Život.

Měl 6 sourozenců, jeho otec byl obuvník. 2. června 1942 údajně společně se svým otcem pozoroval UFO a tentýž rok měl navázat první telepatický i fyzický kontakt s mimozemšťanem Sfath a podniknout s ním první výpravu mezihvězdnou lodí. Sfath jej prý až do roku 1953 zasvěcoval do velmi mnoha vědomostí, např. po stránce specifického Učení ducha, tzv. tvořivě-přírodních zákonitostí, života, meditace, budoucích událostí atd. Meier nemá žádné vyšší potvrzené vzdělání – učil se prý autodidakticky a za pomoci svých mimozemských přátel. Vinou údajných intrik prošel několika výchovnými ústavy, z nichž opakovaně utíkal. V roce 1957 vstoupil do francouzské cizinecké legie, ale po několika měsících uprchl a vrátil se do Evropy. V letech 1953–1964 měla jeho výuku prohloubit mimozemská žena Asket a uvést jej tak na cca 12 let trvající cestu kolem světa, při níž sbíral praktické zkušenosti a vědomosti v celkem 42 zemích světa. V nich se setkal s mnoha světovými vůdci, jako např. s Mahátmou Gándhím, Saddámem Husajnem a Franciscem Francem, a vykonával přes 350 různých zaměstnání. Za účelem studia prošel nejrůznějšími náboženskými hnutími, sektami a tajnými spolky. Stal se žákem a přítelem známých učitelů meditace, např. buddhistického mnicha Dharmawara Mahathera. Mešita Ahmdija v Karáčí v západním Pákistánu mu udělila arabské jméno Mohammed Abdullah. V šedesátých letech byl znám také pod pseudonymem „Fantom“, když pracoval jako soukromý detektiv a potíral kriminální bandy. V roce 1965 přišel při autobusové nehodě v Turecku o levou ruku. Přezdívku „Billy” mu dala Američanka Judy Reed v Teheránu (Írán), protože jí svým černým kloboukem a opaskem s revolverem připomínal legendu Divokého západu Billyho Kida. V únoru 1966 se po dvouměsíční známosti oženil s Kalliope Zaphiriou. Společně procestovali Turecko, Pákistán a Indii. Narodily se jim tři děti, dcera Gilgamesha (srpen 1968), syn Atlantis-Sokrates (září 1970) a syn Methusalem (říjen 1973). V roce 1975 údajně zahajuje tzv. oficiální kontakty s mimozemšťankou Semjase a zakládá společenství FIGU. V srpnu 1988 mu byl jménem všech japonských klubů karate propůjčen mistrovský titul pátý dan.  Je proti ničení životního prostředí, proti přelidnění, diskriminaci žen a zneužívání dětí. V boji proti přelidnění propaguje snížení porodnosti pomocí radikálních zákonných opatření a je pro různé formy antikoncepce. Za určitých okolností připouští také potrat a sterilizaci. Uvádí, že člověk nepochází z opice, nýbrž naopak opice z člověka coby odvětvený produkt lidského pravývoje. Původ pozemského lidstva spatřuje ve spojení čistě pozemských lidí s různými mimozemskými rasami, jež údajně významně ovlivnily pozemskou historii. Je proti mučení a trestu smrti, navrhuje pro zločince dočasný nebo doživotní exil. Je proti vegetariánství, doporučuje vyváženou stravu. Podporuje genetický výzkum. Násilí připouští jen v sebeobraně. Odmítá všechna náboženství a sekty, pokud mají co do činění s vírou a kultem.

Společenství FIGU.

FIGU (, „Svobodné zájmové společenství v oblasti hraničních a duchovních věd a ufologických studií“) založené Meierem roku 1975, se prezentuje následovně:  „Svobodné zájmové společenství je mezinárodně činné společenství stejně smýšlejících lidí, kteří hledají pravdu a usilují o to, orientovat se ve svých myšlenkách, citech a jednáních podle přírodně-tvořivých směrnic. FIGU se organizuje jako nevýdělečný spolek podle švýcarského Občanského zákoníku, článek 60 a další. FIGU je financováno dobrovolnými příspěvky členů, dary sponzorů stojících mimo společenství, jakož i prodejem knih, spisů a fotografií atd. Cíl FIGU spočívá v celosvětovém rozšiřování pravdy společně s „Billym“ Eduardem Albertem Meierem (BEAM) a za pomoci Plejaren a jiných forem života nepozemského původu, jež jsou však znalé pravdy a které již od pradávných dob vedou svůj život podle univerzální pravdy a jejích mírových kritérií a účinků. Boj za pravdu je bojem proti lžím, nepravdám a bludným učením, který je nutno vést prostřednictvím informací a poučení. FIGU informuje o pravdě v každé oblasti a ponechává každému člověku právo na jeho vlastní názor. FIGU nepracuje žádným způsobem misionářsky, a tedy nikoliv ve smyslu získávání přívrženců a věřících.“  Centrem celosvětových aktivit FIGU je Semjase-Silver-Star-Center, Hinterschmidrüti 1225, CH-8495 Schmidrüti, Švýcarsko. Z tohoto Centra vychází od roku 1975 celosvětová osvětová činnost FIGU, jež se zaměřuje na vydávání a šíření Meierových materiálů. Ty pojednávají např o následujících tématech: Tvoření ("Die Schoepfung"), Učení ducha, původ Univerza, historie Země, věda, astronomie, spiritualita, reinkarnace, genetická manipulace, pozemská náboženství, lidská evoluce, meziplanetární kosmické lety, galaktická federace, původ mimozemšťanů a jejich návštěvy na Zemi, telepatie, přelidnění, ničení životního prostředí, vztahy mezi mužem a ženou, kamufláže ze strany vlád, úřadů a armády atd.  Kontakty Meiera s mimozemšťany údajně začaly roku 1942 a mají trvat po zbytek jeho života, což do roku 2011 představuje bezmála 70 let trvající kontaktní období. V letech 1942–1953 uvádí kontakty s mimozemšťanem Sfath, v letech 1953–1964 s mimozemšťankou Asket a v letech 1964–1975 údajně veškeré kontakty s mimozemšťany přerušil a cestoval kolem světa. Roku 1975 údajně zahájil tzv. oficiální kontakty s mimozemšťankou Semjase a následně i s dalšími mimozemšťany označovanými jako Quetzal, Ptaah, Nera atd.

Téma.

