Život.

Bellil se narodila v Alžírským rodičům v Alžírsku, ale její rodina migrovala do Francie a usadila na pařížském předměstí Seine-Saint-Denis. Její otec byl téměř okamžitě uvězněn a ona strávila 5 let u rodiny v Belgii, předtím než se vrátila k rodičům.  Jako teenager se Bellil bouřila proti roli muslimské ženy a chtěla žít svobodně jako francouzská žena.  Samira byla poprvé skupinově znásilněna, když jí bylo 14, byl to gang, jehož vůdce znala. Byla krutě bita a znásilňována celou noc. O měsíc později jeden z nejagresivnějších útočníků z oné noci ji sledoval a vytáhl za vlasy z vlaku, zatímco se ostatní pasažéři dívali stranou. Poté jím byla opět brutálně znásilněna.  Znásilnění nenahlásila až do doby, kdy jí její kamarádky řekly, že i ony byly sexuálně napadeny stejným gangem. Samira se rozhodla apelovat na francouzský právní system, aby stíhal útočníky, kteří ji napadli. Členové gangu byli odsouzeni na osm let.  Samiřini rodiče, kteří se cítili být zneuctěni tím, že měla nemanželský sex, ji vyhnali z domu. „Lidé mimo komunitu nic nevědí“ a „Lidé v komunitě vědí, ale nechtějí mluvit,“ napsala Bellil.  Nakonec našla psychologa, který jí pomohl. Podstoupila léta terapie. Rozhodla se napsat knihu, aby ukázala ostatním mladým ženám, které se staly oběťmi hromadného znásilnění, cestu ven. „Je to dlouhá a obtížná cesta, ale je možná,“ do věnování napsala „mým sestrám v nesnázích“. Pro knihu použila své pravé jméno a na obálku umístila svou fotografii.  Zemřela v Paříži 7. září 2004 na rakovinu žaludku ve věku 31 let.

Aktivismus.

Brzy po vydání své knihy ji rodiče vyhodili v hanbě z domu a její sousedství ji vyloučilo. Její kniha vynesla na světlo světa problémy dívek žijících ve většinově přistěhovaleckých, převážně muslimských městech.  Samira se dostala do blízkosti hnutí Ni putes ni soumises („Ani děvky, ani podřízené“). Ve své knize odsuzuje skupinová znásilnění (tournantes) a popisuje, jak se přenesla přes oba své traumatické zážitky a přes potřebu pomsty. Knihu věnovala svým „přítelkyním, aby si uvědomily, že se člověk může vypořádat s traumaty“ a svému terapeutu Borisu Cyrulnikovi.  Později se stala pracovnicí s mladými lidmi.

Fenomén "tournante".

Výraz “tournante” je francouzské slovo pro společnost (skupinu lidí). Je používán jako slangové označení pro hromadná znásilnění. Popisující skupinová znásilnění v muslimských imigrantských čtvrtích mladými gangy, které nenásledují tradiční muslimský styl oblékání jako například hidžáb.  Typickým scénářem je nalákaní nebo odvlečení cílové ženy na odlehlé místo, kde je poté brutálně a opakovaně znásilněna skupinou mužů, kteří se střídají v jejím znásilňování. Oběť je většinou trestána za západní chování. Dívky jsou pak zpravidla propuštěny, ale oběti znásilnění často nenahlásí ze strachu z odvety proti jejich rodinám. Ve skoro každém zaznamenaném případě mladých obětí, které nahlásily zločiny na nich spáchané, byly za nějaký čas opět chyceny a znásilněny.

"Ni Putes Ni Soumises".

Bellil pomáhala založit aktivistickou skupinu mladých žen Ni putes ni soumises („Ani děvky, ani podřízené“), které veřejně řešilo problematiku násilí páchaného ve Francii na mladých ženách.  I díky knize Samiry Bellil a aktivistickému hnutí Ni Putes Ni Soumises se začala francouzská vláda a úřad starosty Paříže zabývat problematikou násilí páchaného na mladých ženách ve francouzských muslimských komunitách.

Oficiální ocenění.

Byla vybrána jako jedna z nových tváří Marianne (znak francouzské revoluce), a tím pádem patří mezi 12 tváří Francie. Její portrét byl umístěn na zdi Francouzského národního shromáždění.  V roce 2005 byla na její počest pojmenována škola v l’Île-Saint-Denis.

Samira Bellil (24. listopadu 1972 – 7. září 2004) byla francouzská feministická aktivistka a bojovnice za práva dívek a žen.  Bellil se stale ve Francii slavnou díky své autobiografii "Dans l'enfer des tournantes" (V pekle „tournantes“ – výraz pro skupinové znásilnění), vydanou v roce 2002. Kniha pojednává o násilí, které ona a jiné mladé ženy zakoušely v převážně muslimském přistěhovaleckém předměstí Paříže, kde byla v pubertě opakovaně skupinově znásilněna gangy, vedené lidmi, které znala, jako následek těchto skutků ji opustila její rodina i přátele.  Tato kniha je dostupná v anglickém překladu (přeložena Lucy R. McNair) pod názvem "To Hell and back" (Do pekla a zpět) s podtitulem "The Life of Samira Bellil" (Život Samiry Bellil).

Samira Bellil (24 November 1972 – 4 September 2004) was a French feminist activist and a campaigner for the rights of girls and women.  Bellil became famous in France with the publication of her autobiographical book "Dans l'enfer des tournantes" ('In the hell of the "tournantes" (gang-rapes)) in 2002. The book discusses the violence she and other young women endured in the predominantly North African and African immigrant outskirts of Paris, where she was repeatedly gang-raped as a teenager by gangs led by people she knew, and then abandoned by her family and friends. Her book is a portrayal of the predicament of young girls in the poor, outlying suburbs ("banlieue") of French cities.  The book is available in English (translated by Lucy R. McNair) as "To Hell and Back: The Life of Samira Bellil".


Filosofie.

Nejistota lidského poznání i jednání je pro starověkou filosofii samozřejmá, ale pochybnost sama není jejím tématem. Většina antických myslitelů se snaží pochybnosti překonávat myšlením a zkoumáním, přičemž zvláštní úlohu hraje objev jistého poznání v geometrii a v matematice. Platón se snaží uplatnit něco podobného i v uvažování o lidských věcech, kdežto Aristotelés se více spoléhá na důkladnější a kritičtější zkoumání věcí samých. Stoicismus se snaží dosáhnout duševního klidu a vyrovnanosti tím, že zdůrazňuje význam statečnosti a ctností vůbec: svobodný člověk musí jednat, ale i kdyby ztroskotal, bude mu útěchou sama ctnost. Naproti tomu starověký skepticismus (Pyrrhón z Élidy, Karneadés) pokládá takové snažení za marné, a aby si uchoval klid duše, volí „odstup“ a „zdržení se úsudku“ ("epoché").  V méně teoretickém pozdním židovství a raném křesťanství poznávání ustupuje víře jako praktickému spolehnutí na Boží slovo. Člověk, který se svěřil Kristu, nebude zbaven životních nejistot, nemohou ho však příliš ohrozit. Pochybnost tak dostává jiný význam nedostatku této víry a chápe se jako slabost („nevěřící Tomáš“, J 20,24 nn), případně i vina. O svých pochybnostech píše Augustinus, u něhož se už objevuje myšlenka, že kdo pochybuje, myslí, a nemůže tudíž o sobě pochybovat. ale teprve ve vrcholném středověku vzrostl zájem o neřešitelné rozpory, jak je sepsal Pierre Abélard ("Sic et non") a ve scholastice se objevuje myšlenka, že „pochybnost vede člověka ke zkoumání a zkoumáním se přibližuje k pravdě“.  Pochybnost sama se stává filosofickým tématem až počátkem novověku, a to v jistém napětí vůči náboženským autoritám a dogmatům. Michel de Montaigne znovu objevil starověký pyrrhonismus a René Descartes založil svoji filosofii na radikální metodické pochybnosti. Uprostřed zmatků a občanských válek po rozpadu středověkého světa objevil v „Rozpravě o metodě“ (1637) pevný základ pro myšlení: i když zpochybní úplně všechno, nemůže v té chvíli pochybovat o tom, že myslí – a tedy je. Pochybnost se mu tak stala základem nepochybné jistoty.  V raném osvícenství (Pierre Bayle) se pochybnost stává hlavním motivem pokroku a důležitou zbraní proti pověrám. Na Bayla navázal také David Hume, který ovšem mluví o „umírněné skepsi“, kterou je třeba korigovat „zdravým rozumem“. Pro Kanta je pochybnost „protikladem a překážkou proti domněnkám“, pro jeho kritickou metodu velmi užitečná. Pochybnost se tak stává nástrojem kritiky a hlubšího poznávání a odděluje se od radikální skepse.  Hluboká pochybnost, vedoucí až k celkovému zoufalství, je velké téma S. Kierkegaarda a po něm celé existenciální filosofie. Naproti tomu Edmund Husserl přímo navazuje na Descartovu jistotu, získanou metodickým pochybováním a Ludwig Wittgenstein považuje skepticismus nejen za vratký, ale „zřejmě nesmyslný“.

Pochybnost je výraz nejistoty nebo nedůvěry ohledně nějakého stavu věcí. Může být teoretická, týká-li se vědění a poznání, ale také praktická, pokud se týká nějakého jednání či hodnocení. Je umožněna lidskou schopností reflexe a odstupu vůči vlastnímu mínění, schopností váhat a rozvažovat mezi dvěma a více alternativami. Pouze člověk může pochybovat sám o sobě. Jako taková je pochybnost emocionálně nepříjemná a člověk přirozeně hledá, jak by se jí zbavil. K tomu se nabízí v zásadě trojí cesta:

Doubt is a mental state in which the mind remains suspended between two or more contradictory propositions, unable to assent to any of them. Doubt on an emotional level is indecision between belief and disbelief. It may involve uncertainty, distrust or lack of conviction on certain facts, actions, motives, or decisions. Doubt can result in delaying or rejecting relevant action out of concern for mistakes or missed opportunities.


Účel a původ.

Město Davidovo, založené na horském hřbetu, bylo téměř ze všech stran přirozeně chráněno, mělo však tu nevýhodu, že jeho hlavní zdroj pitné vody, Gichonský pramen, je na úbočí spadajícím do Kidrónského údolí. To představuje vojenskou slabinu, neboť hradba, pokud měla být dostatečně vysoká, aby se dala bránit, musela pramen ponechat venku, takže za obléhání by se město ocitlo bez vody.  Bible líčí, že král Chizkijáš (asi 8. stol. př. n. l.), v obavě před asyrským obléháním zakryl vyústění pramene pod městem a odvedl vodu tunelem do rybníka Šiloach. Dnes je již známo, že podzemní systém objevený Warrenem už předtím sloužil jako mohutné opevnění Gichonského pramene; Warrenova šachta není vodovod, takže voda z ní musela být vynášena v nádobách – což se zřejmě Chizkijášovi jevilo jako nevyhovující.  V roce 1899 byl objeven jiný starý kanál, který také vedl od Gichonského pramene do oblasti Šiloašského rybníku, avšak přímější cestou. Tento kanál se dnes nazývá "Kanál ze střední doby bronzové" podle období, kam byl datován. Ronny Reich určil, že byl vybudován kolem 1800 př. n. l. (ve střední době bronzové), takže voda byla z pramene odváděna již mnoho století před Chizkijášem. Vybudován byl původně jako 7 m hluboká strouha, překrytá velkými kamennými překlady (zamaskovanými následně zelení). Je užší než tunel, ale přesto je téměř v celé délce průchozí. Kromě téměř metr vysokého vyústění u Šiloašského rybníka má kanál několik menších postranních vývodů, kterými byly zavlažovány zahrady na svahu Kidrónského údolí. Chizkijášův tunel měl nahradit tento starší kanál, který mohl být při obležení snadno objeven a zničen obléhající armádou.  Chizkijášovým tunelem, objeveným r. 1838 americkým biblickým badatelem Edwardem Robinsonem, se dá dnes projít z jednoho konce na druhý.

Biblické zmínky.

Biblické zmínky o Chizkijášově tunelu:

Chizkijášův tunel (též tradičně Ezechiášův tunel) nebo Šiloašský tunel (též tradičně Silojský tunel, hebrejsky נִקְבַּת השילוח, "Nikbat HaŠiloach") je tunel vykopaný pod Městem Davidovým v Jeruzalémě před rokem 701 př. n. l. za vlády krále Chizkijáše (Ezechiáše). Zmínka o tunelu je v biblické "2. knize královské". Bible nám dále sděluje, že Chizkijáš připravoval Jeruzalém na obléhání Asyřany tím, že „zasypal horní vody Gichónu a svedl je spodem přímo na západ do Města Davidova.“ Tunel je spolehlivě datován jednak Šiloašským nápisem, textem vytesaným do stěny tunelu, jednak stářím organických látek v původní omítce. Je to jedna z mála dochovaných staveb z 8. stol. př. n. l., kterou návštěvník může nejen vidět, ale i vstoupit do ní a projít z jednoho konce na druhý.  Tunel, který vede od Gichonského pramene k rybníku Šiloach, sloužil jako akvadukt k zásobování vodou během hrozícího obležení Asyřany, vedenými Sancheribem. Křivkovitý tunel je 533 m dlouhý se spádem 30 cm (0,6 ‰) mezi oběma konci, a přiváděl vodu z Gichonského pramene do rybníka.  Podle Šiloašského nápisu kopaly tunel současně z obou konců dvě čety kopáčů, které se nakonec setkaly uprostřed. Nápis je dnes částečně nečitelný, takže původně mohl obsahovat více informací. Z tunelu samotného je zřejmé, že v průběhu kopání byl směr kopání několikrát opravován. Nedávné poznatky vyvrátily domněnku, že tvar tunelu vznikl využitím a rozšířením přirozených krasových dutin.  Obtížný výkon dvou čet, pracujících z obou konců tak, že se setkají uprostřed, se dnes vysvětluje tak, že byly navigovány z povrchu bušením do pevného kamene, kudy byl tunel prokopáván.

