vícenásobně halogenovaných produktů. Odbarvení bromové vody areny s vysokou elektronovou hustotou se používá k důkazu jejich přítomnosti ve vzorku.  Přímou halogenaci arenů lze provést na světle nebo za vysokých teplot. U alkylbenzenů se při radikálové halogenaci přednostně halogenují alkylové skupiny, k halogenaci aromatického jádra jsou potřeba Lewisovy kyseliny a přítomnost světla, které zamezuje vedlejším reakcím.

Sandmeyerova, Balzova-Schiemannova a Gattermannova reakce.

Druhým hlavním způsobem přípravy a výroby arylhalogenidů je Sandmeyerova reakce. Nejprve se aniliny (arylaminy) za přítomnnosti dusitanu a kyseliny přeměňují na diazoniové soli, u nich se následně provede samotná Sandmeyerova reakce, kdy reagují s měďným halogenidem na příslušný arylhalogenid, například s chloridem měďným vznikají arylchloridy. Odcházející skupinou je plynný dusík, díky čemuž je rovnováha reakce výrazně posunuta směrem k produktům. Při podobné Schiemannově reakci se používají tetrafluorboritany jako zdroj fluoridových iontů. K přeměně diazoniových solí na chlorareny či bromareny je také možné použít Gattermannovu reakci, při které se místo měďných halogenidů používá prášková měď za přítomnosti HCl nebo HBr.

Výskyt.

Arylhalogenidy se také vyskytují v přírodě, nejčastěji v mořských organismech, které získávají chlor a brom z vody. Jedná se o řadu sloučenin, jako jsou deriváty tyrosinu, tryptofanu a pyrrolu. Některé z těchto arylhalogenidů se používají jako léčiva.

Struktura.

Délka vazby uhlík-halogen je u fluorbenzenu, chlorbenzenu, brombenzenu a methyl-4-jodbenzoátu postupně 135,6(4), 173,90(23), 189,8(1) a 209,9 pm.

Reakce.

Substituce.

Arylhalogenidy se od alkylhalogenidů liší tím, že u nich neprobíhají klasické SN reakce, jelikož kvůli rovinnému tvaru molekuly nemohou být atakovány zezadu, což je pro průběh S2 reakce nutné. SN reakce by teoreticky probíhat mohly, ovšem obvykle k nim nedochází, jelikož tvorba arylového kationtu není energeticky výhodná.  Arylhalogenidy se skupinami odtahujícími elektrony v polohách "ortho" a "para" mohou podstoupit SAr reakce, například 2,4-dinitrochlorbenzen reaguje s vodou v zásaditém prostředí za vzniku fenolu:  Na rozdíl od mnoha jiných substitučních reakcí je zde nejlépe reagující skupinou fluorid a nejhůře reaguje jodid, vzhledem k vysoké elektronegativitě fluoru, která vede k větší stabilizaci přechodného stavu, ze kterého se tvoří Meisenheimerův meziprodukt. Pro odstranění aktivní kyslíkaté odcházející skupiny byl v roce 2016 navržen soustředěný mechanismus. V tomto mechanismu je Meisenheimerův meziprodukt v podstatě jen přechodným stavem namísto skutečného meziproduktu. V roce 2018 se ukázalo, že k SN reakcím dochází častěji, než se předpokládalo, a to v některých případech, ve kterých byl očekáván SAr mechanismus.

Substituce s benzynovým mechanismem.

Arylhalogenidy lze za přítomnosti amidu sodného v kapalném amoniaku přeměnit na odpovídající aminy, například chlorbenzen na anilin; tato reakce probíhá přes benzynový meziprodukt.

Tvorba organokovových sloučenin.

Arylhalogenidy reagují s kovy jako jsou lithium a hořčík za vzniku reaktivních produktů, které mohou být zdroji arylových aniontů.  Přímá tvorba Grignardových činidel se provádí reakcí hořčíku s arylhalogenidem v diethyletheru; pokud není aromatické jádro deaktivováno skupinami odtahujícími elektrony, tak probíhá snadno.  Ze sloučenin jako je "p"-bromnitrobenzen nelze přímou reakcí získat stabilní Grignardova činidla, protože jsou jejich aromatická jádra příliš deaktivovaná. V takových případech se obvykle připravují pomocí reakce s isopropylmagnesiumchloridem při -78 °C. Reakce probíhá díky tomu, že pK aromatických protonů je nižší oproti alifatickým protonům (přibližně 45 místo 50). Takto získaná Grignardova činidla se používají ihned po přípravě, aby se zabránilo jejich rozkladu.

Biologický rozklad.

Bakterie "Rhodococcus phenolicus" dokáže získávat uhlík z dichlorbenzenu.

Ostatní reakce.

Atomy halogenů mohou být pomocí silných nukleofilů odstraněny reakcemi, při kterých se tvoří radikálové anionty. Obzvláště u bromidů a jodidů také může proběhnout oxidační adice, jako je Buchwaldova–Hartwigova aminace.  Chlorbenzen se používal na výrobu fenolu, který se v současnosti vyrábí oxidací kumenu. Za vysokých teplot lze reakcemi arylhalogenidů s amoniakem získat aniliny.

Použití.

Nejčastěji vyráběnými arylhalogenidy jsou chlorbenzen a jednotlivé izomery dichlorbenzenu. Chlorbenzen se používají jako rozpouštědlo herbicidu Lasso. Od 80. let 20. století se výroba arylhalogenidů snižuje.  Z chlorbenzenu se vyrábí trifenylfosfin:  Arylbromidy se používají jako zpomalovače hoření, nejpoužívanější z nich je tetrabrombisfenol A, který se vyrábí přímou bromací bisfenolu.

Arylhalogenidy (také nazývané halogenareny) jsou organické sloučeniny, které mají v molekule alespoň jeden atom halogenu navázaný přímo na aromatické jádro. Od halogenalkanů se výrazně liší způsobem přípravy i mnoha vlastnostmi. Největší využití z nich mají arylchloridy, používají se ovšem i ostatní.

In organic chemistry, an aryl halide (also known as haloarene or halogenoarene) is an aromatic compound in which one or more hydrogen atoms directly bonded to an aromatic ring are replaced by a halide. The haloarene are different from haloalkanes because they exhibit many differences in methods of preparation and properties. The most important members are the aryl chlorides, but the class of compounds is so broad that many derivatives enjoy niche applications


Klubová kariéra.

Trenér Manchesteru City Pep Guardiola jej měl k dispozici pro zápas Ligy mistrů proti Celticu 6. prosince 2016, Foden ale zůstal jen na lavičce.  Soutěžní debut za City si odbyl 21. listopadu 2017 v Lize mistrů proti Feyenoordu 15 minut před koncem. Když vystřídal 34letého Yayu Tourého stal se čtvrtým nejmladším anglickým debutantem v milionářské soutěži (mladší byli jen Jack Wilshere, Dominic Solanke a Ainsley Maitland-Niles). Bylo mu 17 let a 177 dní. V prestižní evropské soutěži nastoupil o 15 dní později od začátku, City však prohráli 1:2 se Šachtarem Doněck. Bylo mu 17 let a 192 dní. Překonal tak rekord, který do té doby držel Josh McEachran (Chelsea). Stal se také prvním fotbalistou narozeným po roce 2000, který hrál zápas evropského poháru od začátku. Proti Tottenhamu Hotspur 16. prosince zažil ligový debut, byť odehrál pouze závěrečné minuty, poté co nahradil İlkaye Gündoğana. Na posledních pár minut naskočil do závěrečného 38. kola proti Southamptonu a byl u vítězství 1:0. Šlo o jeho pátý ligový zápas v sezóně, splnil tak podmínku pro obdržení medaile pro mistra Premier League. Stal se vůbec nejmladším fotbalistou, který získal anglický titul, překonal Gaela Clichyho.  V dubnu 2019 vstřelil svůj premiérový gól v anglické lize, a to tzv. „rybičkou“ nebo „šipkou“ (: "") po pěti minutách od úvodního hvizdu. Fodenův gól se stal gólem vítězným a vrátil City na čelo tabulky Premier League. Stal se třetím nejmladším střelcem v Premier League v historii klubu (mladší byli Micah Richards and Daniel Sturridge).  Začátkem sezóny 2019/20 zasáhl do zápasu o Community Shield s Liverpoolem jako střídající hráč, když v 89. minutě nahradil Kevina De Bruyneho a odehrál prodloužení. "Citizens" nakonec vyhráli v penaltovém rozstřelu 6:5 a Foden byl jedním z těch, co svoji penaltu proměnili. První start v Premier League v nové sezóně si připsal 15. prosince na půdě Arsenalu i kvůli zranění Davida Silvy. Jeho povedená spolupráce s De Bruynem vedla k poločasovém vedení 3:0, ve 40. minutě sám asistoval De Bruyneho gólu na 2:0. Bernardo Silva jej vystřídal v 56. minutě, Citizens tedy nakonec vyhráli 3:0. V lednu 2020 odehrál dva celé zápasy v rámci FA Cupu. Ve třetím kole proti Port Vale gólem pomohl k výhře 4:1. Na hřišti pobýval s 33 letým Davidem Silvou, jemuž se měl stát talentovaný Foden nástupcem. Ve čtvrtém kole si zahrál proti Fulhamu, ve kterém si připsal asistenci na gól Bernarda Silvy. Citizens postoupili po jasné výhře 4:0.

Philip Walter Foden (* 28. května 2000, Stockport) je anglický profesionální fotbalista hrající na pozici záložníka za anglický klub Manchester City.  V prosinci 2017 se stal mladou sportovní osobností roku podle BBC. V květnu 2018 se stal nejmladším vítězem anglické ligové soutěže, Premier League.

Philip Walter Foden (born 28 May 2000) is an English professional footballer who plays as a midfielder for club Manchester City and the England under-21 team.  Foden's breakthrough into professional football came in 2017 when he won the FIFA U-17 World Cup Golden Ball award following England's successful Under-17 World Cup campaign. He made his debut for City during the same year and in December was named BBC Young Sports Personality of the Year.  Foden has since made over 60 appearances for the club, winning eight honours including becoming the youngest recipient of a Premier League winners' medal. In 2019, he won a second Premier League and became the club's youngest-ever goalscorer in the UEFA Champions League, and is the youngest English player to both start a match and score in the knockout stages of the competition.


Životopis.

Pocházel z jižní Francie, narodil se jako mladší syn Louise de Ligonier. Studoval ve Francii a Švýcarsku, v roce 1697 rodina kvůli pronásledování hugenotů přesídlila do Anglie. V roce 1702 vstoupil jako dobrovolník do anglické armády a již v roce 1703 byl kapitánem. Zúčastnil se řady bitev války o španělské dědictví, po bitvě u Malplaquet dosáhl dočasné hodnosti plukovníka a v roce 1712 byl velitelem na Menorce. Za války aliance čtyř byl generálním pobočníkem expedice do zátoky Vigo. V letech 1729–1743 byl pobočníkem krále Jiřího II., zastával také různé čestné hodnosti. V roce 1735 dosáhl hodnosti brigádního generála a v roce 1739 byl povýšen na generálmajora. Za války o rakouské dědictví se zúčastnil bitvy u Dettingenu (1743), kde obdržel Řád lázně a hodnost generálporučíka. V bitvě u Fontenoy byl vrchním velitelem britsko-hannoverské pěchoty a v roce 1746 dosáhl hodnosti generála.  Po skončení války o rakouské dědictví byl zvolen do Dolní sněmovny a byl poslancem za město Bath (1748–1763). V letech 1748–1757 byl členem vlády jako náměstek generálního polního zbrojmistra, v roce 1749 jmenován členem Tajné rady. V letech 1750–1752 navíc guvernérem na ostrově Guernsey a v letech 1752–1759 v Plymouthu. Ještě za sedmileté války se aktivně zúčastnil bojových operací, v roce 1757 byl povýšen na polního maršála a po odvolání vévody z Cumberlandu vrchním velitelem britské armády (1757–1759). Po návratu do Anglie se znovu stal členem vlády jako generální polní zbrojmistr ("Master General of the Ordnance", 1759–1762). V roce 1757 obdržel titul vikomta s platností pouze pro Irsko, následně obdržel tituly barona (1763) a hraběte (1766) s platností pro celou Británii.  Od roku 1750 vlastnil zámek "Downe Place" v Surrey, ve stejném hrabství sídlil také na zámku "Cobham House". Zemřel bez potomstva, titul hraběte byl v roce 1776 obnoven pro synovce Edwarda Ligoniera (1740–1782), který prodělal rychlou kariéru v armádě a již v roce 1777 byl generálporučíkem. Zemřel ale také bez potomstva a šlechtické tituly spojené se jménem Ligonier zanikly.