Komunikace s mimozemšťany údajně probíhala a nadále probíhá tváří v tvář i telepaticky, a sice s rasou označovanou jako Plejaren, původně však Plejaden, což odkazovalo na nám známé souhvězdí Plejády. Od roku 1995 však Meier hovoří už jen o Plejaren, kteří údajně pocházejí z jiné dimenze tohoto Vesmíru, jež je vůči té naší posunuta o zlomek sekundy do budoucnosti. Hvězdný systém těchto mimozemšťanů se prý jmenuje stejně jako oni, tedy Plejaren. Jejich domovskou planetou má být Erra, jež se velikostí podobá Zemi.  Od 28. ledna 1975 do 18. prosince 2010 údajně absolvoval 971 osobních a 1149 telepatických kontaktů s mimozemšťany z Plejaren a příslušníky jejich Federace, přičemž tyto kontakty mají trvat po zbytek jeho života. Z 519 těchto údajných kontaktů sepsal kontaktní zprávy, tj. údajně doslovné přepisy rozhovorů mezi ním a dotyčnými mimozemšťany. Jeho kontaktní diskuze jsou vysoce detailní a zahrnují celé spektrum témat počínaje tzv. Tvořením ("Die Schoepfung") a jeho zákony a přikázáními a konče vědou, reinkarnací, spiritualitou, astronomií, ekologií, zdravím, mezilidskými vztahy a životem vůbec. Krom toho obsahují kontaktní zprávy i celou řadu obecných i zcela konkrétních proroctví a předpovědí, jež byly zčásti potvrzeny moderní vědou. Do češtiny bylo v roce 2011 přeloženo pouze prvních deset kontaktů s úvodními texty a výňatky z několika dalších kontaktů.  Plejaren prý Meierovi povolili vytvořit obsáhlý důkazní materiál, aby mohl vyvolat celosvětovou kontroverzi ve věcech UFO a mimozemského života. Dále jej údajně odmalička podporovali ve vývoji jeho vědomí a předávali mu nejrůznější informace a data atd., aby mohl roku 1975 zahájit svůj náročný úkol, jejž označuje jako misi. Ta má spočívat v písemném zachycení a šíření tzv. Učení pravdy, Učení ducha, Učení života, které Meier označuje také jako Učení proroků. Z tohoto Učení má vycházet celosvětová osvěta ve smyslu tzv. tvořivě-přírodních zákonitostí a přikázání, tj. ve všech ohledech života, vědomí, myšlení, cítění a jednání.  Jiným aspektem Meierova případu je vysoce kontroverzní kniha Talmud Jmmanuel. Meier tvrdí, že jde o německý překlad cca 2000 let starých staroaramejských svitků, které objevil v roce 1963 poblíž Jeruzaléma. Kniha popisuje život a působení muže jménem Jmmanuel, z něhož prý vinou církevních intrik později vznikla imaginární postava Ježíše Krista. Svitky prý za doby života Jmmanuela sepsal jeden z jeho učedníků. Obsah spisu, o němž Meier tvrdí, že je pravý, zpochybňuje základy křesťanské církve. Rozsáhlou studii Talmudu Jmmanuel provedl profesor James W. Deardorff.  Meier se stal v průběhu svých údajných kontaktů terčem mohutné a neustávající kritiky, jakož i celkem 21 zdokumentovaných pokusů o vraždu. Získal si však i celou řadu zastánců po celém světě, mezi nejznámější patří například por. plk. Wendelle C. Stevens, prof. James W. Deardorff, Michael Hesemann, Gary Kinder, Jim Dilettoso a Michael Horn.  Meier jako cíl svých kontaktů s mimozemšťany uvádí tzv. Učení pravdy, Učení ducha, Učení života, které krom kontaktních zpráv písemně zaznamenal asi ve 40 knihách, desítkách spisů a 411 učebních dopisech, které představují ucelené a systematické studium v této oblasti. FIGU jej definuje následovně:  „Učení života se vztahuje na veškerá fakta lidské existence, evoluce vědomí a celé mentality, stejně jako na ctnosti, rozvoj osobnosti a charekteru, na správný způsob života, mezilidské vztahy, partnerství atd., atp. Učení ducha se oproti tomu zaměřuje na všechny tvořivé a přírodní zákonitosti v každém ohledu, jakož i na tvořivá přikázání, jež platí jako doporučení hodná následování, aby člověk činil zadost zákonům Tvoření. V posledních asi deseti tisících letech se Učení tradovalo prakticky jen ústně a pouze velmi málo bylo předkládáno v písemné formě. To však vedlo k tomu, že sektářská krvavá náboženství, stejně jako náboženské či polonáboženské organizace dokázaly kolem Učení ducha zosnovat bájná mysteria, což vedlo k nehoráznému zfalšování, a sice až do dnešní doby. Zákony a přikázání Tvoření a přírody obsahují vlastní Učení ducha, jehož šíření je nejdůležitějším úkolem ‚Svobodného zájmového společenství‘ společně s ‚Billym‘ Eduardem Albertem Meierem.“  Mezi jeho díla patří např. následující knižní tituly: "Kalich pravdy"; "OM"; "Arahat Athersata"; "Genesis"; "Dekalog/Dodekalog"; "Talmud Jmmanuel"; "Zákon lásky"; "Život a smrt"; "Znovuzrození, život, umírání, smrt a smutek"; "Úvod do meditace"; "Meditace z jasného pohledu"; "Psychika"; "Direktivy"; "Způsob, jak žít"; "Moc myšlenek"; "Špetka vědění, smyslu a moudrosti"; "Pozemský člověče, přeji ti ..."; "Smysluplné, důstojné, hodnotné"; "Symboly Učení ducha"; "Vše o fluidové energii, resp. fluidové síly a jiné záležitosti"; "Klamná představa boha a nemoc klamné představy boha"; "K zamyšlení"; "Výchova dětí, mladistvých a dospělých" atd. Žádné z těchto německy psaných děl nebylo do roku 2011 přeloženo do češtiny.  Mezi další důkazní materiály Meiera patří i tzv. prorocky přesné informace, resp. jeho předpovědi a proroctví. V nich Meier často zveřejnil nejrůznější vědecké a jiné informace, které byly později potvrzeny vývojem událostí či nejmodernější vědou. V rámci svého údajného 251. kontaktu, dne 3. února 1995, předpověděl Meier např. úder nebo útok ze strany Spojených států a jejich prezidenta (viz válka v Iráku), hrozbu islámského fundamentalismu, riziko chemické války, objevení nové nemoci (viz SARS), rozšíření nemoci šílených krav na další zvířata a lidi, jakož i nehodu atomové elektrárny poblíž Lyonu ve Francii. Michael Horn ve svém článku "Profesionální skupina skeptiků dokazuje, že UFO jsou skutečná" uvádí další z Meierových předpovědí a proroctví: „V dubnu 2003 byl Dr. Josephu Veverkovi, předsedovi oddělení astronomie na Cornellově univerzitě, poskytnut dokument se specifickými informacemi o Jupiteru, jeho prstencích a měsících. Tento dokument publikoval Meier v říjnu 1978, pět měsíců předtím, než sonda Voyager 2 dotyčné informace vyfotografovala a poslala zpět k Zemi. Když byl Dr. Veverkovi předložen důkazní prostředek, že Meier popsal měsíc Io jako vulkanicky nejaktivnější těleso ve sluneční soustavě (a sice dříve, než v březnu 1979 existovala první oficiální vědomost o této věci), byl vědec přímý a otevřený: ‚Pokud to řekl 3–5 měsíců předem, tak mohu říct jen to, že má pravdu.‘ Meier dokumentoval také skutečnost, že Jupiter má prstence, popsal složení povrchu planety, zbarvení jejích měsíců, hladký povrch měsíce Io, jakož i fakt, že měsíc Europa je pokryt ledem. Ale co je ještě neuvěřitelnější: Meier přesně popsal složení a zdroj Jupiterových prstenců, 20 let předtím, než roku 1998 vědci z Cornellovy univerzity oznámili své první poznatky ohledně výzkumů v této oblasti!“  Přelidnění „Billy“ Eduard Albert Meier již od padesátých let 20. století zdůrazňuje nutnost redukce pozemské populace pomocí radikálních zákonných opatření. Vyslovuje se pro kontrolu porodnosti podle přesně odstupňovaného systému, avšak nepřipouští žádné zabíjení již žijících lidí. Přelidnění Země popisuje jako největší zlo, z něhož vyplývá celý řetězec negativních důsledků, počínaje drancováním přírody, vytěžováním zdrojů a změnou klimatu, konče psychickými poruchami, zvyšováním sociálního napětí, migracemi obyvatelstva a válkami. Přelidnění nepovažuje jen za problém rozvojových zemí, ale za problém celoplanetární, jenž se týká bez výjimky všech zemí i lidí. Zdůrazňuje nutnost rovnováhy mezi úrodnými plochami planety a počtem obyvatelstva. V tomto smyslu navrhuje dosažení přirozené světové populace o počtu cca 529 miliónů lidí.  Jedním z nejdůležitějších důkazů pro Meierova tvrzení je jeho velká kolekce kontroverzních fotografií. Ta zahrnuje obrázky UFO na švýcarském venkově, spojení kosmických lodí Apollo a Sojuz v roce 1975 či vzdálené astronomické úkazy. Meier přitom většinu ze svých cca 1000 fotografií pořídil v 70. letech, kdy ještě neexistovala možnost počítačové manipulace, a to jen s jednou rukou. Zároveň s těmito fotografiemi předložil i několik paralelních 8milimetrových filmů. Kritici jako Kal Korff, Stanton Friedman a Jacques Valle věří, že to jsou podvrhy. Někteří kritici poskytli jako příklad podobné obrázky a předvedli, že některé z Meierových fotografií vypadají jako ofocené z vědeckofantastických knih, kreseb a televizních programů. Další kritika Meierových fotografií zahrnuje údajné problémy v záběrech a osvětlení poukazující na vystřihování, vkládání a použití modelů. Obrázek údajné mimozemšťanky Asket znázorňoval herečku Michelle Dellafaveovou z televizního zábavného pořadu Deana Martina. Meier uvedl, že mu tato fotografie byla podstrčena kvůli zdiskreditování jeho tvrzení.