The Siloam Tunnel (, "Nikbat HaShiloah"), also known as Hezekiah's Tunnel, is a water channel that was carved beneath the City of David, located in the Arab neighborhood of Silwan in eastern Jerusalem, in ancient times. Its popular name is due to the most common hypothesis that it dates from the reign of Hezekiah of Judah (late 8th and early 7th century BC) and corresponds to the "water works" mentioned in in the Hebrew Bible. According to the Bible, King Hezekiah prepared Jerusalem for an impending siege by the Assyrians, by "blocking the source of the waters of the upper Gihon, and leading them straight down on the west to the City of David" ().  Support for the dating to Hezekiah's period is derived from the Biblical text that describes construction of a tunnel and to radiocarbon dates of organic matter contained in the original plastering. However, the dates were challenged in 2011 by new excavations that suggested an earlier origin in the late 9th or early 8th century BC.  The tunnel leads from the Gihon Spring to the Pool of Siloam. If indeed built under Hezekiah, it dates to a time when Jerusalem was preparing for an impending siege by the Assyrians, led by Sennacherib. Since the Gihon Spring was already protected by a massive tower and was included in the city's defensive wall system, Jerusalem seems to have been supplied with enough water in case of siege even without this tunnel. According to Ahron Horovitz, director of the Megalim Institute, the tunnel can be interpreted as an additional aqueduct designed for keeping the entire outflow of the spring inside the walled area, which included the downstream Pool of Siloam, with the specific purpose of withholding water from any besieging forces. Both the spring itself, and the pool at the end of the tunnel, would have been used by the inhabitants as water sources. Troops positioned outside the walls wouldn't have reached any of it, because even the overflow water released from the Pool of Siloam would have fully disappeared into a karstic system located right outside the southern tip of the city walls. In contrast to that, the previous water system did release all the water not used by the city population into the Kidron Valley to the east, where besieging troops could have taken advantage of it.


Historie.

Nejstarší klub na Baleárských ostrovech byl založen roku 1916 španělským inženýrem Adolfem Vázquezem. Ten pojmenoval klub podle tehdejšího krále "Junta Directiva del Alfonso XIII FBC". První stadion pak dostal jméno "Buenos Aires". První zápas se odehrál na domácím hřišti klubu proti katalánskému velkoklubu FC Barcelona. Bylo to 25. března 1916 a klub prohrál 0-8. Z politických důvodů byl klub v roce 1931 přejmenován na "Club Deportivo Mallorca" a o osmnáct let později dostal jako důkaz královské přízně přízvisko Real.  Největší úspěchy však zažil klub až v mnohem pozdější době, na přelomu tisíciletí. V té době se klub poměrně pravidelně umísťoval v horních patrech Primera División a nastupoval v Evropských soutěžích. Sezona 1998/99 pro něj byla tou dosud nejúspěšnější. Jako finalista předchozího ročníku Copa del Rey (prohra s FC Barcelona) nastoupil na počátku sezony proti stejnému soupeři, držícímu mistrovský double, i v Supercopa de España. Tam zvítězil v obou zápasech (celkové skóre 3-1) a stal se držitelem domácího Superpoháru. V superpoháru nastoupil ještě v roce 2003. Tentokrát ovšem jako vítěz Copa del Rey (ve finále porazil Recreativo de Huelva 3-0). Podruhé zvítězit se mu však nepodařilo. V cestě stál tentokrát Real Madrid, který otočil dvojzápas a celkovým skóre 4-2 zvítězil on.  Největším úspěchem na Evropské scéně byla účast ve finále posledního ročníku Poháru vítězů pohárů. Po skvělé cestě soutěží, kdy v semifinále porazil i Chelsea FC, se mu stal osudným až finálový soupeř Lazio Řím z Itálie. Výsledek finále byl 2-1 a rozhodl ho v 81. minutě Pavel Nedvěd.  (2002–03) (1998)

Soupiska.

"Více informací naleznete na oficiální webové strénce klubu: www.rcdmallorca.es" "Aktuální k datu 19. února 2011"

Real Club Deportivo Mallorca je španělský fotbalový klub sídlící v přístavním městě Palma na ostrově Mallorca ve Španělsku. Klub hraje španělskou nejvyšší soutěž Primera Division. Byl založen v roce 1916 a své domácí zápasy hraje na Iberostar Stadium. V současnosti tým trénuje bývalý španělský fotbalista Vicente Moreno. Mallorca hraje s červenými dresy a černými trenýrkami. Mezi největší úspěchy Mallorcy se řadí vítězství ve španělském poháru Copa del Rey (2003), vítězství ve Španělském superpoháru (1998) či finálová účast v Poháru vítězů pohárů (1999). Mallorca strávila celkem 26 sezón v nejvyšší soutěži.

Real Club Deportivo Mallorca, S.A.D. (, , "Royal Sporting Club Mallorca") is a Spanish football club based in Palma, in the Balearic Islands. Founded on 5 March 1916 it currently plays in La Liga, holding home games at the Visit Mallorca Stadium with a 23,142-seat capacity.  The club had its peak in the late 1990s and early 2000s, reaching a best-ever 3rd place in La Liga in 1999 and 2001 and winning the Copa del Rey in 2003 following final defeats in 1991 and 1998. It also won the 1998 Supercopa de España and reached the 1999 UEFA Cup Winners' Cup Final.


Historie.

Zámek navrhl britský architekt Joseph Paxton. Inspirací pro návrh Ferrières byl Mentmore Towers v Buckinghamshire v Anglii, který Paxton postavil pro bratrance barona Jamese Mayera Amschela de Rothschild. Po spatření Mentmore baron James pozval Paxtona a požádal ho: „Udělejte mi Mentmore, ale dvakrát tak velké“.  Byl postaven v novorenesančním slohu, inspirovaném italskou renesanční architekturou se čtvercovými věžemi v každém rohu. Ústřední hala je dlouhá 120 stop (37 m) a vysoká 60 stop (18 m), střecha je prosklená. Sochařské práce byly provedeny pod vedením Charlese Henryho Josepha Cordiera a dekorativní malby pod dohledem Eugène Lami. Masivní knihovna čítá více než 8 000 svazků. Vzhledem k tomu, že byl zámek již navrhován pro opulentní zábavu, bylo důležité, aby kromě soukromých apartmánů Rothschilda, bylo zde dostatek apartmánů pro hosty. Těch zde mohlo pobývat až 80. Ferrières byl slavnostně otevřen 16. prosince 1862 za účasti Napoleona III.  Baron James získal velkou sbírku uměleckých děl, a sochy zdobí řadu zámeckých pokojů. Nacházejí se zde díla, jejichž autory byli Alexandre Falguière, Antonio Corradini či René de Saint-Marceaux.  Během prusko-francouzské války (1870–1871) byl zámek zabaven Prusy a jednali zde Otto von Bismarck, kancléř Severoněmeckého spolku, a francouzský ministr zahraničních věcí, Jules Favre. Němci opět obsadili zámek během okupace Francie ve druhé světové válce a v této době také vyplenili jeho obrovské sbírky umění. Zámek zůstal prázdný až do roku 1959, kdy se Guy de Rothschild a jeho druhá manželka, Marie-Hélène de Zuylen van Nyevelt, pustili do renovace. Díky jejich úsilí se zámek opět stal místem, kde se setkávala na večírcích evropská šlechta či hollywoodské filmové hvězdy. V roce 1975 Guy de Rothschild a jeho manželka charitativně darovali zámek Kancléřství pařížských univerzit, a ten je nyní otevřen pro veřejnost s možností prohlídek a speciálních akcí.  Na zámku byly natočeny některé scény z filmu Romana Polanského "Devátá brána" (2000).

Zámek Ferrières ("Château de Ferrières") je francouzský zámek, který nechal postavit v letech 1855 až 1859 baron Jacob de Rothschild. Rothschildské vlastnictví zámku Ferrières bylo předáno v mužské linii podle zásady prvorozenství. Jedná se o zdaleka největší a nejluxusnější zámek ve Francii z 19. století, je dosažitelný z rue Rucherie v Ferrières-en-Brie v departmentu Seine-et-Marne asi 26 km východně od Paříže.

Château de Ferrières () is a French château built between 1855 and 1859 for Baron James de Rothschild in the Goût Rothschild. Rothschild ownership of the Château de Ferrières was passed down through the male line according to the rule of primogeniture, until it was donated by the family in 1975. Considered to be the largest and most luxurious 19th-century château in France, it is reached from rue Rucherie in Ferrières-en-Brie in the Seine et Marne département of France, about 26 km east of Paris.


Historie.

V místech dnešního zámku postavil kolem roku 1380 královský rada a družinník, držitel rozsáhlých území "Bo Jonsson Grip" hrad. Název je složeninou jeho jména a výrazu "holm" - ostrov, na němž byla stavba vybudována. Hrad byl v rukou jeho rodu až konfiskace zámků a hradů švédským králem Gustavem I. v roce 1526. Král nechal pevnost strhnout a na jejím místě nechal k obranným účelům postavit opevněný zámek s kruhovými nárožními věžemi. Z původního středověkého hradu zůstalo jen průčelí zdi.  Od dob krále Gustava I. Vasy patřil Gripsholm švédské královské rodině a byl využíván jako její sídlo až do roku 1713. V letech 1563 až 1567 tu král Erik XIV. Švédský věznil svého nevlastního bratra Jana a jeho choť Kateřinu Jagellonskou. Bylo to také jedno z míst, kde byl vězněn král Erik, když jej Jan svrhl. Na hradě se narodil 20. června 1566 Janův syn Zikmund, pozdější král Polska a Švédska.  V letech 1713 až 1773 zámek opět sloužil jako vězení, poté jej král Gustav III. s pomocí své manželky Žofie Magdaleny obnovil jako královské sídlo. V té době bylo také v jedné z věží vybudováno zámecké divadlo. Roku 1809 tu byl po převratu internován svržený švédský král Gustav IV. Adolf.  V letech 1889 až 1894 prošel hrad rozsáhlou a kontroverzní rekonstrukcí podle návrhu architekta "Fredrika Lilljekvista", během níž byly odstraněny mnohé stavební prvky pocházející ze 17. a 18. století. Největší změnou bylo přidání třetího patra, plánovaná demolice křídla se naštěstí neuskutečnila.

Současnost.

Nyní je v hradě muzeum otevřené pro veřejnost. K vidění jsou četná umělecká díla. V části zámku se nachází "Národní sbírka portrétů (Statens porträttsamlingar)", jedna z nejstarších sbírek portrétů na světě, která obsahuje více než 2000 obrazů.

Zámek Gripsholm (švédsky: "Gripsholms Slott") je zámek v Mariefredu (Södermanland) ve Švédsku, je považován za jednu z nejvýznamnějších a nejlepších švédských historických památek. Nachází u jezera Mälaren na jihu středního Švédska, v obci Strängnäs, asi 60 km západně od Stockholmu.

Gripsholm Castle () is a castle in Mariefred, Södermanland, Sweden. It is located by lake Mälaren in south central Sweden, in the municipality of Strängnäs, about 60 km west of Stockholm. Since Gustav Vasa, Gripsholm has belonged to the Swedish Royal Family and was used as one of their residences until the 18th century. It is now a museum, but it is still considered to be a palace at the disposal of the King and as such it is part of the Crown palaces in Sweden.


Výsledky muži.

Volný způsob.

50 m volný způsob.

Finále 1. srpna

100 m volný způsob.

Finále 30. července

200 m volný způsob.

Finále 28. července

400 m volný způsob.

Finále 26. července

800 m volný způsob.

Finále 29. Července

1500 m volný způsob.

Finále 2. srpna

Motýlek.

50 m motýlek.

Finále 27. července

100 m motýlek.

Finále 1. srpna

200 m motýlek.

Finále 29. července

Znak.

50 m znak.

Finále 2. srpna

100 m znak.

Finále 28. července

200 m znak.

Finále 31. července

Prsa.

50 m prsa.

Finále 29. července

100 m prsa.

Finále 27. července

200 m prsa.

Finále 31. července

Polohový závod.

200 m polohový závod.

Finále 30. července

400 m polohový závod.

Finále 2. srpna

Štafeta.

Štafeta 4 × 100 m volný způsob.

Finále 26. července

Štafeta 4 × 200 m volný způsob.

Finále 31. července

Štafeta 4 × 100 m polohový závod.

Finále 2. srpna

Dálkové plavání.

5 kilometrů.

Finále 21. července

10 kilometrů.

Finále 22. července

25 kilometrů.

Finále 25. července

Výsledky ženy.

Volný způsob.

50 m volný způsob.

Finále 2. srpna

100 m volný způsob.

Finále 31. července

200 m volný způsob.

Finále 29. Července

400 m volný způsob.

Finále 26. července

800 m volný způsob.

Finále 1. srpna

1500 m volný způsob.

Finále 28. července

Motýlek.

50 m motýlek.

Finále 1. srpna

100 m motýlek.

Finále 27. července

200 m motýlek.

Finále 30. července

Znak.

50 m znak.

Finále 30. července

100 m znak.

Finále 28. července

200 m znak.

Finále 1. srpna

Prsa.

50 m prsa.

Finále 2. srpna

100 m prsa.

Finále 28. července

200 m prsa.

Finále 31. července

Polohový závod.

200 m polohový závod.

Finále 27. července

400 m polohový závod.

Finále 2. srpna

Štafeta.

Štafeta 4 × 100 m volný způsob.

Finále 26. července

Štafeta 4 × 200 m volný způsob.