John Ligonier, 1. hrabě Ligonier ("John Ligonier, 1st Earl Ligonier, 1st Viscount Ligonier, 1st Baron Ligonier") (7. listopadu 1680, Castres, Francie – 28. dubna 1770, Cobham, Anglie) byl britský vojevůdce a politik francouzského původu. Od roku 1702 sloužil v anglické armádě a zúčastnil se dynastických válek první poloviny 18. století. Kromě vojenské kariéry byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny a zastával také vládní úřady. V roce 1757 dosáhl hodnosti polního maršála a za sedmileté války byl vrchním velitelem britské armády. Získal několik šlechtických titulů, nakonec byl povýšen na hraběte a byl rytířem Řádu lázně.

Field Marshal John Ligonier, 1st Earl Ligonier, (7 November 168028 April 1770), was a French Huguenot exile, born Jean Louis de Ligonier in Castres, Southern France. He had a long and distinguished career in the British army and was appointed Commander-in-chief in 1758.  During the Seven Years' War, he also served as Master-General of the Ordnance, effectively acting as Minister of War for the Pitt–Newcastle ministry. He retired from active duty in 1763 and died at his home in London on 28 April 1770.


Mechanismus účinku.

Favipiravir funguje jako selektivní a účinný inhibitor virové RNA-dependentní RNA-polymerázy (RdRP). Předpokládá se, že je metabolizován na favipiravir-ribofuranosyl trifosfát (T-705 RTP), který je analogem adenosinu a guaninu. Virová RdRP ho využije jako substrát syntézy a T-705 RTP tím zablokuje katalytickou doménu enzymu. Jiný výzkum naznačuje, že způsobuje transverzi RNA nukleotidů (puriny na pyrimidiny a naopak) a tím indukuje letální mutace virové RNA.  Klíčovou roli v aktivačním procesu antivirotika hraje lidská hypoxantin-guanin fosforibosyltransferáza (HGPRT). Favipiravir neinhibuje syntézu lidské RNA nebo DNA a není toxický pro lidské buňky.

Testování v praxi.

Favipiravir byl v Japonsku roku 2014 schválen pro léčbu virových onemocnění, zejména v případech, kdy byl neúčinný přípravek Tamiflu. Schvalování se protahovalo od roku 2011 poté, co se na zvířecích modelech objevil potenciálně teratogenní efekt favipiraviru na embrya a užití bylo pozastaveno. V USA byla pod dohledem Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv v březnu 2015 dokončena 3. fáze klinického testování při léčbě chřipky.  V roce 2014 byl během epidemie eboly v západní Africe testován při léčbě eboly. Předběžné výsledky ukázaly snížení míry úmrtnosti u pacientů s nižší koncentrací viru v krvi, ale žádný účinek nenastal u skupiny s vyšší koncentrací viru, více ohrožené úmrtím. Koncepci studie a nedostatečnost v interpretaci dat kritizoval epidemiolog Scott Hammer s dalšími vědci za užití pouhého přístupu historické kontroly, bez porovnání léčené a neléčené skupiny.  Favipiravir se jeví jako širokospektrální antivirotikum a mohl by být využit k léčbě vzácných nebo nově vzniklých virových infekcí. V únoru 2020 byl Favipiravir testován ve Wu-chanu a Šen-čenu v Číně. Podle čínských vědců se ukázal jako účinný lék na COVID-19, byl v Číně doporučen pro léčbu a byla proto spuštěna jeho výroba pro kterou čínský výrobce získal licenci v r. 2016 (základní dvacetiletá ochrana patentu vypršela v r. 2019 - generické produkty se připravují v Indii, a také v Rusku a na Ukrajině).

Favipiravir, komerční označení T-705, Avigan, favilavir je antivirotikum vyvinuté japonskou firmou Toyama Chemical (filiálka Fujifilm group), které je účinné proti RNA virům. Stejně jako v případě jiných látek s podobným účinkem (T-1105 a T-1106) jde o derivát pyrazinkarboxamidu. Při testování na zvířatech byl favipiravir účinný proti virům chřipky (Orthomyxoviridae), západonilské horečky, žluté zimnice (Flaviviridae), slintavky a kulhavky (Picornaviridae), horečce údolí Rift (Phlebovirus) a dále Arenaviridae, Bunyaviridae, enterovirům. Méně účinný je proti viru Zika nebo viru vztekliny.

Favipiravir, sold under the brand name Avigan or Abigan, is an antiviral medication used to treat influenza in Japan. It is also being studied to treat a number of other viral infections. Like the experimental antiviral drugs (T-1105 and T-1106), it is a pyrazinecarboxamide derivative.  It is being developed and manufactured by Toyama Chemical (Fujifilm group) and was approved for medical use in Japan in 2014. In 2016, Fujifilm licensend API for it to Zhejiang Hisun Pharmaceutical Co. of China. It became a generic drug in 2019.


Místo konání.

Po zrušení soutěže Eurovision Song Contest 2020 jednala pořádající Evropská vysílací unie (EVU) s nizozemskými vysílacími společnostmi AVROTROS, NPO a NOS a s městem Rotterdam o tom, zda bude možné v Nizozemsku soutěž pořádat. V květnu bylo oznámeno, že pořádající město se nezmění.

Formát soutěže.

Termíny.

První semifinále proběhne v úterý 18. května, druhé o dva dny později. Finále je naplánováno na sobotu 22. května.

Pódium.

Během oznámení termínů soutěže výkonná producentka Sietse Bakker uvedla, že pódium, které mělo být využito v roce 2020, se nezmění. Jeho design je inspirován sloganem ročníku „Open Up“ a zobrazuje typickou holandskou rovinatou krajinu. Scénu Eurovize navrhl německý scénograf Florian Wieder, který již navrhl pódia pro Eurovizi v letech 2011, 2012, 2015, 2017 a 2019. Znovu se také po roční pauze přímo do hlavní haly vrátí Green room – místo, kde se umělci schází po vystoupení.

Výkonný supervizor.

V lednu roku 2020 EBU oznámila, že Jon Ola Sand, který byl na pozici výkonného supervizora po dobu deseti let, po ročníku 2020 skončí. Na jeho místě ho vystřídá Martin Österdahl, který již byl výkonným producentem Eurovize v letech 2013 a 2016.

Zahajovací a intervalové akty.

Lenny Kuhr, jedna z vítězek ročníku 1969, a Alexander Rybak, vítěz z roku 2009, kteří měli vystoupit během zrušeného ročníku 2020, vyjádřili ochotu zúčastnit se v roce 2021.

Výroba.

Na přípravě ročníku se podílí tři nizozemské televizní organizace – AVROTROS , Nederlandse Omroep Stichting (NOS) a Nederlandse Publieke Omroep (NPO).

Předběžný seznam účastníků.

Navrátivší interpreti.

Prozatím se ročníku zúčastní jeden interpret, který již byl hlavním představitelem některého ze států v minulých letech, a 3 umělci, kteří v minulosti doprovázeli jiné soutěžící. Senhit reprezentovala San Marino v semifinále v roce 2011. Destiny Chukunyere vyhrála Junior Eurovision Song Contest 2015 za Maltu a zpívala s Michelou Pace v roce 2019. Stefania, reprezentantka Řecka, se zúčastnila Junior Eurovision Song Contest 2016, kde byla součástí nizozemské skupiny Kisses. Vincent Bueno doprovázel vokály Nathana Trenta v roce 2017.

Semifinále.

Následující země by se měly zúčastnit soutěže v roce 2021. Po zrušení předchozího ročníku bude umožněno soutěžícím, kteří tímto krokem přišli o svá vystoupení, zúčastnit se tohoto ročníku, nesmí ale využít skladby, se kterými chtěli vystoupit v roce 2020. 18 zemí již rozhodlo, že do tohoto ročníku pošlou stejné soutěžící, kteří se měli zúčastnit Eurovize v roce 2020. Naopak jiné země již potvrdily, že proběhnou nové výběry a že soutěžící dostanou příležitost si svou šanci znovu vybojovat. Mezi takové státy se zatím řadí Estonsko, Finsko, Švédsko, Norsko a Portugalsko.

Ostatní země.

Podmínkou pro účast v soutěži je aktivní členství v Evropské vysílací unii (EVU), díky kterému je daný stát schopný soutěž vysílat. Pozvánku dostávají každoročně všichni členové unie.

Eurovision Song Contest 2021, česky také Velká cena Eurovize 2021 (či jen Eurovize 2021), bude 65. ročník soutěže Eurovision Song Contest. Soutěž se uskuteční v nizozemském Rotterdamu, jelikož soutěžící tohoto státu Duncan Laurence zvítězil v roce 2019 a ročník v roce 2020 se kvůli pandemii covidu-19 neuskutečnil.

The Eurovision Song Contest 2021 is set to be the 65th edition of the Eurovision Song Contest. The contest is set to take place in Rotterdam, the Netherlands, after the country won the . The Netherlands was due to host the , before it had been cancelled due to the COVID-19 pandemic. Organised by the European Broadcasting Union (EBU) and host broadcasters AVROTROS, Nederlandse Publieke Omroep (NPO) and Nederlandse Omroep Stichting (NOS), the contest will be held at Rotterdam Ahoy and will consist of two semi-finals on 18 and 20 May, and the final on 22 May 2021.  The organising European Broadcasting Union (EBU) discussed carryovers between the 2020 and 2021 contests, and several participating countries allocated the same artists who were due to represent them in 2020.


Historie.