Kritika.

Fyzik Neil Davis z firmy Design Technology prozkoumal některé Meierovy fotografie pod mikroskopem, skenoval je mikrodenzitometrem a ověřoval možnost dvojitého osvitu nebo použití modelů. Při zkoumání papírových fotografií nemohl najít nic, co by ho podněcovalo k domněnce, že objekt na zkoumaných snímcích je něco jiného než velký objekt, který byl fotografován v určité vzdálenosti od fotopřístroje. Odborník na počítačové animace Jim Dilettoso předložil Meierovy snímky Dr. Robertovi Nathanovi a Bobovi Postovi z NASA. Oba nechali několik jeho fotek projít vyhodnocovacím programem, načež konstatovali: „Ať už jsou tyto obrázky cokoliv, jsou zatraceně dobré, nic nenasvědčuje nějakému zfalšování.“ Také profesor astronomie Dr. Michael Malin, specializující se na postupy vyhodnocování obrazových materiálů, nemohl objevit žádný náznak podvodu.  Meier údajně od Plejaren obdržel vzorky mimozemských kovových slitin. Pplk. Wendelle Stevens, který v letech 1978–1982 vedl vyšetřování Meierova případu, je nechal v USA testovat vědcem Marcelem Vogelem, vedoucím laboratoře IBM, držitelem 32 patentů, vynálezcem floppy disku a expertem na krystalické struktury. Třebaže byl Dr. Vogel velice skeptický a jednotlivé složky kovových vzorků se nacházejí i zde na Zemi, byl více než ohromen, když po početných výzkumech konstatoval jeden ze svých závěrů, že tento materiál nevznikl nám známým procesem zpracování kovů. Musela se zde uskutečnit neelektrická, studená fúze kovů, což je postup, který je na Zemi ještě neznámý. Vogel: „S žádnou nám známou technologií bychom toho na naší planetě nemohli dosáhnout. Teprve asi za 150 let budeme na Zemi s naší metalurgií tak daleko, že budeme po stránce technické výroby schopni vytvářet takovéto sloučeniny.“ Kovové vzorky ovšem následně zmizely, takže byl znemožněn jejich další výzkum a analýza jiných vědců. To je fakt, který v očích kritiků poukazuje na nepravost či nepodstatnost kovových vzorků jakožto důkazu pro Meierova tvrzení.  Michael Horn ve svém již zmíněném článku "Profesionální skupina skeptiků dokazuje, že UFO jsou skutečná" uvádí: „Skeptici (ani jiní, kteří se o to pokusili) nakonec nebyli schopni reprodukovat zvukovou nahrávku UFO, kterou Meier pořídil pouze pomocí obyčejného kazetového přehrávače na otevřeném poli a před 15 svědky. Nahrávka obsahuje 32 simultánních frekvencí, 24 ve slyšitelné a 8 v neslyšitelné oblasti. Do dnešního dne je nelze reprodukovat, dokonce ani s nejmodernějšími syntezátory, nemluvě o kazetových přehrávačích ve volném prostranství.“  Kromě „Billyho“ Eduarda A. Meiera může více než 120 dalších osob dosvědčit nejrůznější události kolem Plejaden/Plejaren a jejich kosmických lodí, jakož i záležitosti kolem BEAM samotného. V roce 2001 vydalo FIGU tzv. knihu svědků ("Zeugenbuch"), která dokumentuje řadu konkrétních svědeckých výpovědí mezi léty 1959–2001.

Billy Meier, vlastním jménem Eduard Albert Meier (* 3. února 1937, Bülach, Švýcarsko) je zakladatel FIGU, Svobodného zájmového společenství v oblasti hraničních a duchovních věd a ufologických studií. Je také původcem přes 1000 kontroverzních fotografií objektů UFO, vzniklých většinou v sedmdesátých letech, a osmi osmimilimetrových filmů. Krom toho předložil zvukové nahrávky údajné mimozemské lodi a též vzorky údajně mimozemských kovů a krystalů. Disponuje více než 120 zdokumentovanými svědky. Odpůrci považují tyto materiály a svědectví za podvrhy. Meier tvrdí, že se setkává s mimozemšťany a jako cíl svých domnělých kontaktů uvádí specifické učení, které označuje jako Učení pravdy, Učení ducha, Učení života a které do roku 2011 čítá přes 20 000 stran německy psaného textu, z něhož byl do češtiny přeložen pouze zlomek. Mimozemšťané pocházejí podle Meiera z hvězdokupy Plejaren – ta se má nacházet v jiné dimenzi tohoto Vesmíru posunuté vůči té naší o zlomek sekundy do budoucnosti – a nazývají se stejně jako jejich hvězdokupa, tedy Plejaren. Popisuje je jako humanoidy, bytosti podobné lidem ze Země, avšak mnohem vyspělejší po stránce ducha, vědomí i techniky.

Eduard Albert Meier (born February 3, 1937), commonly nicknamed "Billy" is the founder of a UFO religion called the "Freie Interessengemeinschaft für Grenz- und Geisteswissenschaften und Ufologiestudien" (Free Community of Interests for the Border and Spiritual Sciences and Ufological Studies) and alleged contactee whose UFO photographs are claimed to show alien spacecraft. Meier claims to be in regular contact with extraterrestrial beings he calls the Plejaren. He also presented other material during the 1970s such as metal samples, sound recordings and film footage. Meier claims to be the seventh reincarnation after six prophets common to Judaism, Christianity, and Islam: Enoch, Elijah, Isaiah, Jeremiah, Immanuel (Jesus), and Mohammed.  Meier has been widely characterized as a fraud by skeptics and ufologists, who suggest that he used models to hoax photos claimed to show alien spacecraft.