Finále 30. července

Štafeta 4 × 100 m polohový závod.

Finále 1. srpna

Dálkové plavání.

5 kilometrů.

Finále 21. července

10 kilometrů.

Finále 22. července

25 kilometrů.

Finále 25. července

Synchronizované plavání.

Kombinovaná sestava.

Finále 22. července

Sólo - technická sestava.

Finále 20. července

Dvojice - technická sestava.

Finále 21. července

Družstva - technická sestava.

Finále 19. července

Sólo - volná sestava.

Finále 23. července

Dvojice - volná sestava.

Finále 24. července

Družstva - volná sestava.

Finále 25. července

Výsledky skoky do vody muži.

1 metr.

Finále 17. července

3 metry.

Finále 23. července

10 metrů.

Finále 21. července

Synchron. skoky 3 metry.

Finále 18. července

Synchron. skoky 10 metrů.

Finále 25. července

Skoky do vody ženy.

1 metr.

Finále 19. července

3 metry.

Finále 21. července

10 metrů.

Finále 18. července

Synchron. skoky 3 metry.

Finále 24. července

Synchron. skoky 10 metrů.

Finále 19. července

Mistrovství světa v plavání 2009 bylo v pořadí třináctým světovým šampionátem v plaveckých sportech. Konalo se pod záštitou Mezinárodní plavecké federace (FINA) ve dnech 17. července až 2. srpna 2009 v Římě. O místě konání se rozhodlo v roce 2005 během XI. světového šampionátu v Montrealu. Protikandidáty byly Atény, Moskva a Jokohama. Mistrovství světa se v Římě konalo podruhé, poprvé tuto akci hlavní město Itálie hostilo v roce 1994. Šampionátu se účastnilo 2556 sportovců ze 192 zemí. Česká účast nebyla příliš úspěšná. Nejlepším výsledkem bylo osmé místo Rostislava Vítka v závodě na 25 km. V bazénových plaveckých disciplíchách se Češi do finále nedostali, do semifinále pronikla jen Simona Baumrtová v závodě na 200 m znak.

The 2009 World Aquatics Championships () or the XIII FINA World Championships were held in Rome, Italy from 18 July to 2 August 2009. The 2009 Championships featured competition in all 5 aquatics disciplines: diving, swimming, open water swimming, synchronised swimming and water polo.  Rome won the right to stage the event on 16 July 2005 in Montreal, Quebec, Canada. Rome defeated rival bids from Athens (Greece), Moscow (Russia) and Yokohama (Japan).  A record 2556 athletes from 185 countries participated.  FINA's decision to allow the use of polyurethane suits caused these Championships to be dubbed the "Plastic Games".


Historie.

První ročník uspořádal princ Albert I. Monacký. Soutěž nebyla pořádána během světových válek. Soutěž tradičně začínala takzvanou hvězdicovou jízdou, kdy posádky startovaly v různých městech Evropy a cestou do Monte Carla projížděly kontrolní body. V Monte Carlu se pak odehrávaly jen jízdy zručnosti a několik rychlostních zkoušek v horách nad městem. Takto systém fungoval až do sedmdesátých let, kdy se soutěž stala podnikem Mistrovství světa. V letech 1964, 1965 a 1967 zde zvítězily posádky na vozech Mini Cooper S.  Mistrovství světa v rallye 1973 bylo vůbec první sezonou Mistrovství světa tohoto sportu a Rallye Monte Carlo 1973 byla jeho úvodní soutěží a zvítězily zde posádky na vozech Alpine A110. Hned další ročník ale nebyl pořádán, od té doby se Monte Carlo jezdí bez přestávky. Na dalších deset let zde až na 2 výjimky vyhrávaly pouze italské nebo francouzské vozy. Pouze v roce 1978 zde vyhrál vůz Porsche 911 a v roce 1982 vůz Opel Ascona 400. Od Rallye Monte Carlo 1984 zde trvale vyhrávají vozy, které mají pohon všech kol. V roce 1984 zde vyhrály vozy Audi Quattro A2 v pořadí Walter Röhlr, Stig Blomqvist a Hannu Mikkola. Několik vítězství zde pak postupně vybojovaly vozy Peugeot 205 Turbo 16, Lancia Delta HF Integrale, Toyota Celica GT nebo Ford Escort RS Cosworth. Rallye Monte Carlo 1997 byla první soutěží, kde startovaly vozy World Rally Car a Pierro Liatti zde s vozem Subaru Impreza WRC získal první vítězství. V následujících letech získal hattrick Tommi Mäkinen s vozem Mitsubishi Lancer EVO VI skupiny A8, ale od té doby v rámci mistrovství světa vždy vyhrávaly vozy WRC a v rámci IRC vozy S2000.

Col de Turini.

Col de Turini je nejslavnější rychlostní zkouška pojmenovaná podle průsmyku. Její specifičnost je v povrchu. Většina tratě totiž může zůstat suchá a nahoře v průsmyku bývá sníh. Zkouška se jezdí v noci a je hojně navštěvovaná diváky. Při Rallye Monte Carlo 2005 zde nejrychlejší čas zajel Roman Kresta.

Rallye Monte Carlo je jedna z nejstarších soutěží v rallye, která je pořádána od roku 1911 v Monaku. Pravidelně byla součástí Mistrovství světa v rallye, v posledních letech pak šampionátu Intercontinental Rally Challenge. Nejvíce vítězství zde získal Sebastien Loeb, který zde vyhrál sedmkrát.

The Monte Carlo Rally or Rallye Monte Carlo (officially Rallye Automobile de Monte-Carlo) is a rallying event organised each year by the Automobile Club de Monaco which also organises the Formula One Monaco Grand Prix and the "Rallye Monte-Carlo Historique". The rally now takes place along the French Riviera in the Principality of Monaco and southeast France. Previously, competitors would set off from all four corners of Europe and 'rally', in other words, meet, in Monaco to celebrate the end of a unique event. From its inception in 1911 by Prince Albert I it was an important means of demonstrating improvements and innovations to automobiles.


Legendy.

Údaje o jejím životě se dozvídáme jen z legend. Podle nejčastější verze byla dcerou křesťanského krále v Británii (podle jiné dcerou bretaňského vévody). Aby se vyhnula nechtěnému sňatku (některé legendy zmiňují šlechtice známého svou divokostí, jiné pohanského prince) nebo jej alespoň oddálila, vypravila se spolu s družkami na pouť do Říma. Družek či služebnic mělo být deset či jedenáct, při šíření legendy se údaj o jejich počtu změnil na jedenáct tisíc a byl přidán i snoubenec jménem Eleutherius. Pak se píše o Společnosti svaté Voršily.  Družky cestovaly lodí, plavily se po Severním moři a dále proti proudu Rýna. Cestou vyprávěla Voršila svým družkám o křesťanské víře a ty pak přijaly křesťanství a nechaly se v Římě pokřtít. Při zpáteční cestě byla Voršila s celou svou družinou u Kolína nad Rýnem přepadena Huny. Ti všechny Voršiliny družky postříleli šípy z luků, zatímco samotná Voršila se pro svou krásu zalíbila hunskému králi. Protože ho však odmítla, proklál ji šípem. Legendy kladou tuto událost do období kolem roku 383 nebo kolem roku 451.

Historická skutečnost.

Existenci světice nasvědčuje nápis ze 4. století nebo počátku 5. století na kameni, který byl objeven v roce 1106 při přestavbě kolínských hradeb. Podle něho senátor Clematius nechal přestavět kostel vybudovaný na místě mučednictví skupiny panen. Voršila zde má alabastrovou sochu, ležící na náhrobku z černého mramoru.

Ohlas.

Voršila se stala od 10. století velmi uctívanou světicí, její památce byly zasvěcovány kostely ve všech křesťanských zemích. Její kult, podporovaný zejména cisterciáky, dosáhl vrcholu v 15. století. V roce 1493 nazval Kryštof Kolumbus jejím jménem nově objevené ostrovy: větší Santa Ursula (svatá Voršila) a menší Las Once Mil Virgines (11 000 panen), od roku 1917 Panenské ostrovy (Britské Panenské ostrovy, Americké Panenské ostrovy). V roce 1535 byl sv. Andělou Mericiovou založen řád svaté Voršily, jehož posláním je zejména vzdělávání dívek a péče o chudé a nemocné.  Svatá Voršila je patronkou Kolína nad Rýnem, Pařížské univerzity, mládeže, nemocných dětí, učitelek, vychovatelek, školáků, soukeníků, dobrého manželství a klidné smrti. Bývá zobrazována, jak ukrývá své družky pod pláštěm, a k jejím dalším atributům patří šíp, korunka na hlavě, loďka, korouhev s křížem a lampa (připomínající podobenství o deseti pannách). Její svátek se slaví 21. října. V roce 1969 byla vyňata z obecného kalendáře.

Svatá Voršila, někdy též Uršula Kolínská (v jiných jazycích Ursula či Orsola) byla křesťanská světice, panna a mučednice, která žila pravděpodobně ve 4. století n.l.

Saint Ursula (Latin for 'little female bear') is a legendary Romano-British Christian saint, died on October 21, 383. Her feast day in the pre-1970 General Roman Calendar is October 21. There is little definite information about her and the anonymous group of holy virgins who accompanied her and on some uncertain date were killed at Cologne. They remain in the Roman Martyrology, although their commemoration does not appear in the simplified Calendarium Romanum Generale (General Roman Calendar) of the 1970 Missale Romanum.  The earliest evidence of a cult of martyred virgins at Cologne is an inscription from c. 400 in the Church of St. Ursula, located on Ursulaplatz in Cologne which states that the ancient basilica had been restored on the site where some holy virgins were killed. The earliest source to name one of these virgins Ursula is from the 10th century.  Her legendary status comes from a medieval story that she was a princess who, at the request of her father King Dionotus of Dumnonia in south-west Britain, set sail along with 11,000 virginal handmaidens to join her future husband, the pagan governor Conan Meriadoc of Armorica. After a miraculous storm brought them over the sea in a single day to a Gaulish port, Ursula declared that before her marriage she would undertake a pan-European pilgrimage. She headed for Rome with her followers and persuaded the Pope, Cyriacus (unknown in the pontifical records, though from late 384 AD there was a Pope Siricius), and Sulpicius, bishop of Ravenna, to join them. After setting out for Cologne, which was being besieged by Huns, all the virgins were beheaded in a massacre. The Huns' leader fatally shot Ursula with a bow and arrow in about 383 AD (the date varies).  There is only one church dedicated to Saint Ursula in the United Kingdom. It is located in Wales at Llangwyryfon, Ceredigion.


Před nástupem.

Stefan se sice narodil jako prvorozený syn srbského krále Milutina, ale podle dohody mezi Milutinem a jeho starším bratrem Dragutinem se měl Milutinovým nástupcem stát Dragutinův syn Vladislav. Již v raném dětství (asi roku 1285) posloužil Stefan svému otci a vlasti jako rukojmí u tatarského vládce Nogaje, který napadl Bulharsko a začal ohrožovat i Srbsko. Krátce po roce 1293 se mu však podařilo uprchnout. Po návratu se Stefan oženil s Theodorou, dcerou bulharského cara Smilece. Někdy před rokem 1299 král Milutin zapudil princovu matku Annu-Helenu a roku 1299 se oženil s dcerou byzantského císaře Andronika II. Palailoga Simonidou (řecky "Simonis"), které bylo v době sňatku 5 let. Tento sňatek měl vliv na pozdější Milutinovu probyzantskou politiku, díky které se dostal později se Stefanem do sporu. Asi někdy po roce 1300 obdržel Stefan do správy Zetu a Travuňsko, čímž se měl připravovat na budoucí vládu v Srbsku, kterou mu Milutin chtěl předat i přes dřívější dohodu s Dragutinem. Roku 1314 však nedočkavý Stefan povstal proti otci Milutinovi. Nebyl však úspěšný (na rozdíl od jiných příslušníků dynastie Nemanjićů – strýce Stefana Dragutina a syna Stefana Dušana). Otec syna porazil syna v bitvě u Skadaru a Stefan nevyvázl bez trestu – prý byl otcem oslepen a podlán s celou rodinou do Konstantinopole. Správy Travuňska a Zety se ujal osobně král Milutin. Stefan si v konstantinopolském žaláři pobyl sedm let. Roku 1321 byl princ stařičkým otcem povolán do vlasti, aby po očekávané smrti starého krále převzal královský titul a vládní otěže. Tak se také po Milutinově smrti v říjnu téhož roku stalo a Stefan, kterému se částečně uzdravil zrak, se ujal jako Stefan Uroš III. vlády.

Počátky vlády.

Téhož roku (1321) vypukla v byzantské říši občanská válka mezi císařem Andronikem II. Palailogem a jeho stejnojmenným vnukem. Krátce po vypuknutí sporu se čerstvý vdovec Stefan oženil s vnučkou Andronika II., ale nemohl v jeho prospěch moc zasahovat, protože se proti němu v Srbsku postavil bratr Konstantin a bratranec Vladoslav (v království Srem vládl jako Stefan Vladislav II.). Spor nakonec dopadl vítězně pro Stefana Uroše, který ovšem pozbyl Dyrrhachion (srbsky Драч, Drač) ve prospěch Filipa z Tarentu, titulárního císaře konstantinopolského. Vladislav nakonec prchnul do Uher, kde později zemřel. Roku 1324 přibyl k Andronikovi Mladšímu i další nepřítel Srbska – bulharský car Michal Šišman, který zapudil Štěpánovu sestru Annu-Nedu a oženil se se sestrou Andronika Mladšího (mimo jiné sestrou Štěpánovy choti) Theodorou Palailogos. Štěpán tehdy jen na zásah arcibiskupa Danila II. nezaútočil na Bulharsko. Situace se ovšem změnila roku 1328, kdy vítězstvím Andronika Mladšiho skončila občanská válka v Byzanci. Andronikos II. byl sesazen a uchýlil se do kláštera a Andronikos Mladší se jako Andronikos III. ujal vlády. Nový císař ovšem uzavřel proti Stefanovi spojenectví s Michailem Šišmanem.