Místo bylo dříve nazýváno "Popilia", nejspíše kvůli jeho původní typické vegetaci – topolům. První zaznamenaná zmínka o ostrovu pochází z roku 421, kdy lidé z Padovy a Este utekli před invazí barbarů. V 9. století vzrostla populace ostrova a stoupal i jeho význam. Správu ostrova měl na starost byrokratický úředník, zvaný "podesta". Při obléhání Benátek Franky byli lidé z Popilie aktivní součástí obrany proti invazi – a za své služby měli také řadu privilegií – byli osvobození od daní, od vojenské služby nebo veslování na galérách. Ostrov byl poměrně prosperujícím centrem, ekonomicky i demograficky. Obyvatelé rybařili, pěstovali víno a podíleli se i na obchodu se solí. Pád nastal až během války Benátek s Janovem kolem roku 1379. Navzdory opevnění byl ostrov obsazen, zdemolován a obyvatel, kterých tu původně žily stovky, zůstalo jen pár desítek. Ti byli poté odstěhováni na ostrov Giudecca.  Poveglia zůstala následující století neosídlená. V roce 1527 nabídl dóže ostrov kamaldulským mnichům, ti ale jeho nabídku nepřijali. Díky blízkosti přístavu Malamocco se tu až po roce 1660 začaly alespoň skladovat lodě. Během morových epidemií Poveglie posloužila jako karanténa pro nemocné a následně jako masový hrob pro infikovaná těla. Aby se zabránilo šíření nemoci, těla se často spalovala, nebo se běžně pohřbívala v masových hrobech – na Poveglii pravděpodobně v místech, kde se nyní nachází pouze přerostlá zeleň. V roce 1776 ostrov přešel pod správu "Magistrato alla Sanità" (Úřad pro zdraví) a stal se bodem pro kontrolu lodí a námořníků, kteří přijížděli do Benátek a příležitostně fungoval také jako lazaret. V letech 1793 a 1798 ostrov opět posloužil jako ubytovna pro posádky dvou lodí, které onemocněly morem. Z první posádky zemřelo dvanáct lidí, z toho čtyři námořníci. Na druhé lodi na následky moru zemřelo osm námořníků. Všichni byli pochováni na ostrově a podle některých zdrojů měli být posledními oběťmi moru na Poveglii. Jiné dokumenty tvrdí, že další nakažení přijížděli ještě v roce 1821.  Kvůli karanténě byl ostrov několikrát odříznut od civilizace a uzavřen. A stával se často posledním útočištěm pro lidi nakažené morem, později také cholerou nebo dalšími infekčními nemocemi, například žlutou zimnicí. O Poveglii se tvrdí, že vzhledem k počtu úmrtí a následných pohřbů se půda na ostrově z poloviny skládá z lidských ostatků. Podle starých povídaček kvůli jejich přítomnosti kolem ostrova nechtěli lovit ani rybáři, kterým se vyplavené pozůstatky údajně zamotávaly do sítí. Funkci karantény si ostrůvek zopakoval i v průběhu 19. století. V karanténě si tu po čtyřicet dní pobyla dokonce i žirafa, kterou darovali Egypťané rakouskému císaři. Pak se odstěhovala do svého nového domova ve vídeňské zoo.  Na zničení ostrova měl podíl také Napoleon Bonaparte. Právě on dal poničit kostel "San Vitale", ve kterém se nacházel hodnotný krucifix a malba od malíře Tiziana, a starou zvonici pak přeměnili na maják.  Nějakou dobu byl areál užíván jako starobinec a a útulek pro lidi bez domova. V roce 1922 byly na ostrově stojící budovy přestavěny na nemocnici a sanatorium pro duševně nemocné, fungující až do roku 1968. Podle pověstí se v nemocnici na pacientech často prováděly různé experimenty, běžné měly být třeba lobotomie. Ředitel nemocnice se nakonec podle pověsti zabil skokem z kostelní věže poté, co prohlásil, že ho pronásledují místní duchové. Důkazy o pravdivosti této historky však chybí. Následně byl ostrov krátce užíván pro zemědělství, ale brzy byl zcela opuštěn.  Poveglia postupně zůstávala opuštěná a bez využití. Budovy se mezitím proměnily z velké části v ruiny.  V roce 1997 se z ostrova měla stát mládežnická ubytovna, o dva roky později byl ostrov ale vyňat z majetku, který bylo možné prodat soukromníkům. Od roku 2003 je ostrov spravován benátským přístavem a také městem. Až v roce 2013 byla Poveglia konečně opět nabídnuta k prodeji. V roce 2014 se italská vláda rozhodla snížit státní dluh prodejem ostrova se smlouvou na 99 let, doufaje, že nový majitel přestaví bývalé sanatorium na luxusní hotel. Nejvyšší nabídku předložil italský podnikatel Luigi Brugnaro. Plánoval do renovace investovat 20 milionů euro. Smlouvu ale nezískal, protože jeho plány nesplnily všechny podmínky. Jiné zdroje naznačují, že smlouva byla anulována, protože nabídka byla příliš nízká. Brugnaro se proti tomuto rozhodnutí snažil bojovat, ale potom co byl zvolen starostou Benátek, jeho zájem o ostrov zcela ustal. O revitalizaci ostrova se už několik let snaží sdružení "Poveglia per tutti" – Poveglia všem. Zelenou část ostrova chce přeměnit na park a veřejně přístupné zahrady, které by měly sloužit jako prostor pro trávení volného času. Ostatně tak si i někteří obyvatelé Benátek ostrov pamatují – jako místo, kam jezdili o víkendech grilovat nebo se koupat.

Budovy a stavební struktury.

Z budov na ostrově se zachovala nemocnice, sanatorium, zvonice kostela, ubytovna pro zaměstnance a administrativu a přístřešek pro lodě. Věž zvonice je nejvýraznější stavbou na ostrově. Je datována do 12. století a patřila ke kostelu "San Vitale", který byl zbourán na rozkaz Napoleona Bonaparte v roce 1806. Poté byla užívána jako maják. Větší ostrov, na kterém stojí budovy, je spojen s menším ostrovem klenutým mostem. Třetí ostrov tvoří oktagon pevnosti v blízkosti budov, který ale není s ostrovy nijak spojen. Benátská vláda od roku 1645 vystavěla pět pevností ve tvaru oktagonu na ochranu a kontrolu laguny. Samotná pevnost dnes sestává pouze z obezděného hliněného ostrůvku. Oktagon u Poveglie je jeden ze čtyř, který se zachoval.  Na ostrově se nachází také jedna, ale možná i více morových jam, kam byly pohřbívány infikovaná těla obětí morové epidemie. Podle National Geographic zde během století zemřelo až 100 000 lidí, kteří byli pohřbeni do masových hrobů. Jiný zdroj, Atlanta Obscura odhaduje počty zemřelých až na 160 000 lidí.  Když se italská vláda po dlouhých letech konečně rozhodla se stavem ostrova něco udělat, inspirovala se i asociace Young Architects Competitions. V roce 2016 vyhlásila architektonickou soutěž pro mladé architekty, kteří měli vytvořit návrh Poveglie jako univerzitního ostrova. Soutěže se účastnili architekti ze 106 zemí světa. 1. místo získalo studio D.Vision Architecture.  I přes zákaz vstupu ostrov navštěvují milovníci záhad a tajemna. Oficiálně na ostrov zavítá ročně jen pár šťastlivců, kteří dostanou od města povolení, na jehož udělení většinou musí čekat kolem deseti měsíců. Zbytek návštěvníků se na ostrov dostane nelegálně. Někdo přemluví místní rybáře, a kdo o návštěvu hodně stojí, zaplatí si místní lodní taxík.

Poveglia v kultuře.

Temná a tajemná historie ostrova vedla ke zrodu mnoha pověstí. Mezi Benátčany se předávala i pověst o tom, že smrtelně nemocní lidé jen čekají na to, aby se mohli po smrti jako duchové na ostrov vrátit. Smutnou historii dokládají i dva mramorové kvádry z roku 1793 s nápisem „"Ne Fodias Vita Functi Contagio Requiescunt"“ –„"Zde nekopejte, odpočívají tu nakažení mrtví"“.  V knize Pouť do Palestiny, Egypta a Sýrie popisuje mnich Marie-Joseph de Geramb svůj pobyt na Poveglii během roku 1831:  Ostrov Poveglia se objevil v pořadech Po stopách duchů a v americkém pořadu "Scariest Places on Earth" (Nejstrašidelnější místa na Zemi).  Temný polský komiks od Romana Pietraszka "Žiješ?" se odehrává na ostrově Poveglia během morové epidemie a vypráví příběh nemocné dívky a chlapce, snažících se utéct z ostrova zatímco je pronásledují moroví doktoři.  Poveglia se stal inspirací pro ostrov, kde se odehrává první příběh "Smrt a Benátky" z grafické novely "Věčné noci" komiksové série Sandman. Ostrov vlastní v 18. století bohatý šlechtic a alchymista, jemuž se podaří sebe, svůj palác a své hosty ochránit před zubem času tím, že se stejný den opakuje znovu a znovu. Vypravěč navštíví ostrov jako chlapec a později jako dospělý, kdy je ostrov (stejně jako Poveglia) dlouhou dobu opuštěný s pověstí strašidelného místa.  V komiksu "Castle Waiting", autorka Linda Medley nazývá ostrov „Ostrovem bez návratu“. Postava doktora Fella zešílí kvůli snaze léčit oběti moru.  Novela Laurie R. Kingové "Island of the Mad" vykresluje Poveglia jako úkryt pro skupinu žen, které chtějí uniknout před sílícím fašismem a využívají strašidelnou pověst ostrova jako způsob jakým odradit nechtěné návštěvníky.

Poveglia je malý ostrov, který se nachází mezi Benátkami a necelé dva kilometry od ostrova Lido v Benátské laguně v severní Itálii. Ostrov se skládá ze tří samostatných ostrůvků, z nichž jeden je od hlavního ostrova rozdělený kanálem. Jeho rozloha je pouhých 7 hektarů. Na hlavním ostrově se nachází zvonice, zbytky loděnice a zchátralé budovy bývalého sanatoria. Obydlen byl do roku 1379, kdy jeho obyvatelé utekli kvůli válce Benátek s Janovem. Během morových epidemií byl ostrov užíván pro karanténu nemocných. V pozdější době na ostrově bylo sanatorium pro duševně choré. Kvůli těmto skutečnostem se o ostrově traduje mnoho pověstí a často bývá označován jako nejstrašidelnější ostrov na světě. Veřejnosti je nepřístupný.

Poveglia () is a small island located between Venice and Lido in the Venetian Lagoon, northern Italy. A small canal divides the island into two separate parts. The island first appears in the historical record in 421, and was populated until the residents fled warfare in 1379. For more than 100 years beginning in 1776, the island was used as a quarantine station for those suffering the plague and other diseases, and later as a mental hospital. Because of this, the island is frequently featured on paranormal shows. The mental hospital closed in 1968, and the island has been vacant since.  Visits to the island are prohibited, but various books and articles discuss visits by a writer and/or photographer. One of the latter described a place of "peace and serenity".


Výroba.

Ethylendiamin se vyrábí reakcí 1,2-dichlorethanu s amoniakem za vysokého tlaku a teploty 180 °C ve vodném prostředí:  Při reakci vzniká také chlorovodík, který s aminem vytváří sůl. Z té se získá samotný amin reakcí s hydroxidem sodným a následnou rektifikací. Vedlejšími produkty jsou diethylentriamin a triethylentetramin.  Další možností je reakce ethanolaminu s amoniakem:  Plynné reaktanty přitom procházejí přes nikl, který slouží jako katalyzátor.  Čistotu ethylendiaminu lze zlepšit reakcí s hydroxidem sodným, čímž se odstraní zbytky vody, a následnou destilací.

Použití.

Ethylendiamin se používá na výrobu řady látek důležitých v průmyslu. Vytváří deriváty s karboxylovými kyselinami, nitrily, alkoholy (při vyšších teplotách), alkylačními činidly, sirouhlíkem, aldehydy a ketony. Jelikož má dvě aminové skupiny, tak snadno vytváří heterocyklické sloučeniny jako jsou mimo jiné imidazolidiny.

Příprava a výroba chelatačních činidel, léčiv a agrochemikálií.

Jedním z nejvýznamnějších derivátů ethylendiaminu je kyselina ethylendiamintetraoctová, která se z něj získává Streckerovou syntézou za přítomnosti kyanidu a formaldehydu. K důležitým chelatačním činidlům patří také hydroxyethylethylendiamin. Velké množství biologicky aktivních látek, například některá antihistaminika, má v molekulách skupinu -CH-CH-N. Soli ethylenbisdithiokarbamátu se používají jako fungicidy. Některé fungicidy obsahující 2-imidazolinovou skupinu se vyrábí z ethylendiaminu.

Součást léčiv.