Historie firmy.

Zakladatelem firmy se stal 7. prosince 1953 Rakušan Karl Wlaschek (1917-2015) z Vídně, který otevřel první diskontní obchod s drogistickým zbožím. Díky širokému výběru zboží a nízkým cenám se jeho firma začala rychle zvětšovat a rozšiřovat do dalších měst v Rakousku. Na počátku 60. let bylo již v provozu 45 poboček a v roce 1961 se zavedlo jednotné pojmenování Billa pro celou obchodní síť. Ve stejném roce byl zaveden bezobslužný prodej.  Firma se v průběhu 60. a 70. let rozrůstala a rozšiřovala sortiment nabízeného zboží (vznikaly sesterské firmy jako BIPA, LIBRO, EMMA atd). Firma využila pádu Východního bloku a začala expandovat do Polska, Itálie, Maďarska, Slovenska a Česka (1990). Dne 3. února 2000 byla otevřena první prodejna na Ukrajině v Kyjevě.  V roce 1996 byla firma koupena německou skupinou REWE Group.

Pobočky.

V současnosti BILLA působí v 6 evropských zemích.

BILLA v Česku.

V Česku BILLA otevřela první prodejnu 26. října 1991 v Brně a rok později byly otevřeny další dvě filiálky v Praze a Prostějově. V dalších letech se rozšiřovaly v rozsahu 5-8 filiálek za rok. K dalšímu zrychlení došlo od podzimu roku 1997, kdy bylo také postaveno nové sídlo a sklad firmy v Praze - Modleticích. Na přelomu let 2007 a 2008 převzala 97 supermarketů Delvita. Za rok 2019 měla obrat více jak 34 mld. korun. K začátku roku 2020 má BILLA v Česku 233 prodejen a zaměstnává více jak 6000 zaměstnanců. https://havas.cz/pressroom/billa-otevira-v-poradi-233-prodejnu-v-rajhradu/

BILLA na Slovensku.

Na Slovensku je BILLA od roku 1993.

BILLA v Rusku.

V Rusku je Billa od roku 2004. Nejdříve měla pobočky především v Moskvě a okolí, ale od roku 2008 se začala rozšiřovat i do ostatních regionů. V letech 2008-2011 působila v Rusku pod názvem Biop. V roce 2008 koupila 13 prodejen supermarketů Yum-Yum v Moskvě a v roce 2012 prodejny Citistor. K prosinci 2018 má BILLA v Rusku 151 prodejen.

BILLA na Ukrajině.

První supermarket BILLA byl na Ukrajině otevřen 3. února 2000 v Kyjevě. Následně se rozšiřoval - v roce 2014 počet obchodů dosáhl 39 supermarketů a byly zastoupeny v 16 městech v 9 regionech země. Od roku 2015 ale počet supermarketů klesl. V červnu 2017 společnost oznámila prodej 9 svých prodejen a v září 2017 byla síť supermarketů snížena na 17 supermarketů, z toho 12 - v oblasti Kyjevu, 2 v Dněpru a Oděse a 1 v Zhytomyru. V březnu 2019 jich už bylo zase 30.

BILLA stop & shop.

Jedná se o speciální prodejny BILLY na vybraných čerpacích stanicích Shell, které jsou určeny pro rychlý nákup motoristům. Podle průzkumu agentury Kantar TNS upřednostňuje 48 % zákazníků tyto prodejny právě díky rychlosti nákupu, dalších 39 % kvůli tomu, že si mohou nakoupit kdykoliv je potřeba. Většina prodejen je totiž otevřena 24 hodin denně a to i ve svátky. Podle stejného průzkumu také lidé nejčastěji kupují nápoje a pečivo. K lednu 2020 je těchto prodejen v Česku 70.

Kontroverzní reklama Billy na čerstvě upečené pečivo.

V roce 2019 probíhala v televizním vysílání reklama Billy na čerstvě upečené pečivo a to, že Billa je už 27 let expertem na čerstvost.<ref name="vitalia.cz/clanky/billa-pece-az-se-ji-od-huby-prasi-jeji-reklamu-resi-inspekce-i-televizni-rada"></ref> Problémem reklamního spotu je v tom, že v něm jsou místo čerstvě upečeného pečiva z trouby vytahovány rozpeky. Podle tvrzení tiskové mluvčí Billy Dany Bratánkové se čerstvé pečivo v prodejnách Billa nepřipravuje, protože prodejny nedisponují pekárnou. Na všech 224 prodejnách Billa v České republice se k 19. 3. 2019 pečivo pouze dopékalo.  Na jaře 2019 byl proto podán Radě pro rozhlasové a televizní vysílání podnět k prošetření.<ref name="vitalia.cz/clanky/rada-udelila-bille-trest-za-jeji-zavadejici-reklamu-to-se-podrzte"></ref> Rada po devíti měsících vynesla rozhodnutí, ve kterém uznává společnost Billu vinnou ze spáchání přestupku a udělila jí správní trest ve formě napomenutí, upozornila ji, že v případě opakování protiprávního jednání ji hrozí pěněžitá sankce ve výši až 2 milionů Kč a uložila Bille povinnost uhradit paušální částku nákladů řízení ve výši 1000 Kč.  Po rozhodutí v Bille proběhla změna textu na hodinách v prodejnách z textu „Každých 30 minut čerstvé pečivo“ na text „Každých 30 minut křupavé pečivo“.

BILLA (; zkratka z německých slov „BILliger LAden“ – „"Levný obchod"“) je rakouská obchodní značka řetězce supermarketů provozovaných společností "BILLA, spol. s r.o.", kterou vlastní firma REWE Group. V současnosti působí v domovském Rakousku, v Česku, na Slovensku, v Bulharsku, na Ukrajině a v Rusku.  Firma zaměstnává v Česku přes 6200 zaměstnanců, kteří pracují v 205 pobočkách.

BILLA () is an Austrian supermarket chain that operates throughout Central, Eastern and Southeastern Europe. The company, which was founded by Karl Wlaschek in 1953, is currently owned by Germany's REWE Group.  The chain's name is a portmanteau of ""billiger Laden"", German for 'cheaper shop'.


Historie.