Bitva u Velbuždu a její následky.

Spojenci na jaře 1330 začali s ofenzívou. Naštěstí pro Štěpána se Andronikos nepřipojil k Šišmanovi a vyčkával v Makedonii. Štěpán mezitím nabídl Šišmanovi mír, ten ale odmítl. Dne 28. července 1331 se v ústí řeky Moravy setkala po delších přípravách vojska Štěpána Uroše III. a Michaila Šišmana. Oba panovníci nejspíše před bitvou uzavřeli předběžný mír, který však Stefan porušil. Pod vedením Stefanova syna, "mladšího krále" Dušana zaútočili Srbové do týlu bulharského vojska. Bitva skončila drtivým vítězstvím srbských vojsk a na památku vítězství nechal král vystavět klášter Dečani, podle něhož bývá nazýván "Dečanski". Car Michail byl v bitvě těžce raněn a na útěku zemřel. Stefanu Urošovi se vzdávalo město za městem, až se za králem dostavil nevlastní bratr zesnulého cara Michaila Belaur, který nabídl Stefanovi kapitulaci výměnou za návrat zapuzené Anny-Nedy, uznání dědičných práv jejího syna Ivana Štěpána a prohlášení dědice za cara. Štěpán na podmínky přistoupil a na bulharský trůn usedl Ivan Stefan (1330–1331), který však nevládl dlouho, protože byl roku 1331 bojary sesazen. Dny vlády Štěpána Uroše III. byly také sečteny. Proti králi povstal "mladší král" Dušan, který s pomocí šlechty otce sesadil, uvěznil v pevnosti Zvečan a ujal se jako Štěpán Uroš IV. Dušan vlády. Sesazený Štěpán ve vězení zanedlouho zemřel. Je otázkou, zda jeho smrt byla přirozená, nebo byl zardoušen.

Štěpán Uroš III. (srbsky "Стефан Урош III", Stefan Uroš III., později zvaný "Дечански", Dečanski či Dečanský (* mezi roky 1275 až 1280 – 11. listopadu 1331), syn srbského krále Stefana Uroše II. Milutina (vládl v letech 1282 až 1321) a bulharské princezny Anny, byl v letech 1321 až 1331 srbským králem z dynastie Nemanjićů.

Stefan Uroš III Nemanjić (, ), known as Stefan Dečanski (Stefan of Dečani; Стефан Дечански, ; 1276 – 11 November 1331), was the King of Serbia from 6 January 1322 to 8 September 1331. Dečanski was the son of King Stefan Milutin, and he defeated several of his family members vying for the throne. He took his epithet "Dečanski" from the great monastery he built at Dečani.


Biografie.

Narodila se jako dcera savojského vévody Filipa II. Savojského a Markéty, dcery bourbonského vévody Karla I. Bourbonského.  16. února roku 1488 se v Paříži jako dvanáctiletá provdala za Karla z Angoulême (1459 – 1. ledna 1496). Z manželství vzešli dva potomci, dcera a syn:  Luisa se zabývala politikou a diplomacií. Vychována v renesanční Itálii, podporovala literaturu a umění a za pomoci svého zpovědníka Cristofora Numai vychovala i své děti v duchu italské renesance. Usilovala pro ně o zajištění co nejlepší budoucnosti. Když v roce 1496 zemřel její manžel, přesídlila ke dvoru francouzského krále Ludvíka XII. Malý František se rychle stal oblíbencem krále, který ho v roce 1514 oženil se svou dcerou Klaudií. Ludvík zemřel v roce 1515 bez mužských potomků a František se stal jeho nástupcem na francouzském trůně.  4. února roku 1515 Luisa získala titul "vévodkyně z Angoulême", 15. dubna roku 1524 titul "vévodkyně z Anjou", v tomtéž roce dále titul "vévodkyně z Nemours", který v roce 1528 postoupila svému nevlastnímu bratru Filipovi Savojskému.  Protože její matka byla jednou ze sester posledního vévody z hlavní linie domu Bourbonů, po smrti vévodkyně z Bourbonu – Zuzany Luisa ohlásila své nároky na vévodství Auvergne a další majetky Bourbonů. Musela o ně soupeřit s vdovcem po Zuzaně, Karlem z Bourbon-Montpensier. Podporována svým synem nabídla Luisa Karlovi sňatek. Bourbon však tento návrh odmítl, což zapříčinilo, že Luisa proti němu začala u dvora intrikovat; v jejichž důsledku byl Karel vypovězen a jeho majetek zkonfiskován. Útočiště nalezl na dvoře nepřítele Francie, císaře Karla V. Byl velitelem císařských jednotek během války s Francií a zahynul v roce 1527. O rok později dostala Luisa titul "vévodkyně z Auvergne".  Vévodkyně Luisa hrála aktivní roli v utváření politiky svého syna, zvláště v prvních letech jeho panování. V době jeho nepřítomnosti vystupovala jako regent Francie. V roce 1529 se podílela na francouzsko-španělských rokováních, která vyvrcholila 3. srpna Mírem z Cambrai, zvaného také "Dámský mír", neboť smlouvu podepsaly Luisa a teta císaře Karla Markéta Habsburská.  Luisa zemřela v roce 1531 ve věku 55 let. Byla pohřbena v Bazilice Saint-Denis v Paříži. Všechny její tituly byly po její smrti připojeny k francouzské koruně.

Luisa Savojská (11. září 1476, Point d'Ain – 22. září 1531, Gretz-sur-Loign), vévodkyně z Anjou, Angoulême, Nemours a Auvergne, matka francouzského krále Františka I.

Louise of Savoy (11 September 1476 – 22 September 1531) was a French noble and regent, Duchess "suo jure" of Auvergne and Bourbon, Duchess of Nemours, and the mother of King Francis I. She was politically active and served as the regent of France in 1515, in 1525–1526 and in 1529.


Biografie.

Jindřich se narodil jako pátý syn (osmé dítě) portugalského krále Manuela I. a jeho druhé manželky Marie Aragonské a jako takový si nečinil naděje na následnictví trůnu. Podobně jako řada mladších synů z panovnických rodů nastoupil duchovní kariéru a vzal si za své v tomto směru hájit portugalské zájmy v době, kdy vůdčí roli v katolické církvi na Iberském poloostrově hrálo Španělsko. Rychle vystoupal po žebříčku církevní hierarchie. Byl arcibiskupem v Braze, prvním arcibiskupem v Évoře a konečně arcibiskupem v Lisabonu. V letech 1539–1578 byl v pořadí druhým generálním (hlavním) inkvizitorem v Portugalsku a v této funkci byl oproti svému předchůdci důsledný, s čímž souvisely inkviziční procesy. Jeho role hlavního inkvizitora i krále byla hlavními portugalskými historiky zejména v 19. století, např. Alexandrem Herculanem, hodnocena značně negativně. Byl vybrán za jednoho ze dvou favoritů na následnictví na papežský stolec na obou konkláve konaných v roce 1555, třebaže se neúčastnil ani jednoho z nich (Jindřichův bratr, portugalský král Jan III. poprosil svého bratrance, císaře Karla V., aby podpořil jeho kandidaturu při nákupu hlasů kardinálů).  Byl stoupencem nezávislosti Portugalska, avšak přivedl do země jezuity a využíval je rovněž v zámořských portugalských državách. V roce 1559 založil druhou, jezuitskou portugalskou universitu v Évoře, tedy ve městě, kde sídlil hlavní tribunál inkvizice a kde do konce 15. století koexistovaly největší komunity Židů i Maurů v zemi. V letech 1562–1568 byl regentem, když pečoval o nezletilého infanta Sebastiána I., vnuka svého nejstaršího bratra, krále Jana III. Když v roce 1578 mladý a bezdětný Sebastián zahynul v tragické bitvě u Alcácer-Quibir, vstoupil po obdržení zprávy o synovcově smrti v klášteře v Alcobaçe 28. srpna Jindřich na trůn Portugalska.  Když se takto neočekávaně ve svých šedesáti šesti letech stal portugalským králem, hledal způsob, jak zajistit následnictví dynastie Avis. V rámci těchto snah žádal papeže o zproštění kněžského slibu se záměrem uzavřít manželství a zplodit následníka, avšak papež Řehoř XIII. jeho žádosti nevyhověl, jsa zavázán Habsburkům, v jejichž zájmu bylo, aby portugalský trůn zůstal prázdný. Přes tyto závažné problémy s následnictvím, ani přes svůj pokročilý věk, Jindřich I. nikdy nástupcem neustavil svého synovce Antonína (1531–1595), neboť neuznal jeho legitimitu: Antonín byl synem staršího Jindřichova bratra Luise, vévody z Beji (1506–1555), matematika a architekta i vyhlášeného válečníka, a "Violanty Gómez", konvertované židovky z Évory, mezi nimiž nebyl patrně nikdy uzavřen sňatek. Po otci se Antonín stal velmistrem Maltézského řádu v Portugalsku.  Král-kardinál zemřel 31. ledna roku 1580, po necelém roce a půl vlády dříve, než byl vybrán jeho nástupce. Jindřichovou smrtí nastala nástupnická krize, v níž se o práva k portugalskému trůnu se hlásili různí uchazeči. Kromě Antonína byl jedním z hlavních pretendentů španělský král Filip II., jehož ostatně vybrala i Regentská rada, ustanovená po Jindřichově smrti, avšak Antonín se nechal 24. července v Santarému prohlásit králem. Již o měsíc později však Filip uplatnil vedle práva, daného mu výběrem Regentské rady, i právo síly a vyslal vévodu z Alby, aby Portugalsko dobyl. Antonín byl v bitvě u Alcántary u Lisabonu poražen, následně padl velmi rychle i Lisabon a Filip se stal jako Filip I. portugalským králem, ovšem pod podmínkou, že se Portugalsko včetně jeho dalších zámořských teritorií nestanou španělskými provinciemi.

Jindřich I. Portugalský (portugalsky "Dom Henrique, O Grande Inquisidor", 31. ledna 1512, Lisabon – 31. ledna 1580, Almeirim) byl portugalský král v letech 1578–1580.

Henry ( ; 31 January 1512 – 31 January 1580) was king of Portugal and a cardinal of the Catholic Church. He ruled Portugal between 1578 and 1580 and was known as Henry the Chaste (Portuguese: "Henrique o Casto") and the Cardinal-King. As a clergyman, he was bound to chastity, and as such, had no children to succeed him, and thus put an end to the House of Aviz. His death led to the Portuguese succession crisis of 1580 and ultimately to the 60-year Iberian Union that saw Portugal share a monarch with that of Spain. The next independent monarch of Portugal would be John IV, who took the throne after 60 years of Spanish rule.


Sportovní kariéra.

S tréninkem začal v plaveckém oddílu klubu PSV Eindhoven. První úspěchy slavil v roce 1993 na Olympijských dnech mládeže v Eindhovenu a o rok později v Pardubicích na evropském mládežnickém šampionátu, kde získal tři zlaté medaile. Specializoval se zejména na sprinterské kraulařské tratě. Mezi dospělými se výrazně prosadil na olympijských hrách 1996, kde sice medaili nezískal, ale překvapil dvěma čtvrtými místy na 100 a 200 m volný způsob. Od roku 1998 pak pravidelně sbíral cenné kovy na světových i evropských šampionátech. Po zisku šesti zlatých medailí z mistrovství Evropy 1999 byl favoritem i na olympiádě v Sydney 2000. Tam v semifinále závodu na 200 m volný způsob zlepšil světový rekord, ale Australan Ian Thorpe za ním zaostal jen o 0,02 sekundy. V ostře sledovaném finále pak van den Hoogenband svůj semifinálový čas vyrovnal a Thorpa porazil. Rovněž v semifinále závodu na 100 m volný způsob překonal světový rekord, který vydržel až do března 2008, kdy byl rychlejší Francouz Alain Bernard. Ve finále pak porazil olympijského vítěze z let 1992 a 1996 Alexandra Popova. O rok později na mistrovství světa ve Fukuoce získal čtyři stříbrné medaile. Titul mistra světa v dlouhém bazénu v kariéře nezískal. Na olympiádě 2004 obhájil zlato na 100 m volný způsob a přidal stříbrné medaile na 200 m a 4x100m volný způsob. Jeho posledními velkými závody byly olympijské hry 2008 v Pekingu. V semifinále na 100 m volný způsob tam překonal svůj holandský (a do března toho roku i světový) rekord, ve finále ale obsadil až páté místo. Krátce poté oznámil ukončení aktivní kariéry.

Pieter van den Hoogenband (* 14. března 1978, Maastricht) je bývalý nizozemský plavec. Je trojnásobným olympijským vítězem z let 2000 a 2004.

Pieter Cornelis Martijn van den Hoogenband (; born 14 March 1978) is a Dutch former swimmer. He is a triple Olympic champion and former world record holder.


456.

Původní model "456" s designem od Pininfariny byl k dispozici ve dvou verzích – GT a (od roku 1996) GTA. Rozdíl v názvech označuje typ převodovky: starší typ měl šestistupňovou manuální převodovku a pozdější měl čtyřstupňovou automatickou převodovku navrženou ve spolupráci s firmou FF Developments, v Livonii (Michigan) (která byla později koupena firmou Ricardo Engineering ve Velké Británii). Toto byla v pořadí pouze čtvrtá nabízená automatická převodovka v automobilech Ferrari.

Motor.