Ethylendiamin se používá jako excipientní složka bronchodilatancia aminofylinu, ve kterém rozpouští theofylin, jenž představuje aktivní složku léčiva. Používal se rovněž využití v dermatologických přípravcích, od čehož se ovšem ustoupilo kvůli tomu, že způsobuje kontaktní dermatitidu. Při použití jako expicient a při ústním podání je jeho biodostupnost kolem 0,34. Močí se vylučuje méně než 20 %.  Antihistaminika odvozená od ethylendiaminu jsou nejstarší z pěti tříd antihistaminik první generace; prvním známým léčivem z této skupiny byl piperoxan, objevený roku 1933, patří k nim rovněž mepyramin, tripelennamin a antazolin. Dalšími skupinami jsou napříkladderiváty ethanolaminu, alifatických aminů a piperazinu. Patří sem i tricyklické a tetracyklické sloučeniny odvozené od fenothiazinu, tricyklická antidepresiva a také skupinacyproheptadinu a fenindaminu.

Složky polymerů.

Ethylendiamin se díky tomu, že má dvě aminové skupiny, používá na výrobu řady polymerů. Produkty jeho kondenzace s formaldehydem se používají jako plastifikátory. Je také surovinou při výrobě polyuretanu nebo dendrimerů typu PAMAM.

Tetraacetylethylendiamin.

Tetraacetylethylendiamin, používaný jako aktivátor bělidel se získává z ethylendiaminu. Ethylendiaminový derivát "N","N"-ethylenbis(stearamid) slouží jako tenzid v motorových palivech a olejích.

Koordinační chemie.

Ethylendiamin je často používaným bidentátním chelatačním ligandem používaným na přípravu komplexních sloučenin; ve vzorcích se uvádí pod zkratkou en. Salenové ligandy se připravují kondenzací ethylendiaminu salicylaldehydu, nebo derivátů těchto sloučenin, a některé z nich lze použít jako katalyzátory.

Podobné ligandy.

Ligandy s podobnou strukturou jako ethylendiamin jsou například tetramethylethylendiamin (TMEDA) a tetraethylethylendiamin (TEEDA). K chirálním strukturním analogům ethylendiaminu patří mimo jiné 1,2-diaminopropan a "trans"-1,2-diaminocyklohexan.

Bezpečnost.

Ethylendiamin, podobně jako amoniak a další nižší aminy, dráždí kůži a dýchací orgány. I při důkladném uzavření nádob, ve kterých je skladován, uvolňuje, zejména při vyšších teplotách, toxické a dráždivé páry, které ve vlhkém vzduchu tvoří vysoce dráždivou mlhu.

Ethylendiamin (ve vzorcích komplexních sloučenin zkráceně en) je organická sloučenina se vzorcem CH(NH). Často se používá v organické syntéze. Se vzdušnou vlhkostí vytváří žíravou a toxickou mlhu, která může i při krátkodobém vystavení být zdravotně nebezpečná. Jedná se o jeden z nejjednodušších polyaminů, tedy sloučenin s více aminovými skupinami.

Ethylenediamine (abbreviated as en when a ligand) is the organic compound with the formula CH(NH). This colorless liquid with an ammonia-like odor is a strongly basic amine. It is a widely used building block in chemical synthesis, with approximately 500,000 tonnes produced in 1998. Ethylenediamine readily reacts with moisture in humid air to produce a corrosive, toxic and irritating mist, to which even short exposures can cause serious damage to health (see safety). Ethylenediamine is the first member of the so-called polyethylene amines.


Ludvík Alexandr Bourbon, hrabě z Toulouse

Životopis.

Narodil se na zámku Clagny ve Versailles jako nejmladší z nemanželského potomstva Ludvíka XIV. a jeho milenky markýzy de Montespan. V roce 1681 jej Ludvík XIV. uznal za vlastního a udělil mu titul "hraběte z Toulouse", v pěti letech pak dostal hodnost admirála Francie (1683). Zúčastnil se devítileté války a od roku 1693 byl plukovníkem jezdectva, téhož roku obdržel Řád sv. Ducha. V roce 1696 obdržel hodnost "maréchal de camp" a o rok později byl jmenován generálporučíkem. Mezitím získal úřad guvernéra v Guyenne (1689–1695) a od roku 1695 až do smrti byl guvernérem v Bretani. Získal také další vysoké šlechtické tituly, stal se vévodou z Damville (1694) a z Penthièvre (1697), po celý život byl ale znám pod svým nejstarším získaným titulem jako hrabě Toulouse. Na počátku války o španělské dědictví se zúčastnil tažení na Sicílii, v roce 1704 byl vrchním velitelem loďstva v bitvě u Malagy (faktickým koordinátorem bojových akcí byl ale maršál d'Estrées). V roce 1703 obdržel titul vévody de Châteauvillain a v roce 1704 mu jeho synovec španělský král Filip V. udělil Řád zlatého rouna.  Vzhledem k vysoké úmrtnosti v královské rodině počátkem 18. století byl závětí Ludvíka XIV. prohlášen za prince královské krve ("prince du sang") s právem následnictví francouzského trůnu (1714). Toto rozhodnutí po smrti Ludvíka XIV. zpochybnila regentská rada Filipa Orléanského a případné dědické nároky králových levobočků byly předmětem řady sporu po celou dobu regentské vlády (kromě hraběte Toulouse se to týkalo jeho staršího bratra vévody de Maine, který byl v prosazování svých práv ambicióznější a kvůli tomu byl také vyloučen z regentské rady). Hrabě Toulouse byl v letech 1714–1737 nejvyšším lovčím Francie ("Grand veneur de France"), po smrti Ludvíka XIV. se stal členem regentské rady a jako velkoadmirál byl v letech 1715–1718 prezidentem námořní rady fungující nezávisle na ministerstvu námořnictva (spolu s ním úřad prezidenta námořní rady zastával maršál vévoda d'Estrées).

Majetek a potomstvo.

V roce 1706 koupil zámek Rambouillet, který nechal přestavět a zrenovovat. Ve spojení s tímto panstvím získal v roce 1711 svůj poslední šlechtický titul a stal se vévodou z Rambouilletu. Ve 20. letech zde na lovu několikrát pobýval Ludvík XV., protože Toulouse v té době ještě stále užíval funkci královského nejvyššího lovčího. Jeho druhým sídlem byl palác "Hôtel de Toulouse" v Paříži, který koupil v roce 1712. Palác Toulouse poblíž Louvru zůstal majetkem jeho potomstva do revoluce, poté se stal národním majetkem a nyní zde sídlí Francouzská banka. Kromě těchto sídel měl hrabě Toulouse vyčleněné apartmá na zámku ve Versailles, které předtím patřilo jeho matce. Po jeho smrti se v těchto prostorách usadily neprovdané dcery Ludvíka XV.  Jeho manželkou se při tajném obřadu v roce 1723 stala Marie Victoire de Noailles (1688–1766), dcera maršála vévody de Noailles. Předtím byla provdaná za Louise de Pardaillan de Gondrin (1688–1712), který byl vnukem markýzy de Montespan a tudíž synovcem hraběte de Toulouse. Z jejich manželství se narodil jediný syn Louis Jean Marie de Bourbon (1725-1793), který užíval titul vévody de Penthièvre. Kromě toho měl hrabě Toulouse ještě před sňatkem dva nemanželské syny, kteří užívali jméno de Sainte Foy.

Ludvík Alexandr de Bourbon, hrabě z Toulouse ("Louis Alexandre de Bourbon, comte de Toulouse, duc de Penthièvre, duc de Châteauvillain, duc de Rambouillet, duc de Damville") (6. června 1678, Versailles, Francie – 1. prosince 1737, Rambouillet, Francie) byl francouzský šlechtic, vojevůdce a dvořan, nemanželský syn Ludvíka XIV. a jeho milenky Madame de Montespan. Od dětství získal řadu hodností a titulů, byl čtyřnásobným vévodou, ale celý život byl znám pod nejstarším získaným titulem jako hrabě de Toulouse. Dosáhl nejvyšších hodností u námořnictva a v armádě, byl admirálem a generálem. Po smrti Ludvíka XIV. byl členem regentské vlády za nezletilého Ludvíka XV. a prezidentem námořní rady. Zemřel jako nejvyšší lovčí Francie.

Louis Alexandre de Bourbon, "comte de Toulouse" (1681), "duc de Penthièvre" (1697), (1711), (6 June 1678 – 1 December 1737), a legitimated prince of the blood royal, was the son of Louis XIV and of his mistress Françoise-Athénaïs, marquise de Montespan. At the age of five, he became grand admiral of France" (Grand Admiral of France).


Příběh.

Hlavní hrdinou příběhu je čtrnácti letý Kósei Arima. Kósei byl od mala hudebně nadaný a jeho matka ho začala učit hrát na piano. Její zdravotní stav se ale rychle zhoršoval a kvůli tomu začala Kóseiho více a více izolovat a chtěla, aby se soustředil pouze na hraní. Pár dní před smrtí se jeho matka dostaví na jedno z jeho vystoupení, a i když hrál téměř perfektně, tak je na něj po vystoupení zlá a nadává mu za sebemenší chyby. Na konci této scénky ho udeří svojí holí a Kósei jí řekne, že ji nenávidí. Po smrti své matky se Kósei zhroutí během jednoho z vystoupení a jako následek tohoto trauma neslyší noty, které sám hraje. Uběhly dva roky a Kósei se piana ani nedotkl a má na svět vskutku melancholický pohled. Většinu svého času tráví se svými příteli Cubaki Sawabe a Watari Rjóta. Jednoho dne do jeho života vstoupí dívka jménem Kaori Mijazono, která jeho pohled na svět zcela změní. Kaori miluje hru na housle a podle ní má být hudba svobodná, zajímavá i chaotická a ne nudná, strukturovaná a předvídatelná. Chvíli po seznámení jí Kósei uvidí vystupovat a její styl hraní ho fascinuje.
 Během tohoto vystoupení si Kósei uvědomí, že Kaori miluje. Poté, co Kaori dohraje ale zkolabuje a je převezena do nemocnice. Kaori tvrdí, že zkolabovala kvůli nedostatku železa v krvi, ale postupem času se dozvíme, že její zdravotní stav se zhoršuje a že toto není poprvé, co zkolabovala. Po propuštění z nemocnice spolu Kósei a Kaori tráví dost času a díky ní se Kóseiovi vrací barevný pohled na svět. Kaori ho vyzve, aby s ní hrál na gala koncertu, ale není schopná se kvůli jejímu zdraví dostavit. Kaori rychle ztrácí naději, ale pro jednou jí inspiruje Kósei, když uslyší jeho hraní společně s Nagi Aizou, což je sestra jednoho z Kóseiova rivalů Takešiho Aizy. Kaori se díky tomu rozhodne podstoupit operaci, která by jí mohla umožnit mít s Kóseiem poslední vystoupení.
  Kósei hraje na závěrečném vystoupení v Eastern Japan Piano Competition. Při tomto vystoupení se mu zjeví Kaori, která ho doprovází hrou na housle. Ke konci vystoupení Kaori zmizí a Kósei si uvědomí, že Kaori během riskantní operace zemřela.
  Po její smrti obdrží Kósei dopis, který Kaori napsala, než zemřela. V něm stojí, že Kaori od začátku věděla, že zemře a že Kóseie milovala od svých pěti let. Píše o tom, jak jí inspiroval ke hře na housle, aby s ním mohla jednoho dne hrát. Když se dozvěděla, že jí nezbývá mnoho času se rozhodla, že se s Kóseiem seznámí přes Cubaki pod záminkou, že se jí líbí Watari. Díky tomuto dostala tato série svůj název. Po zjištění pravdy Cubaki Kóseiovi sdělí, že bude po jeho boku do konce života.

Seznam postav.

Kósei Arima
  Dabing: Nacuki Hanae  Kaori Mijazono
  Dabing: Risa Taneda  Cubaki Sawabe
  Dabing: Ajane Sakura  Rjóta Watari
  Dabing: Rjóta Ósaka  Takeši Aiza
  Dabing: Júki Kadži  Emi Igawa
  Dabing: Saori Hajami  Nagi Aiza
  Dabing: Ai Kajano  Saki Arima
  Dabing: Mamiko Noto  Hiroko Seto
  Dabing: Mie Sonozaki  Koharu Seto
  Dabing: Inori Minase  Saitó
  Dabing: Kazujuki Okicu  Nao Kašiwagi
  Dabing: Šizuka Išigami  Takahiko Arima
  Dabing: Kendži Hamada

Manga.