Pocházel z města Hutherib (řecky Athribis) v 10. dolnoegyptském kraji v nilské deltě a kariéru zahájil jako vojenský písař. Přibližně až do padesátého roku svého věku působil ve svém rodišti, kde byl významným činitelem místní správy a prvním knězem tamního chrámu boha Hora-Chenticheje.  Do hlavního města byl povolán jako písař odvedenců pracujících na královským monumentech a organizoval jejich nasazení na konkrétních stavbách po celém Egyptě. Patrně byl velmi úspěšný, protože krátce na to byl povýšen na „ředitele všech královských staveb“. Není jasné, jaký byl obsah tohoto jeho titulu spojujícího jej s dozorem nad všemi královskými pracemi. Pokud je správné jeho chápání jako označení architekta, pak by Amenhotep, syn Hapuův zbudoval pro Amenhotepa III. všechny významné monumenty, zejména panovníkův zádušní chrám (dnes z něj zůstávají jen dvě kolosální sochy označované jako tzv. Memnonovy kolosy) a zásadní úpravy karnackého chrámu ve starověkém Vesetu; projektem luxorského chrámu ale byli pověřeni jiní architekti, dvojčata Hor a Sutej. O práci, kterou vykonával, Amenhotep sám prohlásil: "„Nenapodoboval jsem nic, co bylo pořízeno dříve… dosud nikdo jiný nic takového neučinil od časů založení Obou zemí.“"  Ve 30./31. roce vlády Amenhotepa III. byl pověřen organizací významné oslavy královského jubilea sed, na níž sehrál rituální roli následníka místo nedávno zemřelého korunního prince Thutmose. Krátce poté, snad i jako odměnu, Amenhotep, syn Hapuův obdržel ve 31. roce vlády výjimečnou poctu: jako jediné známé soukromé osobě mu bylo dovoleno vybudovat si už za života po vzoru panovníků chrám pro vlastní zádušní kult, a to v místě královské nekropole v dnešním Medínit Habu.  O Amenhotepově výjimečnosti v očích současníků svědčí také to, že jeho sochy byly vztyčeny v karnackém chrámu. Na jedné z nich o sobě říká: "„Byl jsem uveden do boží knihy, viděl jsem, jak na Thovtovi spočívá záře, a byl jsem obdařen jeho tajemstvími.“" Ačkoli nebyl knězem Amonova chrámu, další z jeho soch jej představuje jako králem ustanoveného prostředníka mezi tímto bohem a lidmi: "„jsem mluvčí jmenovaný králem, abych vyslechl vaše prosby“" a přetlumočil je Amonovi. V návaznosti na to český esoterik Jaromír Kozák pokládá za „velmi pravděpodobné, že napsal… řadu duchovních textů“ egyptské náboženské literatury, nicméně neexistuje žádný věrohodný egyptologický doklad pro taková tvrzení.  Amenhotep, syn Hapuův zemřel pravděpodobně po oslavě druhého královského jubilea, tedy ve 33./34. roce vlády Amenhotepa III., nelze to však tvrdit s určitostí.  Podle Manehtova podání, jak je interpretuje např. britský egyptolog a popularizátor této vědy Carl Nicholas Reeves, sehrál Amenhotep, syn Hapuův významnou roli v novém formulování pojetí královské moci v době Amenhotepa III., v jeho důrazném napojení na sluneční kult manifestovaném právně od prvních oslav královského jubilea a poté v jeho následném kontinuálním rozvíjení v první fázi Achnatonovy náboženské reformy. Nakonec však měl být zklamán počínaním nového panovníka a začal se obávat trestu bohů, který stihne jej i celou zemi; proto krále varoval dopisem a spáchal sebevraždu. Reeves se dokonce domnívá, že existují zachycení skutečné Amenhotepovy podoby – pokládá za ně dva sádrové odlitky mužské tváře, které byly nalezeny v dílně sochaře Thutmose v Achetatonu. Ani pro tyto domněnky nicméně neexistuje přímý důkaz.  Je nepochybné, že Amenhotep, syn Hapuův pro své výjimečné osobní a duševní schopnosti za svého života požíval velké vážnosti a že se mu dostalo řady zcela ojedinělých poct; o konkrétních důvodech však dnes lze jen spekulovat. Provozování jeho zádušního chrámu je doloženo ještě v době 21. dynastie.

Amenhotep jako bůh.

V nápisu z doby 22. dynastie je Amenhotep oslovován jako "„velký svým jménem, znalý tajné síly minulých slov, která pocházejí z časů předků.“" Nejpozději v ptolemaiovské době byl i oficiálně uctíván jako božský mudrc a léčitel, jeho kult však měl pouze lokální význam a nerozšířil se mimo oblast Vesetu, kde byl spojován do kultické dvojice s Imhotepem. Jeho svatyně se nacházely v chrámu v Karnaku, v Dér el-Medíně a v tehdy už dávno nefunkčním chrámu panovnice Hatšepsuty Džeser-Džeseru v Dér el-Bahrí.  Jako bůh byl pokládán za syna Thovta a Hathory, někdy je jako jeho božský otec uváděn Hapi a matka Sešat.  Amenhotepova ikonografie zůstala poměrně jednoduchá a nijak se nelišila od zobrazení, která vznikla za jeho života. Byl zobrazován jako písař sedící na rohoži s papyrovým svitkem v rukou.

Amenhotep, syn Hapuův (znám též pod jménem Huj, Manehto jej označuje jako Paapida, což je pořečtená verze egyptského přizviska "sa Hapi" – „syn Hapuův“) byl vezír a významný hodnostář, královský písař a „ředitel všech královských staveb“ ve starověkém Egyptě za vlády panovníka 18. dynastie Amenhotepa III., patrně nejmocnější dvořan jeho doby. Narodil se kolem roku 1430 př. n. l. a dožil se asi 80 let. Za svého života byl pokládán za mimořádnou osobnost; po smrti mu byly prokazovány pocty blízké kultu panovníků, později byl považován za jednoho z bohů. Uctíván byl zejména v ptolemaiovské době.

Amenhotep, son of Hapu (transcribed "jmn-ḥtp zꜣ ḥꜣp.w"; early-mid 14th century BC) was an ancient Egyptian architect, a priest, a scribe, and a public official, who held a number of offices under Amenhotep III of the 18th Dynasty.


Vzhled euromincí.

Vzhled přibližně 230 milionů slovinských euromincí (celková nominální hodnota slovinských euromincí je přibližně 80 miliónů eur) byl odhalen 7. října 2005. Navrhli jej Miljenko Licul, Maja Licul a Janez Boljka.  Na obvodu všech mincí je 12 hvězd symbolizujících Evropskou unii střídavě s písmeny nápisu „SLOVENIJA“ (slovinsky Slovinsko). Mince každé nominální hodnoty zobrazují rozdílné motivy:

Kontroverze.

V Korutanech se strhlo mírné politické pobouření kvůli umístění Kněžského kamene na slovinské eurominci 2 centy. Tento římský antický sloup, který byl používán při dosazování vévodů Korutan, je v současnosti uschován v muzeu v Klagenfurtu, korutanském hlavním městě, a je zde také považován za historický symbol státu. Vláda spolkové země Korutany (v čele s guvernérem Jörgem Haiderem) vydala 25. října 2005 protest, který byl ale zamítnut slovinským ministrem zahraničí Dimitrijem Rupelem jako neseriózní.  Kromě Kněžského kamene bylo v médiích také zmíněno vyobrazení lipicánů na minci 20 centů. Rakousko považuje lipicány za svůj symbol, a proto byli také zobrazeni na rakouské minci 5 šilinků. Přesto nebyl oficiální protest podán a rozhodnutí o motivu lipicánů na minci lze považovat za kladný, protože upozorňuje na více než stoletou společnou minulost. Navíc Slovinsko poukazuje na historickou spojitost lipicánů, slovinské historie a existujícího hřebčína v Lipici.

Zavedení eura.