5,5litrový dvanáctiválcový motor byl odvozen z šestiválce z Dina. Maximální rychlost přes 300 km/h jej dělala nejrychlejším čtyřsedadlovým automobilem na světě. V době svého vývoje to byl nejvýkonnější silniční automobil Ferrari (kromě supersportu F40).

Jízdní vlastnosti.

Název "456" je odvozen z faktu, že každý válec motoru má 456 cm. Tohle bylo naposledy, kdy Ferrari užilo tento druh značení. Jedná se v podstatě o méně výkonný motor, z kterého vycházeli při vývoji motoru, který můžeme najít v modelech 550 a 575M. Navzdory jeho skvělým vlastnostem, je motor málo namáhaný, což z něj dělá velmi spolehlivou pohonnou jednotku.  Rám je tvořen ocelovými trubkami a hliníkovými panely karoserie. Jednotlivé panely jsou k rámu přivařeny pomocí speciální výplně zvané "feran", která umožňuje svařit hliník a ocel.  Celkem bylo vyrobeno 3 289 vozů všech verzí. Patří mezi ně "456 GT" (1 548 ks), "456 GTA" (403 ks), "456M GT" (688 ks) a "456M GTA" (650 ks).

456M.

Upravený model 456M se objevil v roce 1998, začínal s číslem karoserie 109589. Bylo provedeno mnoho změn, aby se zlepšila aerodynamika a chlazení. Interiér – také od Connolly Leather – dostal nové sedačky a další vymoženosti (méně budíků na palubové desce a nové rádio Becker umístěné před řadicí pákou, namísto za ní, jako u vozu "456 GT"). Některé změny jsou vidět na prvních dvou obrázcích. "456" má menší masku chladiče a mlhovky umístěné mimo ní. "456" má také na rozdíl od "456M" průduchy v kapotě. Spojler na podvozku je u "456M" přidělán na pevno, zatímco u "456" je motorizován a svojí funkci začíná plnit až při rychlosti nad 105 km/h.

Vzácné typy karoserií.

I když 456 kupé bylo jedinou verzí vystavovanou v autosalonech, existují čtyři další vzácné typy karoserií:

Ocenění.

Motor 5.5 L V12 vyhrál ve třídě „nad 4 litry“ v mezinárodní soutěži "Motor roku" v roce 2000 a 2001.

Ferrari 456 a 456M byl dvoudveřový GT automobil s motorem vpředu. Typ "456" se vyráběl od roku 1992 do roku 2003. Nahradil typ 412, který byl prémiový čtyřsedadlový automobil s dvanáctiválcovým motorem uloženým vpředu. Modernizovaný typ "456M" byl nahrazen v roce 2004 typem 612 Scaglietti. Byl posledním typem s vysouvacími světlomety.

The Ferrari 456 and 456M (Type F116) are front-engine grand tourers which were produced by Ferrari from 1992 to 2003. The 456 was a replacement for the front-engine 412 as the company's V12-powered four seater. The updated 456M, which was the last Ferrari model to use pop-up headlamps, was replaced in 2004 by the 612 Scaglietti.


Historie.

Saint-Martin-des-Champs vzešel z klášterní komunity založené v 8. století za hradbami města. V roce 1060 byl klášter za vlády Jindřicha I. (a jeho manželky Anny Kievské) vzat pod ochranu královské moci a reorganizován. Roku 1079 byl klášter přeměněn na převorství kláštera Cluny.  Kolem kláštera se rozvíjela stejnojmenná čtvrť, která se v době stavby městských hradeb za Filipa II. Augusta v letech 1190-1210 nacházela stále za městem. Teprve městské hradby budované za Étienna Marcela od roku 1356 ji zahrnuly do města.  Kostel byl vybudován ve 12. a 13. století. Apsida se datuje do 30. let 12. století, gotický refektář vybudoval kolem roku 1235 Pierre de Montreuil, architekt Sainte Chapelle.  Po zrušení kláštera za Francouzské revoluce v roce 1798 zde byla umístěna Conservatoire national des arts et métiers (Národní konzervatoř umění a řemesel), jejíž současné sídlo vybudoval v roce 1845 architekt Léon Vaudoyer, a v kostele vzniklo Musée des arts et métiers a v refektáři školní knihovna.

Architektura.

V architektuře kostela se mísí románské a gotické prvky. Nejstarší částí kostela je chór pocházející z druhé čtvrtiny 12. století. Je považován za přechod od románského slohu ke gotice a je proto důležitou stavbou v dějinách francouzské architektury.  Chórový ochoz má ještě křížovou románskou klenbu, která je ale doplněna raně gotickými žebry kaplí. Tento první pokus o vzájemné spojení ambitu a kaplí ukazuje na odklon od románského slohu, který ambit a kaple vždy striktně odděloval. Tím byl poprvé použit způsob, který se stal následně vzorem při stavbě katedrály Notre-Dame jako definitivní podoba gotiky. Při stavbě kostela Saint-Martin-des-Champs se nebyli stavitelé ještě jistí při využívání nových forem. Ze 13. století pochází jednoduchá hlavní loď. Refektář je dvoulodní gotická stavba.

Současné využití.

Dnes je v kostele expozice technického muzea. Hlavní loď tvoří výstavní sál pod názvem "Pantheon umění". Jsou zde vystaveny exponáty představující vývoj v technice jako plynový motor Étienna Lenoira nebo první parní autobus, který vytvořil Amédée Bollée. Rovněž je zde umístěno originální Foucaultovo kyvadlo.  Refektář není návštěvníkům muzea volně přístupný, neboť knihovna v něm umístěná slouží konzervatoři.

Klášter Saint-Martin-des-Champs (neboli "svatého Martina v polích") je zaniklé benediktinské převorství v Paříži v dnešním 3. obvodu v ulici Rue Saint-Martin. Jeho název pochází z původního umístění na severu od Paříže v polích podél staré římské cesty do Soissons. Během Velké francouzské revoluce byl klášter zrušen, takže se z něj dochoval pouze kostel vybudovaný ve 12. a 13. století a refektář. Dnes jsou v majetku uměleckoprůmyslové školy Conservatoire national des arts et métiers, která v kostele zřídila Musée des arts et métiers a refektář využívá jako svou knihovnu.

The Priory of Saint-Martin-des-Champs was an influential monastery established in what is now the city of Paris, France. Its surviving buildings are considered treasures of Medieval architecture in the city.


Biografie.

Rodinný původ.

Význam Jany Španělské tkví v jejích rodinných vztazích, neboť byla vnučkou, dcerou, matkou a sestrou králů. Narodila se na královském dvoře v Madridu jako třetí, nejmladší dcera ze sedmi dětí španělského krále a císaře Karla I. (V.) a Isabely Portugalské. Jejími prarodiči tak byli z otcovy strany Filip I. Sličný a Jana Kastilská a ze strany matčiny Manuel I. Portugalský a Marie Aragonská.  Byla sestrou španělského krále Filipa II. a byla regentkou během jeho nepřítomnosti v době, kdy dlel v Anglii za účelem sňatku s anglickou královnou Marií Tudorovnou v letech 1554–1556 a 1556–1559.

Mládí.

Jméno dostala Jana jednak podle data narození (24. června – svátek sv. Jana), jednak na počest své babičky z otcovy strany. Ve čtyřech letech přišla o matku a byla svěřena do péče "Leonor de Mascareñas". Dostalo se jí pečlivé výchovy a vzdělání, v osmi letech ovládala latinu a uměla hrát na hudební nástroje.

Manželství a potomci.

Dne 11. ledna 1552, v sedmnácti letech, se provdala v zastoupení v Toro za svého bratrance, portugalského prince následníka, Juana Manuela, tehdy teprve patnáctiletého.  Koncem listopadu roku 1552 přibyla Jana na portugalský královský dvůr. Manželství bylo krátké, trvalo jen něco málo přes jeden rok, neboť Juan Manuel předčasně zemřel na souchotiny již 2. ledna 1554. V té době byla Jana již ve vysokém stupni těhotenství a za necelé tři týdny po manželově smrti, 20. ledna, porodila pohrobka, budoucího portugalského krále:  Na žádost svého otce, který měl v úmyslu abdikovat, se vrátila do Španělska. Opustila Lisabon 17. května roku 1554, svěřivši dítě do péče své tchyně (jež byla současně také její tetou), portugalské královny Kateřiny Habsburské.

Regentkou Španělska.

Když se vrátila do Španělska, po návštěvě své babičky Jany Kastilské v Tordesillas převzala 12. července roku 1554 na madridském dvoře regentství země kvůli nepřítomnosti jak císaře, tak svého bratra a následníka trůnu, který odcestoval do Nizozemí a Anglie, aby se oženil s anglickou královnou Marií Tudorovnou. Zároveň se starala o výchovu svého synovce dona Carlose. Regentkou byla do roku 1559, kdy se Filip II. vrátil definitivně do Španělska.  Zhostila se tohoto úkolu obdivuhodně s osobním nasazením a důvtipem, řešivši úspěšně těžké vojenské, náboženské i politické problémy těchto let. Dokázala se obklopit spolehlivými osobnostmi, z nichž mnohé byly portugalského původu, přišedší do Kastilie jako doprovod její matky, císařovny Isabely (jako např. budoucí kníže de Eboli, Ruy Gómez de Silva, jenž byl jednou z postav tzv. „partido ebolista – ebolistické strany" kolem infantky, jedné ze dvou skupin na dvoře Filipa II., charakterizované tolerancí a smířlivostí, především v náboženských otázkách; v opozici stála tzv. „partido albista – strana albistická" spjatá s vévodou z Alby).  Jana Španělská se podruhé neprovdala. Nikdy se již nevrátila do Portugalska a svého syna tak již nikdy neviděla, třebaže s ním udržovala rozsáhlou korespondenci až do své smrti v roce 1573. Ve Španělsku se dochovala řada obrazů Sebastiána v různém věku, které princeznu informovaly o jeho vývoji.  Na doporučení svého zpovědníka Františka Borgii založila Jana v roce 1557 "Convento de Nuestra Señora de la Consolación (klášter Naší paní útěchy)" pro řád klarisek v paláci v Madridu, kde se narodila (je zván také "Convento de las Descalzas Reales"); dále pak v Alcalá de Henares "Real Colegio de San Agustín (Královská kolej sv. Augustina)".  V roce 1559, po návratu Filipa II., se stáhla z politického života, aby se věnovala stále více životu náboženskému, třebaže stále měla mocný vliv ve straně ebolistů. Až do smrti vedla způsob života, který započala tohoto roku: zpola religiózní, zpola dvorský. Zemřela v El Escorialu ve věku 38 let 7. září roku 1573. Pochována byla v klášteře, který založila.

Jana, žena jezuita.

Význam Jany Španělské v historii spočívá nejen v její roli, kterou sehrála jako regentka španělské monarchie v době, kdy politika byla ženám zapovězena. Významná je i její role v Tovaryšstvu Ježíšově, kde byla jedinou ženou, jež se stala členkou tohoto povýtce mužského řeholního řádu. Jana byla s tímto řádem velmi silně svázána přes svého zpovědníka Františka Borgiu a přes Ignáce z Loyoly, který byl jejím osobním přítelem.  V letních měsících roku 1554 u právě jmenované regentky pod vlivem Francisca de Borja vyklíčila idea vstoupit do nově založeného Tovaryšstva Ježíšova; Borja sdělil regentčino rozhodnutí Ignácovi z Loyoly. Způsobilo jim to velký problém, neboť ženám bylo zapovězena možnost do nedávno založeného řádu vstoupit.  Tovaryšstvo Ježíšovo je totiž jedním z mála řádů, které nemají ženskou odnož. Vychází to z jeho charakteru, kde hraje velkou roli poslušnost, disciplina i misijní činnost, často ve velmi svízelných a nebezpečných podmínkách. Ignác z Loyoly byl od samého počátku proti vzniku ženské odnože řádu, přesto v roce 1545 na žádost papeže Pavla III. přijal slib "Isabely Roser" a jejích dvou družek, které měly dát vzniku řádu jezuitek. Experiment však trval jen dva roky a skončil nezdarem a v roce 1547 na popud Ignáce z Loyoly Pavel III. vydal list zakazující jezuitům péči o ženská shromáždění.  V čilé korespondenci ohledně této záležitosti figurovala regentka pod pseudonymem "Mateo Sánchez" (třebaže v dopisech pozdějších užívala pseudonym "Montoya"), aby její záměry nevyšly najevo; svůj záměr tajila především před otcem a bratrem, kteří by nepochybně byli proti němu, neboť by znemožnil využít Janinu osobu v rámci dynastické sňatkové politiky.  Postavení jezuitů ve Španělsku bylo tehdy velmi svízelné – byli v konfliktu s dominikánským řádem a různé politické ataky znesnadňovaly normální rozvoj Tovaryšstva.  Dne 26. října 1554 se díky Ignácovi z Loyoly uskutečnila porada o možnosti přijmout do řádu Matea Sáncheze. Žádost regentky byla vysoce mimořádná a nestandardní, bylo nutno brát v úvahu na jedné straně její význam a vliv ve státě, tak na druhé straně to, že mladá vdova, možný nástroj sňatkové politiky Habsburků, může vstupem do řádu vyvolat hněv své rodiny. Otcové jezuité se nakonec rozhodli dovolit Mateu Sánchezovi vyslovit slova žáka Tovaryšstva Ježíšova ve smyslu části V "Zásad" řádu: Jana byla přijata do řádu jako "věčný scholastik", tj. jezuita, který navždy zůstane ve fázi formace a nikdy nesloží svatý slib. Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem až do Janiny smrti její příslušnost k řádu byla chována v tajnosti. Na všechny jezuity, kteří věděli o jejím vstupu do řádu, byl vložen slib mlčenlivosti a zachování tajemství. Její život se vstupem do řádu radikálně nezměnil – španělský dvůr byl proslulý svou strohostí, nebylo tedy nesnadné dodržovat slib chudoby. Jana dodržela také slib čistoty, nikdy se již neprovdavši.  Regentce, ženě teprve devatenáctileté, doručil rozhodnutí Ignác z Loyoly 3. ledna 1555. Jana pak měla možnost z titulu svého vysokého postavení tento velký dluh vracet a pomáhat řádu:  Podle četných zpráv posílaných do Říma je zjevné, že jezuité měli vážný zájem o příslušnost princezny Jany ke svému řádu, třebaže byla jediná svého druhu a byla držena v tajnosti.