Manga byla napsána a ilustrována Naošim Arakawou. První díl byl vydán 16. září 2011 a finální díl byl vydán 15. května 2015 ve dvou verzích, a to v klasické verzi a ve speciální verzi, která obsahovala i animovanou verzi, která ještě nebyla nikde publikována.

Anime.

Anime bylo vytvořeno studiem A-1 Pictures. Anime bylo prvně uváděno v Japonsku, a to od 10. října 2014 do 20. března 2015. Na začátku a konci anime jsou vždy dvě skladby, které se v průběhu anime dva krát vyměnily. První polovinu anime byly používány skladby "Hikaru Nara" od Goose house a "Kirameki" od Wacci. Druhá polovina anime používá skladby "Nanairo Symphony" od Coalamode a "Orange" od Seven Oops. Ostatní hudbu pro toto anime zkomponoval Masaru Jokojama.<br> Anime se dnes dá najít například na Netflixu a Crunchyrollu.

Hraný film.

Byl oficiálně ohlášen 29. ledna 2016 a vydán byl 10. září 2016. Film režíroval Takehiko Šindžó a scénář napsal Jukari Tacui. Kaori v tomto filmu hraje Suzu Hirose a Arimu hraje Kento Jamazaki.

Šigacu wa kimi no uso (, zkráceně "Kimiuso") je japonská manga série, která byla napsána a ilustrována Naošim Arakawou. Jednotlivé kapitoly byly vydávány v časopisu "Gekkan šónen Magazine" nakladatelství Kódanša od dubna 2011 do května 2015. Animovaná verze v podobě 22dílného seriálu byla vytvořena studiem A-1 Pictures a byla vysílána od října 2014 do března 2015. Filmová verze příběhu měla premiéru v japonských kinech v září 2016.

Your Lie in April, known in Japan as or Kimiuso for short, is a Japanese manga series written and illustrated by Naoshi Arakawa. The series was serialized in Kodansha's "Monthly Shōnen Magazine" from April 2011 to May 2015. An anime television series adaptation by A-1 Pictures aired from October 2014 to March 2015 on Fuji TV's Noitamina block. A live-action film adaptation of the same name was released in September 2016.


Historie.

Institut byl založen v roce 1956 pod názvem Wuchanská mikrobiologická laboratoř a spadal pod správu Čínské akademie věd. V roce 1961 byl jeho název změněn na Jihočínský mikrobiologický institut a v roce 1962 se přejmenoval na Mikrobiologický ústav Wu-chan. Když správu převzala Komise pro vědu a technologie provincie Chu-pej, ústav se v roce 1970 stal Mikrobiologickým ústavem provincie Chu-pej. V červnu 1978 se ústav vrátil pod vedení Čínské akademie věd a byl přejmenován na současný Wuchanský institut virologie.  V roce 2015 zde byl ve spolupráci s francouzskými inženýry z Lyonu vybudován Národní ústav pro biologickou bezpečnost, první laboratoř na úrovni nejvyššího stupně biologického nebezpečí (BSL–4) na pevninské Číně. Od původního konceptu z roku 2003 trvala výstavba laboratoře přes deset let a někteří vědci v oboru, jako je americký molekulární biolog Richard H. Ebright, vyjádřili obavy z nedostatečné otevřenosti čínského výzkumu a zmínili opakovaný únik viru SARS z čínských laboratoří v Pekingu. Laboratoř je první z plánované sítě podobných laboratoří (Charbin, Peking a Kchun-ming), kde se plánují i pokusy na primátech, které západní země nepovolují. Další obavy plynou z faktu, že podobné laboratoře ze své podstaty mohou sloužit "dvojímu účelu", tedy vojenskému výzkumu. Laboratoř má silné vazby na "Galveston National Laboratory", na Texaské univerzitě.

Výzkum koronavirů.

V roce 2005 skupina zahrnující vědce z Wuchanského institutu pro virologii zveřejnila výzkum původu koronaviru SARS-CoV, přičemž zjistila, že netopýři z rodu vrápenců jsou přírodními nositeli koronavirů podobných SARS-CoV. Vědci z ústavu pokračovali ve výzkumu několik let a odebrali vzorky tisíců vrápenců v lokalitách po celé Číně, přičemž izolovali od tohoto druhu netopýrů přes 300 sekvencí koronaviru.  V roce 2015 publikoval patnáctičlenný tým amerických (převážně z University of North Carolina) a dvou čínských vědců z wuchanského institutu závěry výzkumu, který potvrdil možnost přenosu koronaviru SHC014-CoV z infikovaných netopýrů do buněk HeLa. Vědci vytvořili hybridní virus kombinující netopýří koronavirus s virem SARS-CoV, jenž byl schopen infikovat lidské buňky a úspěšně se v nich množit.  V roce 2017 oznámil tým z Wuchanského institutu, že v sekvenovaných genomech 15 kmenů koronavirů, které byly nalezeny u netopýrů z rodu vrápenců žijících v jeskyni v provincii Jün-nan, jsou veškeré části genomu lidského viru SARS-CoV. Přestože žádný z kmenů netopýřích koronavirů neobsahoval kompletní genom SARS-Cov, dá se předpokládat, že přímý předek lidského viru vznikl v této jeskyni. Tým, jenž strávil pět let sbíráním vzorků netopýrů z této jeskyně, upozornil, že pouze kilometr od jeskyně se nachází vesnice, a varovali před „rizikem přenesení viru na lidi a výskytu viru podobného SARSu“. Záhadou zůstává, jak se virus z Jün-nanu dostal do 1 000 km vzdáleného Kuang-tungu, aniž by předtím nakazil místní obyvatelstvo.  Podle amerického deníku The Washington Post, vlastněného Jeffem Bezosem, dva roky před vznikem pandemie COVID-19, v lednu a březnu 2018, navštívili diplomaté Spojených států Wuchanský institut virologie. Americkou delegaci vedl generální konzul ve Wuchanu Jamison Fouss a poradce na velvyslanectví pro životní prostředí, vědu a technologie Rick Switzer. Američtí diplomaté se při svých návštěvách setkali s vedením institutu, včetně Š’ Čeng-li, vedoucí týmu, který se zabýval koronaviry netopýrů. Poslali americké vládě do Washingtonu dvě oficiální varování o nedostatečném zabezpečení laboratoře, která jako první v Číně získala status nejvyšší bezpečnostní ochrany (Biosecurity level 4, BSL-4). V odeslaných zprávách do Washingtonu podle deníku The Washington Post vyjádřili znepokojení nad nedostatečným počtem kvalifikovaných vědců i dalšího personálu, upozornili na slabiny v zabezpečení i zacházení s nebezpečným materiálem a vyzvali vládu USA k poskytnutí podpory čínskému Institutu.  V první zprávě se objevilo i varování, že tamní výzkum koronavirů netopýrů a jejich možného přenosu na lidi může být zárodkem příští pandemie. S čínskými vědci spolupracovala Galveston National Laboratory at the University of Texas Medical Branch, ale žádost o další pomoc Trumpova administrativa ignorovala. O těchto návštěvách vydal Wuchanský institut virologie tiskové prohlášení, které umístil na webové stránky institutu. Podle něho Američané vyjádřili snahu najít vzájemnou shodu a dále spolupracovat v oblasti výzkumu a zdravotnictví. Druhý dubnový týden v roce 2020 toto prohlášení Institut odstranil, to však zůstává dostupné v internetovém webovém archívu.  Z webu Wuchanského institutu virologie v poslední době zmizela některá jména postgraduálních studentů, mimo jiné Chuang Jen-ling (která pracovala v institutu do roku 2015 a poté se přestěhovala mimo provincii Chu-nan) o které vznikly spekulace, že mohla být první nakaženou. Podivné dění kolem laboratoře potvrdil i český sinolog Filip Jirouš, který zjistil, že „Z webu zmizela celá laboratoř“. Stránka "Center for Virus Pathology: Research Group of Molecular Immunology (Yanyi WANG)" je nedostupná  Obava, že výzkum čínských vědců znamená ohrožení veřejného zdraví se netýkala pouze Wuchanského institutu virologie, ale také centra pro kontrolu nakažlivých nemocí "Wuhan Center for Disease Control" (WHCDC), které pracuje s nižším stupněm zabezpečení (BSL-2) a je od tržnice vzdáleno pouhých 280 metrů. V této laboratoři podle svědectví tamních výzkumníků zkoumali nemocná zvířata, kromě jiného i 600 netopýrů.  Čínský bulvární deník "Global Times" řízený Komunistickou stranou Číny důrazně varuje před konspirační teorii šířenou ze Spojených států, že jeden z výzkumníků Virologického institutu Chuang Jen-ling byla prvním nakaženým COVID-19.  Názor, že Covid-19 pochází přímo z Wuchanského institutu virologie, kde byl uměle vyvinut, zastává například francouzský virolog Luc Montagnier, nositel Nobelovy ceny za fyziologii nebo lékařství v roce 2008. Podle International Business Times také profesor Petr Chumakov, mikrobiolog a hlavní výzkumník v Engelhardt Institute of Molecular Biology v Moskvě, prohlásil, že Wuchanský virologický institut dělal "zcela šílené experimenty". Podle něj se tamní vědci zabývali patogenicitou netopýřích koronavirů a v rámci výzkumu vytvořili jejich různé umělé varianty, mimo jiné vložením sekvencí, které jim umožnily infikovat lidské buňky. Také česká molekulární bioložka Soňa Peková, která se podrobně zabývala studiem koronavirů, usuzuje že genom SARS-CoV-2 nemohl vzniknout přirozenou rekombinací. Jeho počáteční přepisovaná sekvence na 5´konci RNA, která zahrnuje jen 265 nukleotidů, obsahuje 26-27 unikátních záměn nukleotidů, které lze jen stěží považovat za kumulaci přirozených mutací.

Pandemie COVID-19.