Od 1. března 2006 byly v obchodech uváděny ceny v tolarech i eurech. Pro zavedení hotovosti v eurech byla nutná výměna 442 milionů mincí a 108 milionů bankovek v tolarech za 155 milionů euromincí a 42 milionů eurobankovek, a proto zásobila Banka Slovinska velkoobchodníky a nestátní banky hotovostí v eurech už od začátku září 2006.  Pro ražbu slovinských euromincí byla prostřednictvím mezinárodního tenderu vybrána finská státní mincovna ve městě Rahapaja. Kromě finské mincovny vznikaly slovinské euromince následně i v Nizozemsku a na Slovensku.  Od 15. prosince 2006 si mohli obyvatelé koupit tzv. startovací balíčky slovinských euromincí ve všech slovinských bankách. Tato kolekce eur obsahovala 8 mincí 1 cent, 7 mincí 2 centy, 6 mincí 5 centů, 6 mincí 10 centů, 7 mincí 20 centů, 4 mince 50 centů, 4 mince 1 euro, 2 mince 2 eura v celkové hodnotě 12,52 €. Tento balíček se prodával za 3000 tolarů.

Pamětní mince.

Dvoueurové oběžné mince.

Následující tabulka zahrnuje 2€ pamětní mice vydané mezi roky 2007 a 2019.

Slovinské euromince jsou v oběhu od 1. ledna 2007, kdy Slovinsko přešlo z tolaru na euro. Stalo se tak prvním členem eurozóny z nových členských států Evropské unie. Slovinsko je členem EU od 1. května 2004 a také je členem Evropské měnové unie.  Před vstupem do eurozóny bylo také jedním z členů ERM II. Směnný kurz tolaru k euru se do června 2006 mohl pohybovat pouze v rozmezí 15 %, a poté byl finančními ministry Evropské unie pevně stanoven na 239,640 tolarů za euro.  Slovinská psaná verze a výslovnost názvu měny je "Evro".

Slovenian euro coins were first issued for circulation on 1 January 2007 and a unique feature is designed for each coin. The design of approximately 230 million Slovenian euro coins (total value of approximately €80 million) was unveiled on 7 October 2005. The designers were Miljenko Licul, Maja Licul and Janez Boljka. The Mint of Finland was chosen to mint the coins through an international tender in 2007.


Životopis.

V deseti letech se se svými rodiči přestěhovala z Brazílie do Greenwich Village v New Yorku, kde později navštěvovala konzervatoř Fiorella LaGuardiy (Fiorello H. LaGuardia High School of Music & Art and Performing Arts) a divadelní obor na Juilliardově škole.

Kariéra.

Svou první roli získala v komedii ze světa módy "Parfém" (2001), následovala hlavní role ve filmu "Way Off Broadway" (2001). V Los Angeles pak získala roli ve sci-fi seriálu "Firefly" (2002–2003) a navazujícím filmu "Serenity" (2005), kde ztvárnila roli "společnice" (luxusní prostitutky) Inary Serry.  V desáté sérii "Hvězdné brány" (2006–2007) a navazujícím filmu "" (2008) hrála Adriu, dceru Valy Mal Doran a představitelku Orici.  V roce 2009 dostala hlavní roli v seriálu stanice ABC "V", v němž do roku 2011 hrála Annu, vůdce Návštěvníků. V letech 2011–2013 účinkovala jako manželka amerického válečného veterána v seriálu "Ve jménu vlasti", mezi roky 2015 a 2019 působila v seriálu "Gotham" jako doktorka Leslie Thompkinsová. Od roku 2014 dabuje počítačový program Gideon v seriálu "The Flash". V roce 2016 se představila ve snímku "Deadpool", tuto roli si zopakovala i v následujícím filmu "Deadpool 2" (2018).

Osobní život.

V listopadu 2011 si vzala amerického filmového producenta a režiséra Austina Chicka. Dne 22. října 2013 se jim narodil syn Julius. V červenci 2015 zažádala o rozvod, v květnu 2016 se oficiálně rozvedli.  V roce 2015 oznámila, že s hercem Benem McKenziem, kterého potkala na natáčení seriálu "Gotham", čeká dítě. Dcera Frances Laitz Setta Schenkkan se narodila 2. března 2016. Dne 2. června 2017 se s McKenziem vzali.

Morena Silva de Vaz Setta Baccarin (* 2. června 1979, Rio de Janeiro, Brazílie) je brazilsko-americká herečka, dcera brazilské herečky Vera Setty. K jejím nejvýznamnějším rolím patří Inara Serra v seriálu "Firefly", Adria v seriálu "Hvězdná brána", Anna v seriálu "V", Jessica Brodyová v seriálu "Ve jménu vlasti" a Leslie Thompkinsová v seriálu "Gotham".

Morena Baccarin (born June 2, 1979) is a Brazilian-American actress known for portraying Inara Serra in the sci-fi series "Firefly" and the follow-up film "Serenity", Vanessa in the superhero comedy film "Deadpool" and its sequel "Deadpool 2"; Jessica Brody in the Showtime series "Homeland", for which she received a Primetime Emmy Award nomination for Outstanding Supporting Actress in a Drama Series in 2013; and Leslie Thompkins in the Fox series "Gotham".


Vliv hypoxie na organismus.

Vliv hypoxie na organismus rozlišujeme podle 2 základních kritérií. Záleží na míře hypoxie a délce trvání hypoxie. Studie prokázaly, že pokud se kontroluje míra hypoxie a její délka trvání, a to nejčastěji v normobarické hypoxii vytvořené pomocí speciálních hypoxických systémů, dochází k:  Pokud se míra a délka hypoxie nedá kontrolovat, ovlivňuje hlavně:  Léčba hypoxie se nazývá oxygenoterapie. Spočívá v podávání kyslíku, který je ohřátý a zvlhčený, s malou přítomností oxidu uhličitého. Jelikož je kyslík sám o sobě toxický, sledujeme neustále hladinu vdechovaného kyslíku z kyslíkové láhve. Při vyšší koncentraci kyslíku může vzniknout retinopatie – odchlípení sítnice v oku až oslepnutí. Diagnóza hypoxie je potvrzena laboratorními výsledky z nesražené kapilární krve – vyšetření dle Astrupa. V takovém vzorku sledujeme množství kyslíku a ostatních krevních plynů a dále saturaci červených krvinek kyslíkem.

Normobarická normoxie vs Normobarická hypoxie.

Normobarická hypoxie je snížený parciální tlak kyslíku, avšak bez změny celkového parciálního tlaku všech plynů. Nejčastěji se normobarická hypoxie vytváří pomocí membránových generátorů na výrobu hypoxického vzduchu, kdy jsou molekuly kyslíku přes membránu filtrovány a deficit se doplní dusíkem. Rozdíl mezi normobarickou normoxií a normobarickou hypoxií můžete vidět na následujícím grafu:

Zdroje.