Jana Španělská (také "Juana d´Austria" = Johanna Habsburská či Rakouská) (24. června 1535, Madrid – 7. září 1573, El Escorial) byla španělská infantka, portugalská královna a posléze španělská regentka, dále historicky jediná žena mezi členy jezuitského řádu.

Joanna of Austria (in Castilian, "doña Juana de Austria"; in Portuguese, "Dona Joana de Áustria", 24 June 1535 – 7 September 1573) was Princess of Portugal by marriage to John Manuel, Prince of Portugal. She served as regent of Spain to her brother Philip II of Spain during his trip to England to marry Mary I in 1554-1556, and from 1556 to 1559. She was the mother of King Sebastian of Portugal.


Přírodní poměry.

Mustang leží pod horou Annapurna na severu Nepálu, kde tvoří výrazný výběžek obklopený územím Tibetu. Dříve byl Mustang větší - dnes se pod tímto názvem rozumí pouze tzv. Horní Mustang, zatímco Dolní Mustang byl zcela ponepálštěn. Mustang je náhorní plošina ležící ve výšce přes 3000  m n. m.. Nejvyšší horou je Khamdžung Himal se 6700 m. Většina obyvatel žije v údolí řeky Kali Gandaki, která tvoří páteř země. Mustang se vyznačuje velmi drsným a suchým klimatem.

Historie.

Přes území Mustangu od pradávna putovaly z Tibetu do Indie karavany se solí, která byla těžena v solných jezerech na Tibetské náhorní plošině. Proto zde již v raném středověku existovala řada menších království. Ta se podařilo sjednotit ve 14. století králi Ame Pálovi, který sídlil v Carangu. Za jeho nástupců se královské sídlo přemístilo do Lo Manthangu. Království si zachovalo nezávislost díky své izolovanosti i díky skvělé obchodní taktice. Při tibetsko-nepálské válce v roce 1790 se zdejší král rozhodl přidat na stranu Nepálu - od té doby je Mustang uváděn jako součást této země, i když si uchoval značnou suverenitu i po posledním sjednocení v roce 1958. První cizinci směli království navštívit až v roce 1951. Konkrétnější poznatky o Mustangu přinesl až v 70. letech francouzský cestovatel Michel Peissel, který jako první obdržel povolení k delšímu pobytu a ke vstupu do hlavního města. V šedesátých letech obsadil Mustang bojovný kmen Khamů, který uprchl z Tibetu a proměnil oblast v základnu ozbrojeného odporu proti čínské okupaci. Situace se uklidnila v 70. letech, poté začala nepálská vláda provozovat kontrolovanou turistiku - do Mustangu byl vpuštěn omezený počet cizinců, pokud složili poplatek 700 dolarů na týden a měli s sebou doprovod, který dohlížel, aby návštěvníci nijak nenarušovali místní tradiční způsob života. Po přijetí nepálské republikánské ústavy v říjnu 2008 byla mustangská autonomie zrušena a panovník Jigme Palbar Bista, který je pětadvacátým mustangským králem v přímé linii Ame Pála, si ponechal pouze ceremoniální funkce. Obyvatelé Mustangu jsou etničtí Tibeťané a vyznávají buddhismus.

Film a literatura.

Jedním z prvních návštěvníků Mustangu byl francouzský dobrodruh Michel Peissel, který život v zemi popsal v knize "Tajemný Mustang". Slovenský režisér Pavol Barabáš natočil v roce 2001 o Mustangu dokumentární film.

Mustang (někdy také "Mastang" nebo "Mantang", v domorodém jazyce "Lo") je oblast v pohoří Himálaj, donedávna polosamostatné království. Má rozlohu necelých 3000 km² a zhruba 15 000 obyvatel. Hlavním městem je Lo Manthang.

Mustang (from the Tibetan "möntang" (), "Mustāṃg" "fertile plain"), formerly Kingdom of Lo, is a remote and isolated region of the Nepalese Himalayas. The "Upper Mustang" was a restricted demilitarized area until 1992 which makes it one of the most preserved regions in the world, with a majority of the population still speaking traditional Tibetic languages. Tibetan culture has been preserved by the relative isolation of the region from the outside world. Life in Mustang revolves around tourism, animal husbandry and trade.  The "Upper Mustang" comprise the northern two-thirds of Mustang District of Gandaki Pradesh, Nepal. It consists of three rural municipalities namely Lo Manthang, Dalome, and Baragung Muktichhetra.  The southern third of the district is called Thak and is the homeland of the Thakali, who speak the Thakali language, and whose culture combines Tibetan and Nepalese elements.  Mustang's status as a kingdom ended in 2008 when its suzerain Kingdom of Nepal became a republic. The influence of the outside world, especially China, is growing and contributing to rapid change in the lives of Mustang's people. The development works are increasing there day by day with the higher pace.


Základní principy.

Předpoklad metody je, že lidský mozek přemýšlí několika různými způsoby, které lze identifikovat, úmyslně vyvolávat a teda plánovat pro využití ve strukturovaných způsobech, které umožní vyvinout strategie pro přemýšlení o určitých problémech. de Bono identifikoval šest různých stavů, ve kterých lze „mozek udělat citlivějším“. V každém z těchto stavů mozek identifikuje a přenese do vědomého myšlení určité aspekty problémů, o kterých uvažuje (např. emocionální instinkt, pesimistické hodnocení, neutrální fakty).  Přesvědčivý prezentovaný příklad je citlivost na „neběžný“ (neočekávaný) stimul. Je prezentován jako cenný instinkt pro přežití, protože v reálném světě věc, která je mimo obvyklého řádu, může být klidně nebezpečná. Tento stav je identifikován jako kořen negativního usuzování a kritického myšlení.  Je rozlišováno šest různých stavů a mají přiřazeny barvy:  Barevné klobouky se užívají jako metafory pro jednotlivé stavy. Přepnutí do nějakého stavu je symbolizováno aktem nasazení si barevného klobouku, ať už skutečně nebo metaforicky. Tyto metafory dovolují úplnější a dokonalejší oddělení stavů než předsudky obsažené v současném dorozumívacím jazyce. Všechny tyto myslící klobouky pomáhají přemýšlet víc do hloubky. Šest klobouků ukazuje problémy a řešení týkající se myšlenky nebo produktu, kterým se zabýváte. Dále, dr. de Bono tvrdí, že tyto stavy jsou asociovány s různými chemickými stavy mozku, ale k tomu nedodává žádné podrobnosti nebo důkazy.

Paralelní přemýšlení.

Obvykle, při nestrukturovaném přemýšlení je proces nezaměřený, účastník přeskakuje od kritického myšlení přes neutralitu do optimismu a podobně bez struktury a strategie. Metoda šesti klobouků zkouší zavést paralelní přemýšlení.

Typy klobouků.

Níže je uveden stručný popis jednotlivých klobouků a myšlenkové procesy, které zastupují.  Jejich použití je ilustrováno příklady z normálního obchodního prostředí a také prostřednictvím analýzy jednoduchého školního problému: „Studenti mluví, zatímco i jejich učitel mluví.“

Bílý klobouk – Fakta a informace.

Účastníci učiní prohlášení o faktech, včetně identifikačních informací, které chybí a prezentují názory lidí, kteří nejsou osobně přítomni, faktickým způsobem. V mnoha myšlenkových sezeních k tomu dojde hned po úvodním modrém klobouku, a je to často prodloužená část, při které účastníci prezentují údaje o své organizaci a background potřebný k přemýšlecímu sezení. Klíčové informace, které představují vstupy do sezení, jsou prezentovány a diskutovány. Klíčové chybějící informací (t.j. informační potřeby) lze taktéž identifikovat na tomto místě.  Obchodní příklady jsou:  Příklady v odkazovaném článku jsou:

Červený klobouk – Pocity a emoce.

Účastníci vyjádří své pocity a své emoce. V mnoha případech se jedná o metodu pro sběr nápadů – to není otázka záznamů tvrzení, ale aby všichni určili své dvě nebo tři hlavní volby ze seznamu nápadů nebo položek nalezených pod jiným kloboukem. Pomůže to zmenšit seznamy mnoha možností na několik, na které je třeba se zaměřit. Každý z účastníků hlasuje pro ty, které preferuje. Aplikuje se rychleji než ostatní klobouky, aby se zajistilo, že se opravdu zachytí instinktivní reakce. Tato metoda může použít post-it poznámky, které dovolí rychlý systém hlasování a vytvoří jasnou vizuální nápovědu, která vytvoří rychlou, i když neúplnou shodu nad problémem.  Alternativně se může použít k vyjádření emočních reakcí nebo pocitů na předmět diskuze – to je častější při použití klobouku k přezkoumání osobního pokroku nebo při řešení otázek tam, kde je vysoký emocionální obsah, který je relevantní pro diskusi.  Nakonec, tento klobouk lze použít při žádosti o estetické reakce na konkrétní návrh nebo objekt.  Obchodní příklady jsou:  Ukázky z odkazovaného článku jsou:  Klobouk reprezentuje emocionální myšlení člověka.

Černý klobouk – Opatrnost.

Účastníci identifikují překážky, nebezpečí, rizika a další negativní vztahy. To je kritické myšlení, které hledá problémy a neshody. Tento klobouk obvykle lidé přirozeně používají, problém s ním je, že lidé ho mají tendenci používat, když to není žádoucí a vhodné, a tak zastaví tok myšlenek druhých. Zabránit nevhodnému používání černého klobouku je obvyklá potíž a zásadní krok k účinnému skupinovému myšlení. Dalším problémem je, že někteří lidé přirozeně začnou hledat řešení zmiňovaných problémů – začnou používat zelené nebo černé myšlení dřív, než je požadováno.  Obchodní příklady jsou:  Ukázky z odkazovaného článku, jsou:

Žlutý klobouk – Optimizmus a pozitivní přístup.

Účastníci identifikují výhody spojené s nápadem nebo problémem. To je protiklad myšlení v černém klobouku a hledá důvody ve prospěch něčeho. To je ještě stále otázka usuzování – je to analytický proces, ne jen slepý optimismus. Každý se snaží vytvořit podložené tvrzení ve prospěch myšlenky nebo problému. Je to obklopeno myšlenkou „nerozhodnuté pozitivní“ (kdežto černý klobouk bude skeptický – „nerozhodnuté negativní“).  Výstupy mohou být vyjádřením přínosů, které by mohly být vytvořeny s danou myšlenkou, nebo pozitivní prohlášení o pravděpodobnosti dosažení, nebo identifikace dostupné klíčové podpory, která prospěje tomuto postupu.  Obchodní příklady jsou:  Ukázky z odkazovaného článku jsou:

Zelený klobouk – Nové nápady.

Toto je klobouk pro vymýšlení nových nápadů. Je založen na myšlence provokace a myšlení v zájmu identifikace nových možností. Věci se uvádí, aby bylo vidět, co by mohly znamenat, spíše než se formoval názor. To se často provádí na prohlášení v černém klobouku s cílem určit, jak se dostat přes překážky nebo nedostatky zjištěné tam (zelené myšlení na černém). Vzhledem k tomu, zelený klobouk myšlení pokrývá celé spektrum tvořivosti, může mít mnoho podob.  Obchodní příklady jsou:  Ukázky z odkazovaného článku jsou:

Modrý klobouk – Celkový pohled.

To je klobouk, pod kterým všichni účastníci diskutují o procesu myšlení. Facilitátor ho obecně nosí celou dobu a každý člen týmu si ho nasadí z času na času, aby přemýšlel, jak zlepšit spolupráci. Tento klobouk by se měl použít na začátku a na konci každého přemýšlecího sezení, aby se stanovily cíle, určila cesta k jejich dosažení, vyhodnotilo, kam se skupina dostala, a kam směřuje proces myšlení. Přítomnost facilitátora udržuje tuto roli v celém průběhu a tím pomáhá zajistit, že skupina zůstává zaměřena na úkoly a zvyšuje jejich šance na dosažení svých cílů. Modrý klobouk je také organizace myšlení. Co jsme udělali dosud? Co můžeme dělat dál?  Obchodní příklady jsou:  Ukázky z odkazovaného článku jsou:

Metody aplikace.

I Když myšlenky klobouků samy o sobě poskytují významné výhody, další zlepšení metoda šesti klobouků přinese, pokud se aplikuje v systému myšlení de Bona a je natrénována v rámci jeho kurzů. Zejména tempo, ve kterém jsou použity klobouky, je velmi důležité.  Typicky při provádění projekt začne s rozšířeným bílým kloboukem, aby se každý dostal „na stejnou notu“ při vytváření společné vize problému k řešení. Poté každý klobouk se používá pouze pár minut, s výjimkou Červeného klobouku, který je omezen na velmi krátkých asi 30 sekund, aby se zajistilo, že jde o instinktivní reakci spíš než formu úsudku. Věří se, že tento postup má pozitivní dopad na proces myšlení, v souladu s teorií Malcolma Gladwella o „slepém“ myšlení.  To zaručuje, že skupiny promýšlejí společně cíleným způsobem, setrvávají na úkole, ale také zajišťuje, že své úsilí zaměří na nejdůležitější prvky každého problému, o kterém diskutuje. Nicméně, to také má potenciál vést ke konfliktu, pokud není dobře veden, protože se lidé mohou cítit „převálcováni“. Aby se tomu předešlo, je důležité si všímat, kdy je nějaký významný rozdíl v názorech na proces myšlení nebo v oblasti, kde by měl proces cílit.