V prosinci 2019 byly zdravotním orgánům ve Wu-chanu hlášeny případy pneumonie spojené s tehdy neznámým koronavirem. Institut zkontroloval svou sbírku koronavirů a v lednu 2020 zjistil, že nový virus je z 96% identický se vzorkem, který vědci odebrali z netopýrů v jihozápadní Číně. V roce 2020 se virus začal šířit po celém světě.  Ve stejném velkoměstě jako institut, na protějším břehu řeky Jang-c’-ťiang, oddělený 12 km městské zástavby, se nachází velkoobchodní tržnice Chua-nan, kde byly zaznamenány jedny z prvních případů nakažených lidí novým neznámým koronavirem, původě pojmenovaným "2019-nCoV", později přejmenován na SARS-CoV-2. Necelých 300 metrů od tržnice Chua-nan se pak nachází další pracoviště, kde laboratorně zkoumají netopýry, "Wuchanské centrum pro prevenci nemocí".  Ve Wuchanském institutu se studiu koronavirů, jejichž hostitelem jsou netopýři, věnovala 15 let viroložka Š’ Čeng-li, která sama popsala desítky "SARS-like" virů. Institut na svých stránkách zveřejnil 24. prosince 2019 zprávu o objevu přenosnosti netopýřích koronavirů na člověka a nabídku práce pro další výzkumníky. Š’ Čeng-li vyjádřila překvapení, že se epidemie objevila právě v centrální Číně, protože tyto druhy jsou typické pro subtropické provincie a oblasti Kuang-tung, Jün-nan a Kuang-si. Sama připustila, že koronavirus mohl uniknout i přes veškerá bezpečnostní opatření z laboratoře.  Jiné práce operují s teorií, že se virus z netopýra dostal na tržnici, kde se mohl zkombinovat s jiným koronavirem (nejpravděpodobněji hadím, či savčím), zmutovat a přenést se na člověka. Počátkem roku 2020 se objevily teorie, že běžně se vyskytující hadí či savčí koronavirus zmutoval a přenesl se na člověka přímo na tržnici a s laboratoří nemá jeho výskyt spojitost.  Tim Trevan, konzultant v oboru biologické bezpečnosti, zdůraznil, že aby byly laboratoře BSL-4 opravdu bezpečné, je potřeba, aby vše probíhalo maximálně transparentně – a je podle něj otázkou, zda je to v Číně možné. Podle Richarda Ebrighta, molekulárního biologa z Rutgersovy university, virus SARS unikl z vysoce zabezpečených zařízení v Pekingu rovnou několikrát. Podle něj také není věrohodná argumentace nutností výzkumu. Původ viru se stal předmětem mnoha konspiračních teorií, včetně názoru šířeného na čínských sociálních sítích, že infekce je součást amerického tajného programu k oslabení Číny a že se jedná o mediální válku, jejímž cílem je ukázat Čínu jako zaostalou zemi.  Podrobný souhrn dosavadních informací o výzkumu netopýřích virů ve Wuchanském institutu virologie, zabezpečení i možnostech, že virus SARS-CoV-2 unikl odtud, zveřejnil list The Washington Post. Připomíná se tu, že první nakažení nemají žádnou souvislost s tržnicí, kde se prodávala divoká zvířata.  Záhadný původ viru se stal politicky citlivým tématem a čínské státní orgány začaly od 25. března cenzurovat zprávy o SARS-CoV-2. Speciální skupina pro kontrolu a prevenci Covid-19 při Státní radě ČLR vydala nařízení, aby všechny vědecké publikace na téma koronaviru a zejména jeho původu byly posuzovány v přísném režimu a nabídnuty k uveřejnění až po schválení uvnitř instituce. Takové oznámení se objevilo např. na webové stránce University of Geoscience ve Wu-chanu nebo Univerzity ve Fudanu, ale vzápětí bylo odstraněno.  Šanghajská laboratoř s certifikací BSL-3, sídlící v místním Centru veřejného zdraví (Shanghai Public Health Clinical Centre), která jako první už 11. ledna 2020 zveřejnila kompletní sekvenci viru SARS-CoV-2 na otevřené platformě virological.org, byla následujícího dne uzavřena nařízením Šanghajské zdravotní komise kvůli blíže nespecifikované "rektifikaci". Opakované žádosti jejich pracovníků o obnovení provozu zůstaly bez odpovědi. Článek v němž byla zveřejněna kompletní sekvence RNA nového koronaviru vyšel v časopisu Nature 3. února 2020. Jeden z čínských vědců pro CNN uvedl, že nařízení je součástí snahy ČLR změnit legendu tak, aby z ní zmizelo povědomí o vzniku pandemie na území Číny. Zároveň vyjádřil obavu, že jakékoli objektivní vyšetření původu onemocnění bude znemožněno.  Západní tajné služby pěti států (Five Eyes) vypracovaly patnáctistránkovou zprávu, ve které obviňují Čínu, že znemožňuje vyšetřit původ viru tím, že zamezila zveřejnění informací, záměrně zničila důkazy v laboratořích i na Wuchanském tržišti a umlčela nebo internovala lékaře, kteří se ke vzniku pandemie veřejně vyjádřili. Zároveň odmítá poskytnout živé vzorky původního viru a komplikuje tak přípravu vakcíny. Mezi Čínskou akademií věd a australskou Commonwealth Scientific and Industrial Research Organisation (CSIRO) existovala od roku 2006 vzájemná dohoda o spolupráci a vědci Wuchanského institutu virologie se školili v Animal Health Laboratory, v Geelongu, ve státě Victoria. Společné projekty zahrnovaly studium netopýřích koronavirů i SARS.  Čína zároveň začala o šířit dezinformace o vzniku pandemie a snažila se diplomatickým nátlakem i výhrůžkami zablokovat zprávu Evropské unie, která se tím zabývala. Zpráva nakonec vyšla později a zmínka o "čínské globální dezinformační kampani" z ní byla vypuštěna.

Wuchanský institut virologie () je výzkumný ústav v oblasti virologie řízený Čínskou akademií věd. Sídlí ve městě Wu-chan, v provincii Chu-pej. Institut byl založený v roce 1956, v roce 2015 zde byla otevřena laboratoř nejvyššího stupně biologického zabezpečení ("Biosafety level", BSL-4), první na pevninské Číně.

The Wuhan Institute of Virology, Chinese Academy of Sciences (WIV; ) is a research institute on virology administered by the Chinese Academy of Sciences (CAS). Located in Jiangxia District, Wuhan, Hubei, it opened mainland China's first biosafety level 4 (BSL–4) laboratory in 2015. The Institute has strong ties to the Galveston National Laboratory in the United States, the Centre International de Recherche en Infectiologie in France and the National Microbiology Laboratory in Canada.  The institute has been an active research center for the study of coronaviruses. In the wake of the COVID-19 pandemic, it has been the subject of multiple conspiracy theories about the origin of the virus. There is however no evidence backing the conspiracy claims, with scientists noting that "the available data argue overwhelmingly against any scientific misconduct or negligence". Virologists interviewed by NPR have said that there is virtually no chance that the virus emerged from a lab.


Život.

Gabriel de Rochechouart de Mortemart se narodil jako syn Gasparda de Rochechouart de Mortemart, markýze z Mortemart, a jeho manželky Luisy de Maure, "suo jure" hraběnky z Maure. Jeho mladší bratr Louis de Rochechouart de Mortemart zemřel v roce 1669 bezdětný.  Velkou část dětství strávil Gabriel s budoucím francouzským králem Ludvíkem XIII., dokud nebyl v roce 1610 zavražděn princův otec, král Jindřich IV. Francouzský. V roce 1630 byl jmenován prvním pánem komory Ludvíka XIII., což mu vyneslo důchod 6000 livrů. Udržoval také styky s mocným kardinálem Richelieu a byl důvěrníkem královny, rodilé Španělky Anny Rakouské.  Pro svou kultivovanost se stal znám jako "esprit Mortemart"; měl zvláštní typ důvtipu, který mu umož̥ňoval "říkat nemožné věci".  U královského dvora byl oblíbený, a to i přesto, že byli jeho bratr Louis a bratranec François de Rochechouart vypovězeni za svou účast ve dni oklamaných v listopadu 1630, kdy nepřátelé kardinála Richelieu chybně věřili, že se jim podařilo přesvědčit krále Ludvíka XIII., aby kardinála zbavil moci.  V roce 1632 se Gabriel oženil s Diane de Grandseigne (1615 – 11. února 1666), dcerou Jeana de Grandseigne, markýze de Marsillac, a Kateřiny de La Béraudière, "dámy de Villenon".  Rok po svatbě se stal na příkaz krále rytířem.  Během svého dětství, než nastoupil na otcovo místo, byl znám jako markýz de Vivonne, což byl přidružený titul, který byl v roce 1668 povýšen na vévodský.  Když jeho otec v roce 1643 zemřel, stal se Gabriel "markýzem de Mortemart".  Dne 23. prosince 1663 povýšil král Ludvík XIV. Mortemart na vévodství. Toho dne se stal vévodou také Anne de Noailles; rodiny Noailles a Mortemart byly v roce 1723 spojeny sňatkem Gabrielova vnuka Ludvíka Alexandra, hraběte z Toulouse, syna "Madame de Montespan", s vnučkou vévody de Noailles, Marií Viktorií.  V roce 1669 byl Gabriel jmenován guvernérem Paříže.  Gabriel de Rochechouart de Mortemart zemřel 26. prosince 1675 ve věku asi 75 let v Paříži.

Potomci.

Z asi třicet čtyři let trvajícího manželství se Gabrielovi a Dianě narodilo pět dětíː

Tituly a oslovení.

Pair Francie, kníže z Tonnay-Charente, vikomt z Rochechouart (nejstarší francouzský titul z roku 980), markýz z Montpipeau (poskytnut Ludvíkem XIII.), hrabě z Limoges (1661), vévoda z Vivonne (1668). Panství a farnosti Montrol, Nouic, Blond, Vaulry, Beuilaufa, Le Fraisse, Javerdat, Saint-Victurnien (baronství), Oradour-sur-Glane (Châtellenie), baronství Châtellenies z Lussacu, Verrières a Dienné.

Gabriel de Rochechouart de Mortemart (1600 – 26. prosince 1675, Paříž) byl francouzský šlechtic a otec "markýzy de Montespan", milenky Ludvíka XIV. Byl také přítelem francouzského krále Ludvíka XIII.

Gabriel de Rochechouart de Mortemart, Duke of Mortemart (1600 – 26 December 1675) was a French nobleman and father of the "Marquise de Montespan". He was a friend of the French King Louis XIII.


René Louis de Voyer de Paulmy d'Argenson

Mládí.

Pocházel ze staré nižší šlechtické rodiny připomínané od 13. století v Touraine, jeho předkové se v 17. století začali prosazovat ve státních a diplomatických službách. Narodil se v Paříži jako starší syn státního ministra a generála policie Marca de Voyer (1652–1721), který v roce 1700 získal titul markýze d'Argenson. Studoval na jezuitské koleji (dnešní Lyceum Ludvíka Velikého), poté absolvoval práva (kolegou ze studií a pozdějším celoživotním přítelem byl Voltaire). Vzhledem k vlivnému postavení otce v době regentské vlády začal od mládí zastávat funkce ve státní správě, od roku 1716 byl radou pařížského parlamentu a v roce 1718 se stal právníkem u státní rady ("maître des requêtes"). V letech 1720–1724 byl intendantem ve Valenciennes (respektive v Henegavsku), v roce 1721 po otci zdědil titul markýze d'Argenson a od roku 1728 byl členem státní rady. V roce 1738 byl krátce vyslancem v Portugalsku a v letech 1742–1744 zastával funkci intendanta v Paříži.

Ministr zahraničí a spisovatel.

V listopadu 1744 byl jmenován ministrem zahraničí a v této funkci se v době války o rakouské dědictví snažil vrátit Francii velmocenské postavení v Evropě. Jeho aktivity se však vyznačovaly nedostatkem koncepce, i když na přelomu let 1744–1745 inicioval se svým mladším bratrem, ministrem války hrabětem d'Argensonem tažení do Flander korunované triumfem u Fontenoy. Po smrti císaře Karla VII. měl snahu zabránit volbě manžela Marie Terezie římským císařem a jeho cílem bylo obnovení aliance s Pruskem a italskými státy. Nakonec byl obviňován, že diplomaticky nedokázal využít vítězství u Fontenoy a v lednu 1747 byl z úřadu ministra zahraničí odvolán. Vzdal se dalších politických aktivit a odešel do soukromí. Nadále se věnoval spisovatelské činnosti a byl zvolen předsedou Akademie písemností a krásné literatury. Ve svých dílech se věnoval řadě témat, mimo jiné nastínil problematiku možnosti demokracie v monarchistickém zřízení ("Considérations sur le gouvernement ancien et moderne", vydáno poprvé 1764). Zajímal se také o hospodářství a jako první použil termín volný trh. Byl patronem významných francouzských filozofů (Voltaire) a spolu s nimi patřil k proudu osvícenství. Jeho paměti byly vydány v 19. století v devíti svazcích ("Journal et Mémoires du Marquis d'Argenson", 1861–1867).  V roce 1718 se oženil s Marií Madeleine de Méliand, dcerou státního rady Antoina de Méliand. Měli spolu dvě děti, syn Antoine-René de Voyer, 3. markýz d'Argenson (1722–1787), byl krátce ministrem války (1757–1758) a poté velvyslancem v Polsku a Portugalsku. Dcera Marie Madeleine (1724-1768) se provdala za generála hraběte de Maillebois.  Kromě rodových statků v Touraine vlastnil sídlo v Paříži, kde byl jeho majetkem od roku 1720 palác Hôtel Laffemas. V roce 1746 si doživotně pronajal panství "Château de Segrez" jižně od Paříže, kde se po odvolání ze státních funkcí trvale usadil a také zde zemřel.