XI, Lei. a Tatiana V. SEREBROVSKAYA. "Intermittent hypoxia and human diseases". Dordrecht: Springer, c2012. .  HAYES, H. B., A. JAYARAMAN, M. HERRMANN, G. S. MITCHELL, W. Z. RYMER a R. D. TRUMBOWER. Daily intermittent hypoxia enhances walking after chronic spinal cord injury: A randomized trial. "Neurology"[online]. 2014, 82(2), 104-113 [cit. 2018-02-27]. DOI: 10.1212/01.WNL.0000437416.34298.43. ISSN 0028-3878. Dostupné z: <nowiki>http://www.neurology.org/cgi/doi/10.1212/01.WNL.0000437416.34298.43</nowiki>  PALTSYN, Alexander A, Eugenia B MANUKHINA, Anna V GORYACHEVA, H Fred DOWNEY, Ivan P DUBROVIN, Svetlana V KOMISSAROVA a Aslan A KUBATIEV. Intermittent hypoxia stimulates formation of binuclear neurons in brain cortex—A role of cell fusion in neuroprotection?. "Experimental Biology and Medicine" [online]. 2014, 239(5), 595-600 [cit. 2018-02-27]. DOI: 10.1177/1535370214523898. ISSN 1535-3702. Dostupné z: <nowiki>http://journals.sagepub.com/doi/10.1177/1535370214523898</nowiki>  WIESNER, Susanne, Sven HAUFE, Stefan ENGELI, Harry MUTSCHLER, Ute HAAS, Friedrich C. LUFT a Jens JORDAN. Influences of Normobaric Hypoxia Training on Physical Fitness and Metabolic Risk Markers in Overweight to Obese Subjects. "Obesity" [online]. 2010, 18(1), 116-120 [cit. 2018-02-27]. DOI: 10.1038/oby.2009.193. ISSN 1930-7381. Dostupné z: <nowiki>http://doi.wiley.com/10.1038/oby.2009.193</nowiki>  MACKENZIE, Richard, Neil MAXWELL, Paul CASTLE, Gary BRICKLEY a Peter WATT. Acute hypoxia and exercise improve insulin sensitivity (SI2*) in individuals with type 2 diabetes. "Diabetes/Metabolism Research and Reviews" [online]. 2011, 27(1), 94-101 [cit. 2018-02-27]. DOI: 10.1002/dmrr.1156. ISSN 1520-7552. Dostupné z: <nowiki>http://doi.wiley.com/10.1002/dmrr.1156</nowiki>  PONSOT, Elodie, Stéphane P. DUFOUR, Joffrey ZOLL, et al. Exercise training in normobaric hypoxia in endurance runners. II. Improvement of mitochondrial properties in skeletal muscle. "Journal of Applied Physiology" [online]. 2006, 100(4), 1249–1257 [cit. 2018-02-27]. DOI: 10.1152/japplphysiol.00361.2005. ISSN 8750-7587. Dostupné z: <nowiki>http://www.physiology.org/doi/10.1152/japplphysiol.00361.2005</nowiki

Hypoxie je obecně menší či nedostatečné množství kyslíku pro tělesný metabolismus, než na které je organismus zvyklý. Hypoxie je způsobena sníženým parciálním tlakem kyslíku nebo špatnou funkcí některého článku dopravy kyslíku k buňkám organismu. Hypoxii proto dělíme na tyto skupiny podle příčiny vzniku:

Hypoxia is a condition in which the body or a region of the body is deprived of adequate oxygen supply at the tissue level. Hypoxia may be classified as either "generalized", affecting the whole body, or "local", affecting a region of the body. Although hypoxia is often a pathological condition, variations in arterial oxygen concentrations can be part of the normal physiology, for example, during hypoventilation training or strenuous physical exercise.  Hypoxia differs from hypoxemia and anoxemia in that hypoxia refers to a state in which oxygen supply is insufficient, whereas hypoxemia and anoxemia refer specifically to states that have low or zero arterial oxygen supply. Hypoxia in which there is complete deprivation of oxygen supply is referred to as anoxia.  Generalized hypoxia occurs in healthy people when they ascend to high altitude, where it causes altitude sickness leading to potentially fatal complications: high altitude pulmonary edema (HAPE) and high altitude cerebral edema (HACE). Hypoxia also occurs in healthy individuals when breathing mixtures of gases with a low oxygen content, e.g. while diving underwater especially when using closed-circuit rebreather systems that control the amount of oxygen in the supplied air. Mild, non-damaging intermittent hypoxia is used intentionally during altitude training to develop an athletic performance adaptation at both the systemic and cellular level.  In acute or silent hypoxia, a person’s oxygen level in blood cells and tissue can drop without any initial warning, even though the individual’s chest x-ray shows diffuse pneumonia with an oxygen level below normal. Doctors report cases of silent hypoxia with COVID-19 patients who did not experience shortness of breath or coughing until their oxygen levels had plummeted to such a degree that the patients risked acute respiratory distress (ARDS) and organ failure. In a New York Times opinion piece (4/20/20), emergency room doctor Richard Levitan reports "a vast majority of Covid pneumonia patients I met had remarkably low oxygen saturations at triage — seemingly incompatible with life — but they were using their cellphones as we put them on monitors."  Hypoxia is a common complication of preterm birth in newborn infants. Because the lungs develop late in pregnancy, premature infants frequently possess underdeveloped lungs. To improve lung function, doctors frequently place infants at risk of hypoxia inside incubators (also known as humidicribs) that provide warmth, humidity, and oxygen. More serious cases are treated with continuous positive airway pressure.


Kvantita ve vědě.

Počítáním podobných předmětů (událostí atd.) vznikají kvantity diskrétní, celočíselné, kdežto měřením velikosti kvantity spojité. Ve středověku proniká pojem kvantity do přírodních věd (Roger Bacon, Nicolas d´Oresme) a Mikuláš Kusánský kolem roku 1435 poprvé navrhuje, aby se věda věnovala především systematickému měření, zejména vážení různých látek. Z porovnávání vah se může podle něho dozvědět víc a hlavně spolehlivěji než zkoumáním smyslově poznatelných kvalit.  Tento program soustavného měření, který pak zahájili vědci 16. a 17. století, jim umožnil formulovat i fyzikální otázky a hypotézy matematicky. René Descartes odlišil smyslovou skutečnost tím, že jí přisoudil rozlehlost, tedy měřitelnou kvantitu, na rozdíl od „myslící věci“, která rozlehlá není. Velké úspěchy této „nové vědy“ (Galileo Galilei), která kvality tíže a síly nahradila měřitelnou vahou, vedly ke snaze převádět i další kvality na měřitelné čili kvantitativní veličiny. Postupně se tak podařilo měřit a tedy kvantifikovat např. čas, teplotu, tlak, výšku tónu, barvu, tvrdost a další, až se během 19. století přírodní vědy začaly „kvalitám“ úplně vyhýbat a věnovat se pouze tomu, co se dá měřit. Zároveň se rychle rozvíjely i nejrůznější měřicí metody, standardizace jednotek a metod, statistické metody zpracování měření a podobně. Od začátku 20. století pronikají kvantitativní metody do dalších a dalších věd, například sociologie, psychologie, jazykovědy, politologie. Jejich kvantity vznikají obvykle statistickým zpracováním hromadných dat a od poloviny 20. století také z modelů.  Hlavní předností kvantitativního zkoumání je reprodukovatelnost a tedy také ověřitelnost (případně vyvratitelnost) číselných výsledků. Pokud se z nich podaří vhodnou hypotézou odvodit nějakou zákonitost, může pak sloužit i k předvídání budoucích událostí a k cílevědomému ovládání „přírodních sil“, jak si to představoval už Francis Bacon nebo René Descartes. Kvantitativní zkoumání ovšem potřebuje také hypotézy, které určují, co a jak měřit, a potom řídí interpretaci výsledků.