Shrnutí.

Použití různých přístupů v myšlení a řešení problémů umožňuje otázku posuzovat z různých úhlů a tím zpracovat potřeby všech zúčastněných osob. Klobouky myšlení jsou vhodné pro studenty, protože dokládají potřebu jednotlivce dívat se na problém z různých úhlů. Také vedou studenty, protože umožňují rozpoznat jednotlivcům jakékoli nedostatky takovým způsobem, který je přiblíží k řešení problému, a teda tyto nedostatky odstranit.  De Bono věřil, že klíčem k úspěšnému používání metodiky Šesti myslitelských klobouků bylo úmyslné zaměření diskuse na částečné přístupy podle potřeby v průběhu setkání nebo pracovní schůzky. Například, schůze je svolána kvůli přezkoumání konkrétního problému a vytvoření řešení problému. Metoda Šest klobouků myšlení by pak mohla být použita postupně pro prozkoumání problému v první řadě, pak vytvořit soubor řešení a nakonec pro výběr řešení prostřednictvím kritického zhodnocení navržené sady řešení.  A tak setkání může začít s tím, že všichni mají modrý klobouk, aby prodiskutovali, jak bude setkání vedeno a k určení cílů a měřítek. Diskuse pak může přejít na myšlení s červeným kloboukem s cílem shromáždit názory a reakce na tento problém. Tato fáze může být také použita k vytvoření omezení pro vlastní řešení, jako například kdo bude dotčen problémem a / nebo řešením. Další diskuse se může přesunout pod (žlutý a pak) zelený klobouk s cílem generovat nápady a možnosti řešení. Další diskuse se mohou pohybovat mezi Bílým kloboukem myšlení jako součást rozvoje informací a černým kloboukem myšlení pro rozvoj kritiky na sadu řešení.  Protože každý je zaměřen na konkrétní přístup v určitém okamžiku, skupina má tendenci být více spolupracující, než když jeden člověk reaguje emocionálně (červený klobouk), zatímco jiný se snaží být objektivní (bílý klobouk) a ještě někdo jiný je kritický k bodům, které vzejdou z diskuse (černý klobouk).

Metoda šesti klobouků (také „Šest klobouků“, angl. Six Thinking Hats) Edwarda de Bono je systém pro přemýšlení v skupinových diskusích a při samostatném přemýšlení. Kombinován s metodou paralelního přemýšlení, která je s ním asociována, poskytuje nástroje pro skupiny, aby přemýšlely efektivněji, a také nástroje pro plánování procesu přemýšlení podrobným a provázaným způsobem. Metoda je připisována Edwardu de Bono a je předmětem jeho knihy "Six Thinking Hats".  Původ této metody je zpochybňován School of Thinking.

Six Thinking Hats was written by Dr. Edward de Bono. "Six Thinking Hats" and the associated idea parallel thinking provide a means for groups to plan thinking processes in a detailed and cohesive way, and in doing so to think together more effectively.  In 2005, the tool found some use in the United Kingdom innovation sector, where it was offered by some facilitation companies and had been trialled within the United Kingdom's civil service.


Historie.

Reed na písni začal pracovat již v dobách studií na Syracuské univerzitě.  S největší pravděpodobností byla první nahrávka písně pořízena dne 11. května 1965 ve studiu společnosti Pickwick Records, pro niž Reed tehdy pracoval. Demonahrávka obsahuje dvě verze této písně, které nahrál sám Reed (Cale se nahrávání rovněž účastnil). Tyto verze jsou velmi vzdálené pozdější finální verzi – jsou bluesově laděné. Text písně je téměř shodný s finální verzí.  V červenci 1965 nahráli Reed, Cale a Morrison čtyři verze písně (dvě kompletní) v bytě na Ludlow Street č. p. 56. Tyto verze vyšly roku 1995 na albu "Peel Slowly and See". V písni je již slyšet Caleova viola a oproti finální verzi se liší jednak ve stylu Reedova zpěvu, a také v chybějících bicích. Oproti finální verzi se v těchto rovněž nachází několik později odstraněných částí textu.  V lednu 1966 kapela skladbu hrála, podle záznamu zkoušky ve Warholově ateliéru The Factory, v téměř totožné verzi, jaká následně vyšla na albu.  Kapela píseň nahrála v dubnu 1966 v newyorském studiu společnosti Scepter Records nedlouho před jeho demolicí (již tehdy byla z podlahy vytrhána prkna a strženy některé zdi). Tyto starší verze písně se liší v úvodním verši, který je „I know just where I'm going“ (později změněno na „I don't know just where I'm going“). Přestože jde o nepatrnou změnu, došlo kvůli ní ke změně celého významu textu písně. Verze, která se nachází na acetátové desce nahrané při této příležitosti je oproti finální verzi odlišná také v tom, že je její úvodní instrumentální část kratší a má jiné aranžmá kytary.

„Heroin“ je skladba americké hudební skupiny The Velvet Underground. Poprvé byla vydána v březnu roku 1967 na prvním albu skupiny nazvaném "The Velvet Underground & Nico" (jde o první skladbu na druhé straně původní LP desky). Autorem písně, hudby i textu, je zpěvák a kytarista Lou Reed. Hudební časopis "Rolling Stone" zařadil skladbu na 455. pozici v žebříčku pěti set nejlepších písní všech dob. Píseň začíná slovy „I don't know just where I'm going“, původně však začínala jako „I know“, což je opak. Toto změnil Lou Reed, ale výrazně s tím nesouhlasil John Cale. Ten argumentoval tím, že text není o braní drog, ale o člověku, který se nenávidí.

"Heroin" is a song by the Velvet Underground, released on their 1967 debut album "The Velvet Underground & Nico". Written by Lou Reed in 1964, the song, which overtly depicts heroin use and abuse, is one of the band's most celebrated compositions. Critic Mark Deming of Allmusic writes, "While 'Heroin' hardly endorses drug use, it doesn't clearly condemn it, either, which made it all the more troubling in the eyes of many listeners."


Popis.

Jednosměrná funkce k sobě nemá inverzní funkci, takže zakódujeme-li pomocí ní třeba heslo, získáme číslo, ze kterého nelze původní heslo snadno zpětně odvodit. Typickou jednosměrnou funkcí je kryptografická hašovací funkce (např. MD5, SHA). Když je potřeba uživatele počítače autentizovat, je jím zadané heslo zakódováno stejným algoritmem (stejnou hašovací funkcí) a výsledek je porovnán s uloženým tvarem. V případě shody je zadané heslo správné.  Pokud by heslo bylo v počítači uloženo jako prostý text, může ho kdokoliv s administrátorskými právy snadno přečíst a zneužít. Pokud je heslo uloženo jako hash, není přímo čitelné, ale pomocí slovníkového útoku, případně pomocí duhové tabulky lze opět poměrně snadno získat původní heslo i přes to, že pro jeho zakódování byla použita jednosměrná funkce.  Sůl umožňuje vytvořit situaci, kdy jeden vstup (např. zmíněné heslo) může mít při použití stejné jednosměrné (hašovací) funkce mnoho různých výstupů (v podstatě tolik, kolik různých kombinací soli můžeme získat). Protože je sůl volena náhodně, budou při opakovaném použití stejné jednosměrné funkce vznikat různé zakódované tvary. Zvolí-li tedy dva uživatelé stejné heslo, bude zakódovaný tvar různý (s pravděpodobností náhodné volby stejné hodnoty soli). Díky tomu nebude možné použít duhovou tabulku, protože by byla kvůli soli příliš velká (každé heslo by v ní muselo mít tolik zakódovaných tvarů, kolik je možností soli).  Pokud je sůl do zakódovaného tvaru uložena v otevřené podobě, je stále možné použít slovníkový útok (tato možnost je rutinně používána, například v unixové funkci crypt(3)). Proto je někdy sůl ze zakódovaného tvaru odstraněna, takže při zadání hesla je nutné vyzkoušet všechny možné kombinace soli. To může být časově náročné, avšak případný útočník by musel použít stejnou metodu, což by ho neúměrně zdrželo, takže v tomto případě sůl slovníkový útok prakticky znemožňuje (činí ho velmi obtížným podle počtu možných kombinací soli).

Postup použití soli.

Nová sůl je generována náhodně pro každé heslo. Se vstupem se typicky zkombinuje pomocí odvozovací funkce pro klíče (). Ve zkratce tato funkce umožní (za pomoci kryptografické hašovací funkce) odvodit šifrovací klíč ze zadaných přihlašovacích údajů uživatele (hesla). Vytvořený klíč je poté určitou metodou přiřazen k danému heslu. Na výsledek je standardně aplikována znovu kryptografická hašovací funkce (např. MD5, SHA) a tím je vytvořená cílová šifra. Zprvu vygenerovaná hodnota soli může být poté k cílovému tvaru šifry přidána (čímž však stále umožňuje útočníkovi použít slovníkový útok), nebo může být zahozena (viz výše). Následně je šifra uložena do databáze.

Implementace.

Šifrovací soli jsou v současnosti široce používány v mnoha moderních počítačových systémech například v Unixových systémech a pro internetovou bezpečnost.

Implementace solí v Unixu.

Starší verze Unixu (stejně jako ty nové) užívaly heslový soubor k ukládání hashů a osolených hesel (hesel s předponou dvouznakových náhodných solí). Sůl byla v souboru ukládána také (v obyčejné textové podobě). Tento heslový soubor mohl číst kdokoliv, kdo byl uživatelem systému. Bylo to nezbytné aby mohly uživatelsky privilegované softwarové nástroje najít uživatelská jména a další informace (z toho důvodu bylo a je zabezpečení hesel realizováno pomocí jednosměrných funkcí). Starší implementace Unixu omezovaly heslo na 8 znaků a používaly 12 bitové soli, což umožňovalo 4,096 možných hodnot soli dostatečných pro požadavky úložných databází v 70. letech minulého století.  V současné době se používá tzv. systém stínových hesel ( ) pro omezení přístupu k hashům a solím uvnitř heslového souboru. Sůl je tvořena 8 znaky, hash má 86 znaků a délka hesla není limitována.

Implementace solí ve webových aplikacích.

Dnes je pro webové aplikace běžné ukládání hashových hodnot uživatelova hesla v databázi. Bez kryptografické soli je velice lehké zjistit prolomitelná hesla pomocí zdařilých SQL útoků (SQL injection). Mnoho uživatelů také používá stejné heslo pro různé webové stránky, a proto je užití soli velmi důležitou součástí celkové bezpečnosti webových aplikací.

Kryptografická sůl je v šifrování několik náhodných bitů, které slouží jako doplňující vstup při použití jednosměrné funkce, kde umožňuje, aby její výstup měl mnoho možných variant. Používá se typicky pro ukládání zakódovaného tvaru hesel, protože díky této „soli“ bude mít stejné heslo různý zakódovaný tvar a nebude z něj možné získat pomocí slovníkového útoku zpětně původní heslo a nelze použít ani tzv. duhovou tabulku, protože by byla moc velká.

In cryptography, a salt is random data that is used as an additional input to a one-way function that hashes data, a password or passphrase. Salts are used to safeguard passwords in storage. Historically a password was stored in plaintext on a system, but over time additional safeguards were developed to protect a user's password against being read from the system. A salt is one of those methods.  A new salt is randomly generated for each password. In a typical setting, the salt and the password (or its version after key stretching) are concatenated and processed with a cryptographic hash function, and the output hash value (but not the original password) is stored with the salt in a database. Hashing allows for later authentication without keeping and therefore risking exposure of the plaintext password in the event that the authentication data store is compromised.  Salts defend against a pre-computed hash attack, e.g. rainbow tables. Since salts do not have to be memorized by humans they can make the size of the hash table required for a successful attack prohibitively large without placing a burden on the users. Since salts are different in each case, they also protect commonly used passwords, or those users who use the same password on several sites, by making all salted hash instances for the same password different from each other.  Cryptographic salts are broadly used in many modern computer systems, from Unix system credentials to Internet security.  Salts are closely related to the concept of a cryptographic nonce.


Vývoj.

V polovině roku 1953 hned po ukončení vývoje stíhačky Mystère IVA začala firma Dassault pracovat na novém typu stíhacího letadla. U tohoto stroje, nazvaného Mystère XX, byl použit trup prototypu Mystère IVB a jeho pohon zajišťoval motor Rolls-Royce Avon RA 7. Letadlo, ktere vznikalo jako soukromá iniciativy firmy Dassault, bylo dostalo pozdějí nazev Mystère IVB1 a nakonec Super Mystère B1. Prototyp s tímto názvem poprvé vzlétl 2. března 1955 a pilotoval ho Paul Boudier. S timto letadlem už následující den Paul Boudier pokořil při horizontálním letu rychlostní hranici Mach 1. Ačkoli Super Mystère B1 výkonnostně svého předchůdce předčil, tak francouzské letectvo tyto stroje neobjednalo. To byl jeden z hlavních důvodů, proč o letadlo neprojevil zájem ani žádný zahraniční zákazník.  Dassault proto vytvořil verzi Super Mystère B2 s motorem SNECMA Atar 101G, který upřednostňovalo i francouzské letectvo. Prototyp v tomto provedení absolvoval svůj první let 15. května 1956. Letadlo pilotované Gérardem Musellim vydrželo ve vzduchu 40 minut a překonalo rychlost zvuku bez použití přídavného spalování. Dodávka letadel začala v květnu 1958, ale kvůli škrtům v obranném resortu bylo francouzskému letectvu nakonec dodáno jen 154 kusů.  V roce 1958 objednal Izrael 36 letadel, která se později zapojila do arabsko-izraelských válek. V letech 1969-1972 byly zbývající izraelské letouny vybaveny americkým motorem Pratt & Whitney J52 a označeny jako IAI Sa'ar. Později bylo 18 z nich prodáno Hondurasu.