René-Louis de Voyer de Paulmy, markýz d'Argenson ("René-Louis de Voyer de Paulmy, 2. marquis d'Argenson, comte et seigneur d'Argenson, vicomte de Mouzé, seigneur de Paulmy") (18. října 1694, Paříž, Francie – 10. ledna 1757, Château-de-Segrez, Francie) byl francouzský státník a spisovatel. Od počátku vlády Ludvíka XV. zastával jako absolvent práv řadu nižších úřadů ve státní správě, po otci zdědil v roce 1721 titul markýze. Uplatnil se také jako diplomat a v letech 1744–1747 byl francouzským ministrem zahraničí. Patřil k významným osobnostem francouzského osvícenství z řad vysoké šlechty, byl přítelem Voltaira a prosadil se jako spisovatel. Ve svých dílech se věnoval politickým a ekonomickým tématům, jako první v historii použil termín volný trh. Jeho mladší bratr Marc-Pierre de Voyer, hrabě d'Argenson (1696–1764) byl dlouholetým ministrem války a reformátorem francouzské armády v polovině 18. století.

René-Louis de Voyer de Paulmy, Marquis d'Argenson (18 October 169426 January 1757) was a politician and friend of Voltaire, who served as Minister for Foreign Affairs from November 1744 to January 1747. His younger brother, Marc-Pierre, Comte d'Argenson (1696-1764), was Minister of War from 1743 to 1747.


Dějiny.

Starý klášter.

Starší klášter byl založen sv. Aidanem z Lindisfarne, kterému byl později zasvěcený, krátce před jeho smrtí v roce 651 na místě asi 3 km východně od opatství Melrose. V ohybu řeky Tweed ho dodnes připomíná malý hřbitov. St. Cuthbert, který vyrůstal nedaleko, se učil v opatství Old Melrose. Od rok 662 byl převorem kláštera do doby, než se přestěhoval na Lindisfarne (Svatý ostrov). Klášter byl v roce 839 napaden Kennethem I.

Cisterciácké opatství.

Melrose byl prvním cisterciáckým klášterem ve Skotsku. Král David I, chtěl, aby nové opatství bylo postaveno na místě starého kláštera, ale cisterciáci trvali na tom, že půda zde není vhodná pro zemědělství a vybrali současné místo. Klášter byl údajně postaven za deset let. Klášterní kostel byl zasvěcen Panně Marii (jako všechny cisterciácké kostely) dne 28. července 1146 a stal se mateřským kostelem celého řádu ve Skotsku. První komunita pocházela z Rielvauxu v hrabství Yorkshire kolonizovaného z Cîteaux.  Ve 12. století zavedli cisterciáci kolem Melrose nové zemědělské techniky a zdejší vlnu uváděli na trh ve velkých obchodních přístavech v severní Evropě. Kolem opatství pomalu vyrostlo město. Během hladomoru živil klášter po dobu tří měsíců čtyři tisíce hladovějících lidí.  V klášteře žilo 100 mnichů, vyjma opata a hodnostářů. Zakladatel kláštera David I. obdaroval klášter rozsáhlými pozemky a udělil mu právo rybolovu na řece Tweed. Pozdější králové majetek kláštera dále rozmnožovali. Svatostánek nebyl ale známý pouze svým bohatstvím, mnozí z jeho opatů patřilo mezi významné skotské osobnosti. Waltheof z Melrose, nevlastní syn krále Davida a po nějakou dobu probošt kláštera v Kirkhamu, byl opatem Melrose v letech 1148-1159. Za něj se stal klášter centrem duchovního učení, které jej postavilo na stejnou úroveň jako kláštery ve Fountains a Rievaulx, a učinilo z něj nejprestižnější opatství ve Skotsku. Hrobka svatého Waltheofa v budově kapituly se později měla stát poutním místem.  Jeden z nejstarších záznamů o osídlení v oblasti Runnymede se nachází v kronice opatství Melrose. Klášter stál na jedné z hlavních stezek, které vedly z Edinburghu na jih, a proto hrozilo velké nebezpečí přepadení. V roce 1322 bylo město napadeno armádou Eduarda II. a většina opatství byla zničena. Klášter byl přestavěn na příkaz krále Roberta Bruceho, přičemž hlavním auditorem financí projektu byl James Douglas. V roce 1385 byl klášter vypálen armádou Richarda II, který “částečně kvůli podpoře avignonského papeže Klement VII” donutil armádu Roberta II Skotského k ústupu do Edinburghu. Klášter byl obnovován po dobu asi 100 let — když jej v roce 1504 navštívil král Jakub IV., stavba byla stále nedokončená.  V 1544, když anglická armáda plenila Skotsko ve snaze donutit Skoty ke svolení k sňatku nezletilé Marii Stuartovny se synem Jindřicha VIII., byl klášter znovu těžce poškozen a nikdy už nebyl úplně opraven. To vedlo k jeho úpadku jako fungujícího kláštera. Posledním opatem byl James Stuart/Stewart (levoboček Jakuba V.), který zemřel v roce 1559. V roce 1590 zemřel poslední zdejší mnich.  Opatství zažilo poslední útok během anglické občanské války, kdy byl bombardovány jednotkami Olivera Cromwella. Dodnes některé jeho stěny nesou známky dělové palby.  V roce 1618 byla část klášterního kostela přeměněna na farní kostel pro město. Původní žebrová klenba byla ve střední části zaměněna za obyčejnou bez žeber. Kostel se jako farní užíval až do roku 1810, kdy byl ve městě postaven nový kostel.  V roce 1812 byla z uličky v jižním části kněžiště exhumována kamenná rakev. Objevily se spekulace, že by mohlo jít o ostatky Michaela Scotta, filozofa a „kouzelníka“.  Na začátku devatenáctého století byl Sir Walter Scott jmenován zástupcem šerifa hrabství Roxburgh. V roce 1822 s finanční pomocí vévody z Buccleuchu dohlížel na rozsáhlé opravy, které měly za účel zakonzervovat zříceninu kláštera. V roce 1918 věnoval vévoda ruiny státu.

Robert Bruce.

Srdce krále Roberta Bruce bylo údajně pohřbeno v kostele po návratu zpět z křížové výpravy spolu s tělem lorda Douglase v letech 1330 nebo 1331. Místo hrobu bylo označeno malým kovovým štítkem.  V roce 1996 archeologické vykopávky na místě odkryly kónickou olověnou schránku a rytou měděnou destičku s nápisem: „Uzavřená olověná skříňka obsahující srdce byla nalezena pod podlahou kapitulního domu v březnu 1921. Pracovní úřad Jeho Veličenstva.“ Schránka byla zkoumána archeology, kteří konstatovali, že schránka obsahuje stále rozeznatelné lidské srdce v hustém černém louhu. Protože neexistují žádné záznamy o pohřbení srdce kohokoli jiného v Melrose, závěr zněl, že jde s největší pravděpodobností o srdce Roberta Bruce. Schránka byl znovu pohřbena v Melrose 22. června 1998 pod pamětním kamenem.  Neexistuje způsob, jak přesvědčivě dokázat, zda srdce patřilo králi Robertovi. Neexistuje žádný záznam o tom, že by na místě bylo pohřbeno jakékoli jiné srdce; kapitula by však zároveň byla neobvyklým místem pro pohřeb královských ostatků: většina hrobů králů a šlechticů se nalézala vedle oltáře.

Popis kláštera.

Opatství bylo postaveno v tradiční východozápadní ose. Západní část je téměř zcela stržena po základy. Východní část je méně porušená.  Opatství je jediné skotské opatství, které si zachovalo některé ze svých původních podlahových dlaždic.  Z budov v severní části klášterního komplexu zbyly také pouze základy.  Na jih a jihovýchod od opatství leží hřbitov sloužící místní komunitě. Většina náhrobků pochází z 19. století.

Odkaz.

Sir Walter Scott popsal opatství Melrose v jedné ze svých básní, "Píseň posledního skotského barda, zpěv druhý" (1805).  Presbyterní sbor v Bloomfield Hills v Michiganu vybudoval podle přání a z fondu detroitského obchodníka, plukovníka Edwina S. George, poslední pseudogotickou katedrálu v USA a nechal ji postavit podle vzoru kláštera Melrose. Kostel, pojmenovaný Kirk in the Hills, byl dokončený v roce 1958 a nachází se na břehu jezera 30 km severně od Detroitu (předposledním pastorem do roku 2016 byl Skot Reverend Dr. Norman M. Pritchard, který se se službou rozloučil mší, na níž hráli mj. i dudáci).

Cestovní ruch.

Toto opatství je součástí dalších pěti opatství a historických památek Skotska na tzv. Stezce skotským příhraničím. V roce 2018 navštívilo klášter téměř 60 000 návštěvníků.

Opatství Panny Marie v Melrose je zřícenina kláštera cisterciáckého řádu v Melrose v hrabství Roxburgh v oblasti tzv. Skotského příhraničí. Byl založen v roce 1136 cisterciáckými mnichy na žádost skotského krále Davida I. a byl až do reformace hlavním střediskem tohoto řádu v zemi. V jeho čele stál opat Melrose. Dnes je opatství udržováno nevládní organizací Historic Environment Scotland jako zapsaná památka.  Východní konec opatství byl dokončen v roce 1146. Další budovy v komplexu byly přistavěny v následujících 50 letech. Opatství bylo postaveno v gotickém slohu na půdorysu kříže sv. Jana. Dnes je větší část opatství zříceninou. Stavba z roku 1590 je udržována jako muzeum přístupné veřejnosti.  V opatství je pochován Alexander II. a další skotští králové a šlechtici. V roce 1921 byla pod budovou kapituly nalezena olověná schránka s údajným balzamovaným srdcem Roberta Bruceho, schránka byla znovu nalezena při vykopávkách roku 1998. Zbytek jeho těla je pohřben v klášteře Dunfermline.  Opatství je známé mnoha kamenickými ozdobnými detaily, včetně soch světců, draků, chrličů (jeden je ve tvaru prasete hrajícího na dudy) a rostlin. Na jednom ze schodů opatství je nápis Johna Morowa, zednického mistra: "Be halde to ye hende" („Mějte na paměti konec“). To se stalo mottem města Melrose.

St Mary's Abbey, Melrose is a partly ruined monastery of the Cistercian order in Melrose, Roxburghshire, in the Scottish Borders. It was founded in 1136 by Cistercian monks at the request of King David I of Scotland and was the chief house of that order in the country until the Reformation. It was headed by the abbot or commendator of Melrose. Today the abbey is maintained by Historic Environment Scotland as a scheduled monument.  The east end of the abbey was completed in 1146. Other buildings in the complex were added over the next 50 years. The abbey was built in the Gothic manner and in the form of a St. John's Cross. A considerable portion of the abbey is now in ruins. A structure dating from 1590 is maintained as a museum open to the public.  Alexander II and other Scottish kings and nobles are buried at the abbey. A lead container believed to hold the embalmed heart of Robert the Bruce was found in 1921 below the Chapter House site; it was found again in a 1998 excavation. This was documented in records of his death. The rest of his body is buried in Dunfermline Abbey.  The abbey is known for its many carved decorative details, including likenesses of saints, dragons, gargoyles and plants. On one of the abbey's stairways is an inscription by John Morow, a master mason, which says, "Be halde to ye hende" ("Keep in mind, the end, your salvation"). This has become the motto of the town of Melrose.