Konstrukce.

Pohon letadla zajišťoval jeden proudový motor SNECMA Atar 101G-3 s axiálním kompresorem. Ten poskytoval stroji tah 36 kN, při použití přídavného spalování to bylo až 43 kN. Šlo o první francouzskou stíhačku s motorem s přídavným spalováním. Super Mystère dosahoval rychlosti 1 195 km/h a měl dolet 870 km. Jeho stoupavost byla 89 m/s a dostup 17 000 m.  Šípovitost křídla se s porovnání s Mystère IVA zvětšila, a to z 38° na 45°. U křídel a ocasních ploch byla použita nová technika, známá jako integrované konstrukce. Byla založena na obrábění velmi silného plechu a použití titanu na šrouby a na určité mechanické části.  Základní výzbroj tvořily dva kanóny DEFA ráže 30 mm. K útokům na pozemní cíle mohlo být letadlo vyzbrojeno neřízenými střelami vzduch-země ráže 68 mm. Alternativní municí byly volně padající pumy o hmotnosti 400/500 kg.

Operační nasazení.

Arabsko-izraelské války.

První letadla Super Mystère dorazila na základnu Chacor 4. prosince 1958 a do konce roku izraelské letectvo získalo všech 18 strojů, které v první várce objednali. Stíhačky byly brzy zařazeny do služby u 105. peruti „Škorpiónů“ a od března 1959 začaly hlídat izraelský vzdušný prostor.  11. března 1959 byla dvě Super Mystère vyslány proti letadlu, které ve vysoké letové hladině narušilo izraelský vzdušný prostor. Sambady, jak Izraelci nazývali nové stroje, však nedokázali vetřelce zachytit. Stroj letěl ve výši více než 21 000 m, což daleko převyšovalo možnosti Super Mystère. Jak se později ukázalo, šlo o americké průzkumné letadlo U-2, které pravděpodobně fotografovalo izraelské nukleární výzkumné středisko v blízkosti města Dimona.  Podobnými výkony, než měly Super Mystère, disponovaly i egyptské MiGy-17. Proto byly izraelští piloti motivováni změřit své síly s egyptským protivníkem. Na přelomu 50. a 60. let se tyto dva stroje dostaly do několika vzdušných soubojů. Na základě těchto střetů však nebylo možné vyvodit, které z letadel je lepší. Při jedné z prvních potyček ze 4. listopadu 1959 byl jeden MiG-17 poškozen, zatímco izraelský Super Mystère se stal neovladatelný a pilot se musel katapultovat. Při dalších střetech bylo mnoho MiGů-17 poškozeno, ale k velkému zklamání izraelských pilotů se ani jeden nepodařilo sestřelit. Příčinu se podařilo odhalit až v roce 1962, kdy získal Izrael modernější stíhačky Mirage IIICJ. Obě letadla byla vyzbrojena kanóny DEFA, jejichž munice byla nastavena na opožděnou detonaci. Tato munice byla vhodná proti sovětským bombardérům, proti kterým byla primárně vyvinuta, byla však neúčinná proti proudovým stíhačkám.  V 60. letech se mezi Izraelem a jeho sousedy rozpoutal konflikt, který dostal označení "Válka o vodu". Jak již název napovídá, příčinou byly vodní zdroje Izraele, které se snažily okolní arabské země odklonit, což by znamenalo zredukování přítoku vody do Izraele asi o 35%. Střety mezi izraelskou a syrskou armádou se neomezily pouze na boje pozemních jednotek, ale brzy se zapojilo i letectvo. V průběhu roku 1963 bylo vysláno několik letadel Super Mystère, aby bombardovaly syrské dělostřelectvo a pozice syrských pozemních jednotek na Golanských výšinách.  V dubnu 1967 získal Izrael dalších 24 letadel Super Mystère, které původně sloužily ve francouzském letectvu. Izraelské vzdušné síly tak ke dni vypuknutí šestidenní války disponovaly 39 stíhačkami Super Mystère. Kromě nich měl Izrael starší stroje Ouragan a Mystère IV, ale také nejmodernější produkt francouzského leteckého průmyslu Mirage III. Super Mystère se spolu s ostatními letadly zapojily do "operace Moked", během které se jim podařilo vybombardovat několik egyptských, jordánských a syrských leteckých základen. V tomto krátkém konfliktu zrealizovala letka Super Mystère 507 letů při ztrátě 9 letadel. Podařilo se jim zničit desítky nepřátelských letadel přímo na zemi, ale sestřelili 5 letounů i ve vzduchu. Z toho dva byly syrské MiGy-21, které byly z hlediska letových výkonů strojům Super Mystère nadřazené. Po vyřazení arabských vzdušných sil směřovalo izraelské letectvo svou pozornost na pomoc svým pozemním jednotkám. Letadla Super Mystère se tak začala podílet na ničení nepřátelských tanků, dělostřelectva a obrněných vozidel.

Dassault Super Mystère byl francouzský stíhací a stíhací bombardovací letoun vyráběný společností Dassault Aviation, který poprvé vzlétl v roce 1955. Jedná se o první západoevropský nadzvukový letoun, který se dočkal masové výroby, jehož bylo vyrobeno celkem 180 kusů. Až do roku 1977 sloužil ve francouzském letectvu a od roku 1958 též v izraelském vojenském letectvu, kde se dočkal nasazení během šestidenní a jomkipurské války. V 70. letech pak Izrael prodal 16 zkompletovaných draků Hondurasu, který letouny využil v pohraničních střetech.

The Dassault Super Mystère is a French fighter-bomber and was the first Western European supersonic aircraft to enter mass production.


Mládí.

Narodila se v New Yorku. Její otec, bankovní manažer, pochází z Německa, matka se narodila v Rusku a pracuje jako technik při vývoji optických vláken. Její prarodiče žijí v Izraeli. Celá její rodina je židovského původu, která slaví jak Vánoce, tak chanuku. Vychovaná byla se svou sestrou Irene v Sheepshead Bay v Brooklynu, kde navštěvovala základní školu PS 99 a také The Bay Academy for the Arts and Sciences. Později se přestěhovala do Los Angeles a nastoupila na Notre Dame High School. Kromě rodného jazyka angličtiny hovoří také rusky.

Kariéra.

Poprvé před kamerou byla ve třech letech v reklamě na prací prášek, následně se objevila v dalších více než 100 komerčních spotů. Její první hraná role byla v seriálu "The Adventures of Pete & Pete". Ve stejném období hrála roli Lily Montgomery v seriálu "All My Children". Ve filmu debutovala v roce 1995, o rok později dostala hlavní rolí ve filmu "Špionka Harriet". Za výkon v seriálu "MeeGo" získala cenu Young Artist Award. V roce 1999 se objevila ve filmu "Inspektor Gadget", kde hrála Penny, o rok později byl jejím dalším filmem "To ani nemůže být nebe". V letech 2000–2003 hrála v seriálu "Buffy, přemožitelka upírů" postavu Dawn Summersové. V roce 2004 se objevila ve filmu "Eurotrip", o rok později hrála hlavní roli v rodinném komediálním drama "Princezna ledu" (ztvárnila zde Casey Carlyleovou, která milovala vědu a která se vzdá svého akademického života a stát se profesionální krasobruslařkou). V roce 2006 hostovala v seriálech "Dr. House" a "" a hrála v snímku "Černé Vánoce", remaku filmu z roku 1974. V roce 2007 byla obsazena do hlavní ženské role v pilotním díle komedie "The Hill", dále hrála např. ve filmu "Znovu 17" a v seriálech "Nemocnice Mercy", "Láska bolí", "Tráva" a "Super drbna".  V březnu 2011 byla cover girl časopisu "Maxim".

Michelle Christine Trachtenberg (* 11. října 1985, New York, New York, USA) je americká televizní a filmová herečka. K jejím nejznámějším rolí patří Dawn Summersová v seriálu "Buffy, přemožitelka upírů" (2000–2003) a Georgina Sparksová v seriálu "Super drbna" (2008–2012). Zahrála si také ve filmech, jako jsou např. "Špionka Harriet" (1996), "Inspektor Gadget" (1999), "Eurotrip" (2004), "Princezna ledu" (2005), "Černé Vánoce" (2006) a "Znovu 17" (2009)".

Michelle Christine Trachtenberg (; born October 11, 1985) is an American actress and model. She played Jenny in "EuroTrip" (2004), Nona Mecklenberg in "The Adventures of Pete & Pete" (1994–1996), Dawn Summers in "Buffy the Vampire Slayer" (2000–2003), Harriet M. Welsch in "Harriet the Spy" (1996), and Georgina Sparks in "Gossip Girl" (2007–2012).


Charles Frederick, Duke of Holstein-Gottorp

Biografie.

Narodil se jako syn vévody Fridricha IV. Holštýnsko-Gottorpského a jeho manželky, švédské princezny Hedviky Žofie, starší dcery švédského krále Karla XI.  Po smrti svého otce v roce 1702 se stal vévodou holštýnsko-gottorpským, ale vzhledem k jeho nízkému věku (dva roky) byl vládou pověřen jeho strýc Kristián August, biskup lübecký. V té době vévodství Holstein-Gottorp byla jako spojenec Švédska účastna Severní války.  Po smrti své matky v roce 1708 byl Karel Fridrich ve věku osmi let svěřen svému strýci, švédskému králi Karlu XII., a protože ten neměl dětí, byl Karel Fridrich jako potomek Karlovy starší sestry, tedy osoby první v pořadí nároků na trůn, jmenován jeho následníkem.  Po smrti Karla XII. v listopadu roku 1718 měl Karel Fridrich jako jeho následník usednout na uprázdněný švédský trůn. Královnou však byla v roce 1718 parlamentem zvolena a v roce 1719 korunována jeho teta Ulrika Eleonora, mladší sestra Karla XII. a princovy matky Hedviky Žofie, jež v té době byla již deset let po smrti a oprávněné nároky svého syna nemohla pomoci hájit.  V důsledku ujednání Nystadské smlouvy, ukončující v roce 1721 Severní válku, pozbyl Karel Fridrich ve prospěch dánského krále vévodství šlesvického, během války obsazeného dánskými jednotkami. Ve snaze o znovunabytí ztraceného území se vévoda vypravil na dvůr ruského cara Petra Velikého s cílem dosáhnout spojenectví s Ruskem.  Tato aliance byla stvrzena manželstvím vévody Karla Fridricha a velkokněžny Anny Petrovny, dcery Petra Velikého. K zásnubám došlo na konci Petrovy vlády, v roce 1724, svatba se uskutečnila až několik měsíců po smrti Petra Velikého (zemřel v lednu 1725), 21. května 1725 v kostele sv. Trojice v Petrohradě.  Karel Bedřich hodlal sňatku využít k zabezpečení Šlesvicka před Dánskem a očekával také podporu Ruska ve svých nárocích na švédský trůn. Podle podmínek Nystadské smlouvy se však Rusko zavázalo nevměšovat se do vnitřních záležitostí Švédska, takže jeho naděje zůstaly nenaplněny.  Karel Bedřich přijal účast v nové "Nejvyšší tajné radě" a do jisté míry ovlivňoval ruskou politiku v chaotickém období po smrti Petra Velikého, zvaném "údobí palácových revolucí". Po smrti Kateřiny I., vdovy po Petru Velikém, se jeho pozice stala vratkou a střetl se s Alexandrem Menšikovem, poručníkem Annina synovce Petra II., Kateřinina následníka na trůnu; Menšikov doufal, že mladý panovník se ožení s jeho dcerou. Po střetu s Menšikovem se Karel Bedřich 2. června 1727 musel vrátit do Holštýnska.  Z manželství vévody Karla Fridricha a velkokněžny Anny Petrovny se 21(10). února 1728 narodil syn Karel Petr Ulrich, pozdější ruský car Petr III. Tři týdny po porodu syna Anna ve dvaceti letech zemřela.  Karel Fridrich zemřel v roce 1739, ve věku 39 let. Jeho syn Karel Petr Ulrich po něm stanul v čele obou vévodství pod regentstvím švédského krále Adolfa I. Fridricha, bratrance Karla Fridricha. V roce 1762 nastoupil na ruský trůn jako car Petr III. V osobě Karla Petra Ulricha začala dynastie Hollstein-Gottorp panovat v Rusku, ovšem pod názvem Romanov-Holstein-Gottorp; její vláda skončila s koncem monarchie v Rusku v roce 1917.  Hrob Karla Friedricha se nachází v klášterním kostele v Bordesholmu v Šlesvicku-Holštýnsku.

Karel Fridrich Holštýnsko-Gottorpský (29. dubna 1700, Stockholm – 18. července 1739, Rolfshagen) byl vévoda Holštýnsko-Gottorpský v letech 1702–1739. Byl uchazečem o švédský trůn v roce 1718 a otcem ruského cara Petra III.

Duke Charles Frederick of Schleswig-Holstein-Gottorp () (30 April 1700 – 18 June 1739) was a Prince of Sweden and Duke of Schleswig-Holstein-Gottorp and an important member of European royalty. His dynasty, the Dukes of Schleswig-Holstein-Gottorp, were a cadet branch of the ancient House of Oldenburg, which at that time was ruling Denmark. His mother was a sister of Charles XII of Sweden. Charles Frederick married a daughter of Peter the Great and became the father of the future Peter III of Russia. As such, he is the progenitor of the Russian imperial house of Holstein-Gottorp-Romanov and the patrilineal ancestor of all Russian emperors starting with Peter III, except for Catherine II.