Průběh.

Dne 25. února 2020 Švýcarsko potvrdilo první případ nákazy covidem-19, kterým je 70letý muž. Ten se vrátil z Milána.  Dne 27. února bylo potvrzen již celkem 8 případů. Mezi nimi byl například 28letý IT technik z Ženevy, který se vrátil z Milána. Byl hospitalizován v Ženevské univerzitní nemocnici. Mezi další nakažené patřil 55letý Ital, který pracoval v mezinárodní společnosti v Ženevě. Virem se nakazily i dvě italské děti, které byly na prázdninách v Graubündenu. Ty byly později hospitalizovány.  Potvrzenou nákazu měl i 26letý muž žijící v Aargau, který před byl na služební cestě ve Veroně. Hospitalizována byla i 30letá žena, která se vrátila z Milána. Prvním potvrzeným případem v kantonu Vaud byl 49letý muž, který žije a pracuje ve Francii.  Pozitivně testována byla například i mladá žena, která se vrátila z Milána. Pracovala v středisku péče o děti v Riehenu a poté, co byl její test potvrzen, byly děti v jeslích dány do dvoutýdenní karantény. Dne 28. února byl pozitivně testován i její partner.  Dne 3. března oznámila matematický ústav Curyšské univerzity šest potvrzených případů nákazy. K 5. březnu je na univerzitě nejméně 10 potvrzených případů, nejméně 7 v matematickém oddělení a 1 student v oboru zubního lékařství.  Dne 5. března oznámila Fakultní nemocnice v Lausanne, že v noci zemřela 74letá žena s koronavirem. Tato žena byla hospitalizována od 3. března a trpěla chronickým onemocněním.  Dne 11. března zemřel v nemocnici v Bruderholz 54letý muž s covidem-19 a počet úmrtí tak dosahoval ve Švýcarsku čtyři osoby. Tento muž se předtím zúčastnil náboženské akce ve francouzských Mylhúzách.

Reakce vlády.

Dne 27. února zrušili kvůli šířící se nemoci covid-19 zástupci kantonu Graubünden Engadine Skimarathon.  Dne 28. února Spolková rada zakázala všechny události s účastí nad 1 000 lidí ve snaze omezit šíření infekce. Několik akcí, jako jsou karnevaly a veletrhy, byly odloženy nebo zrušeny. Zrušen byl například ženevský autosalon, Baselworld, karnevaly v Bernu a Basileji. Univerzita v Bernu nahradila všechny přednášky s více než 250 účastníky online přednáškami.  Dne 6. března 2020 Spolková rada oznámila, že mění strategii a že se bude zaměřovat jen na ochranu a testování těch nejzranitelnějších osob, tj. starších lidí a osob s chronickými onemocněními. Vaudský kanton přijal ještě přísnější opatření – zakázány byly všechny akce nad 50 lidí a vzdělávací zařízení uzavřeli představitelé kantonu až do 30. dubna.  Dne 16. března 2020 vláda oznámila některá další opatření. Ta zahrnují uzavření barů, obchodů a jiných míst s velkým počtem lidí, a to do 19. dubna. Otevřeny ale zůstaly obchody s potravinami, lékárny, pošta a v omezeném režimu zůstala přístupná i veřejná doprava.  Vláda také oznámila záchranný balíček pro podporu ekonomiky, a to ve výši 42 miliard CHF. Balíček zahrnuje peníze na nahrazení mezd zaměstnanců a také na podporu samostatně výdělečně činných osob, krátkodobé půjčky, odklad plateb a také peníze na podporu kulturních a sportovních organizací.  Dne 20. března vláda oznámila, že na zemi nebude uvalena karanténa, zakázala však všechny události s účastí nad 5 osob.

<nowiki> </nowiki>Pandemie covidu-19 se do rozšířila do Švýcarska dne 25. února, kdy byl v zemi potvrzen první případ. Prvním případem nákazy je 70letý muž žijící v italsky mluvícím kantonu Ticino. Tento muž se vrátil z Milána. 27. března byly oznámeny další případy v kantonech Aargau, Basilej–město, Ženeva, Graubünden, Ticino, Vaud a Zürich, z nichž většina měla návaznost s Itálií. Bylo ale také potvrzeno několik případů, které s Itálií žádnou spojitost neměly.  Dne 28. února švýcarská Spolková rada zakázala všechny akce s více než 1 000 účastníky. Dne 16. března byla uzavřena většina obchodů a dne 20. března byly zakázány všechny veřejné akce s účastí více než pěti lidí. Vláda postupně omezila překračování hranic a oznámila finanční injekci v hodnotě 40 miliard švýcarských franků.  K 23. březnu bylo mezi Švýcarsko zemí s devátým nejvyšším počtem pozitivních případů na milion lidí, a to 2 571.  K 19. dubnu bylo v zemi 27 404 potvrzených případů, 1 368 lidí zemřelo a 17 100 se vyléčilo.

The COVID-19 pandemic in Switzerland is part of the worldwide pandemic of coronavirus disease 2019 () caused by severe acute respiratory syndrome coronavirus 2 (). The virus was confirmed to have spread to Switzerland on 25 February 2020 when the first case of COVID-19 was confirmed following a COVID-19 outbreak in Italy. A 70-year-old man in the Italian-speaking canton of Ticino which borders Italy, tested positive for SARS-CoV-2. The man had previously visited Milan. Afterwards, multiple cases related to the Italy clusters were discovered in multiple cantons, including Basel-City, Zürich, and Graubünden. Multiple isolated cases not related to the Italy clusters were also subsequently confirmed.  On 28 February, the national government, the Federal Council, banned all events with more than 1,000 participants. On 16 March, schools and most shops were closed nationwide, and on 20 March, all gatherings of more than five people in public spaces were banned. Additionally, the government gradually imposed restrictions on border crossings and announced economic support measures worth 40 billion Swiss francs.


Monarchie.

Za monarchie byl Charles v roce 1789 plukovníkem regimentu ze Soissons.

Revoluce.

Generálními stavy byl v roce 1789 jmenován šlechticem Le Puy-en-Velay. Tento přítel Gilberta du Motier, markýze de La Fayette, byl jedním z prvních šlechticů, kteří se zapojili do Třetích stavů. Reprezentoval francouzský department Nord a Pas-de-Calais.  S Antoinem Barnavem a Jeromem Pétionem byl obviněn z návratu královské rodiny po jejím útěku do Varennes v černu 1791. Tento jeho způsob úcty Marie Antoinetta nechápala. Madame de Tourzel však ve svých pamětech vypovídá o jeho pokloně, kterou vzdal královské rodině.  Charles byl od roku 1791 do února 1792 plukovníkem třetího regimentu de chasseurs à cheval. Po rozchodu s Národním shromážděním doprovázel s armádou v roce 1792 markýze de La Fayette a 10. srpna 1792 s ním emigroval. S La Fayettem byl v belgickém Rochefortu zajat a uvězněn Rakušany, po uzavření míru z Campo-Formio (18. října 1797) byl propuštěn a žil v exilu v Hamburgu.

Za konzulátu a prvního císařství.

Cahrles de Fay se v roce 1798 vrátil do Francie a stal se členem Corps législatif (pod Direktoriem), poté se stal za prvního císařství v roce 1804 členem senátu. V roce 1808 se stal guvernérem Cherbourgu, jemuž pomohl stát se hlavním přístavem. Během Sta dní byl do roku 1819 vyloučen z pairů Francie. Zaujatý správou svého dědictví, účastnil se financování průmyslových aktivit Pierra Samuela du Pont de Nemours, potomka americké rodiny obchodníků.

Po restauraci.

V roce 1814 byl za restaurace Bourbonů jmenován vládním komisařem určitých departmentů západní Francie. Byl znovu dosazen do senátu a stal se rytířem řádu svatého Ludvíka.  Charles César de Fay de La Tour-Maubourg se oženil s Henriette de Tenella Pinaultovou, dědičkou člena parlamentu z Douai. Měli spolu několik potomků. Charles zemřel na jaře 1831.

Příbuzní.

Bratři.

Jeden z jeho bratrů, Marie Victor de Fay, markýz de La Tour-Maubourg, byl velitelem jezdectva, zúčastnil se tažení do Ruska a byl raněn v bitvě u Lipska.  Jeho další bratr, Juste-Charles de la Tour-Maubourg, se oženil s Anastázií, dcerou La Fayetta. Měli spolu tři dcery. Druhá z nich, Jenny, se provdala za Ettora Perrona di San Martino, politika piemontského království. Mezi jejich potomky patří královna Paola Belgická.

Potomci.

Charles César, hrabě de La Tour-Maubourg, měl se svou manželkou, dcerou Charlese Pinaulta de Thénelles, šest dětíː  Jeho syn Just Pons Florimond de Fay de La Tour-Maubourg (1781–1837) byl za císařství revizor Conseil d'État a francouzským velvyslancem v Drážďanech, Konstantinopoli a Římě. Od března 1809 do roku 1811 byl Chargé d’affaires v Konstantinopoli, po uzavření míru mezi Anglií a Tureckem byl však odvolán. V roce 1830 byl jmenován důstojníkem čestné legie. V roce 1831 v konzistoři, která zvolila papeže Řehoře XVI., měl markýz tu čest informovat shromážděné kardinály, že se Ludvík Filip zříká svého práva veta s jistotou, že pouze moudrý a ctnostný pontifex může být zvolen tak moudrým a ctnostným shromážděním.  Syn Rudolf (1787–1871) byl důstojníkem v císařských taženích, hlavním generálem a důstojníkem čestné legie.  Nejmladší syn Armand (1801–1845), bakalář práv, byl vedoucím žadatelů státní rady. Za červencové monarchie byl velvyslancem v Neapoli a Španělsku, pak v Římě, kam nastoupil po starším bratrovi. Byl velitelem čestné legie. Metropolitní muzeum v New Yorku získalo portrét jeho manželky od, který namaloval Théodore Chassériau.

Vnoučata.

Součástí další generace potomků Charlese Césara je César Florimond de la Tour Maubourg (1820–1886), syn Justa Florimonda a Caroline de La Perron de Saint Martino (sestry Ettora Perrona di San Martino). César Florimond byl důstojníkem třetího pluku Chasseurs-à-Cheval, správcem nejvyšší centrální železnice a za druhého císařství komořím Napoleona III. a kapitánem císařských lovců.  V roce 1849 se oženil s Annou Mortier z Trévise (1824–1900), vnučkou maršála Mortiera, vévody z Trévise, a dvorní dámou císařovny Evženie, která je vyobrazena úplně vpravo na obraze Franze Xavere Winterhaltera. Jejich syn byl zabit prusko-francouzské válce a jejich dcera zemřela krátce po své svatbě bezdětná. Manželé opustili zámek Frouard. Po smrti manžela se markýza stáhla na svá různá sídla Maubourg, v Paříži, Cannes a Glareins. Poslední členové rodiny Faÿ de la Tour-Maubourg jsou pohřbeni v mauzoleu v Saint-Maurice-de-Lignon, postaveného podle plánů lyonského architekta Carry.

Charles César de Fay de La Tour-Maubourg ("Marie-Charles-César de Faÿ, comte de la Tour-Maubourg;"11. února 1757, Drôme – 28. dubna 1831, Paříž) byl francouzský voják a politik za Velké francouzské revoluce a prvního císařství. Narodil se jako syn Clauda Florimonda de Faÿ (1712–1790) a Marie Françoise Vacheron Bermontové.

Marie-Charles-César de Faÿ, comte de la Tour-Maubourg (born 11 February 1757 at La Motte-de-Galaure, Drôme - died 28 April 1831 in Paris) was a French soldier and politician during the French Revolution and the First French Empire. His father was Claude Florimond de Faÿ (1712–1790); his mother was Vacheron Bermont Marie Françoise (b. 1712).