Kvantita či množství je údaj, odpověď na otázku „kolik?“ (?), „jak mnoho?“ – podobně jako kvalita odpovídá na otázku „jaký?“ (?) V jazyce se vyjadřuje příslovcem, číslovkou (sedm, tři a půl, několik, mnoho…), případně symbolem čísla (např. 17; 16,99; 7/8; 2π; XVI atd.).  Kvantity vznikají odhadem, počítáním a nejčastěji měřením. Kvantita a kvalita jako kategorie se vyskytují od Aristotela až po Kanta. Pojem kvantity se nejprve užíval v jazykovědě, v poetice a v hudební teorii, kde označuje délku hlásky, slabiky (krátká – dlouhá) nebo tónu. V logice znamená kvantita pojmu jeho rozsah (extenzi), kvantita soudu rozlišuje, zde se týká jednoho, některých nebo všech prvků; odtud také označení kvantifikátor.

Quantity is a property that can exist as a multitude or magnitude, which illustrate discontinuity and continuity. Quantities can be compared in terms of "more", "less", or "equal", or by assigning a numerical value in terms of a unit of measurement. Mass, time, distance, heat, and angular separation are among the familiar examples of quantitative properties.  Quantity is among the basic classes of things along with quality, substance, change, and relation. Some quantities are such by their inner nature (as number), while others function as states (properties, dimensions, attributes) of things such as heavy and light, long and short, broad and narrow, small and great, or much and little.  Under the name of multitude comes what is discontinuous and discrete and divisible ultimately into indivisibles, such as: "army, fleet, flock, government, company, party, people, mess (military), chorus, crowd", and "number"; all which are cases of collective nouns. Under the name of magnitude comes what is continuous and unified and divisible only into smaller divisibles, such as: "matter, mass, energy, liquid, material"—all cases of non-collective nouns.  Along with analyzing its nature and classification, the issues of quantity involve such closely related topics as dimensionality, equality, proportion, the measurements of quantities, the units of measurements, number and numbering systems, the types of numbers and their relations to each other as numerical ratios.


Motivace.

Uvažujme rovinu a v ní mějme šipky ve významu vektorů. Matematicky daná situace odpovídá reálnému vektorovému prostoru formula_1, pro vztah tohoto vektorového prostoru a prostoru šipek v rovině viz oddíl Geometrická interpretace v článku lineární kombinace. Vezměme si konkrétní příklad se šipkami formula_2 vyznačenými na prvním obrázku. Jejich vektorový zápis je Vidíme, že obě šipky leží na jedné přímce. Navíc vidíme, a je to vidět i z číselného zápisu vektorů výše, že když vektor formula_4 obrátíme, bude směřovat stejným směrem jako vektor formula_5, a když ho ještě prodloužíme na dvojnásobnou délku, tak se bude přesně rovnat tomuto druhému vektoru. Neboli platí Pokud si v rovnosti výše převedeme oba vektory na jednu stranu, dostáváme výraz který je speciálním případem tzv. lineární kombinace vektorů. Obecně lze lineární kombinaci dvou vektorů vyjádřit ve tvaru formula_8. V našem případě lze tedy výše uvedenou rovnost přepsat jako  Koukněme se nyní na druhý obrázek, kde jsme první vektor pozměnili tak, že jsme mu přepsali jeho druhou složku, máme nyní tedy Z obrázku teď ale vidíme, že již nelze vektor formula_5 vyjádřit jako násobek vektoru formula_4. Ať tedy vezmeme jakékoli reálné číslo formula_13, tak se nám "nepodaří" splnit rovnost formula_14. Zkusme nyní prodlužovat či zkracovat, tj. škálovat, oba vektory, ne jen vektor formula_4, a ptejme se, zda by se tyto přeškálované vektory mohly rovnat. Uvažujme tedy výraz kde formula_17 jsou čísla, která bychom chtěli najít, aby platila rovnost. Když by bylo číslo formula_18 nenulové, mohli bychom jím vydělit tuto rovnost a dostat výraz formula_19, kde formula_20. O tomto výrazu jsme ale už viděli, že nemůže nastat. Vyjadřoval by totiž, že vektor formula_5 je násobkem vektoru formula_4. Co ale, když je číslo formula_18 rovno nule? V takovém případě obdržíme rovnost formula_24, kterou ale můžeme vždy splnit tak, že položíme formula_25. Pro nenulový vektor formula_4 je to navíc jediná volba, jak danou rovnost splnit. Když si nyní přeznačíme naše koeficienty jako formula_27 a formula_28, tak můžeme podobně jako pro první obrázek psát Vidíme tedy, že když máme dva nenulové vektory mířící různým směrem, tak jejich lineární kombinace, která má být rovná nulovému vektoru, už musí mít nutně oba koeficienty nulové. Lineární kombinaci, která má všechny koeficienty nulové, se říká triviální lineární kombinace. V opačném případě se lineární kombinace nazývá netriviální.  Shrňme si naše dosavadní sledování. Když byl vektor formula_5 násobkem vektoru formula_4 (Obr. 1), tak lineární kombinace formula_8 měla nenulové koeficienty formula_33 a formula_34. Když ale jeden vektor nešel vyjádřit jako násobek toho druhého (Obr. 2), tak jsme obdrželi lineární kombinaci, jejíž koeficienty byly nutně nulové.  První případ by šlo popsat tak, že oba vektory byly závislé v tom smyslu, že z jednoho jsme byli schopni vhodnou úpravou dostat vektor druhý. Ve druhém případě ale už takovou úpravu provézt nešlo a vektory byly v tomto smyslu nezávislé. Tato úvaha nás vede na obecnou definici lineární nezávislosti potažmo závislosti, nyní již pro libovolný (nenulový konečný) počet vektorů obecných vektorových prostorů. Místo lineárních kombinací pouze dvou vektorů už tak musíme uvažovat lineární kombinace obecného tvaru kde formula_36 jsou prvky tělesa, nad kterým je vektorový prostor definován.

Definice.

Buď formula_37 vektorový prostor nad tělesem formula_38 a mějme dále soubor vektorů formula_39 pro jisté přirozené číslo formula_40. Uvažujme pak všechny možné lineární kombinace tohoto souboru vektorů, které jsou rovny nulovému vektoru. Pak říkáme, že soubor formula_39 je lineárně nezávislý, právě když "ze všech lineárních kombinací těchto vektorů je rovna nulovému vektoru jen triviální lineární kombinace". V opačném případě nazýváme soubor výše lineárně závislý. Pro lineární nezávislost se občas používá zkratka LN a pro lineární závislost zkratka LZ.  Výše uvedenou definici lze přeformulovat i takto: Vektory formula_39 se nazývají "lineárně závislé", pokud existuje netriviální lineární kombinace těchto vektorů, jejíž hodnota je nulový vektor. Lze tedy nalézt takové koeficienty formula_43 pro něž platí, že Pokud taková netriviální lineární kombinace neexistuje, pak jsou vektory označovány jako "lineárně nezávislé" a jejich lineární kombinace je nulový vektor jedině v triviálním případě, kdy jsou všechna formula_46.  Lineární (ne)závislost lze definovat pro libovolné podmnožiny vektorového prostoru, tedy i pro ty s nekonečným počtem prvků. Pak říkáme, že podmnožina vektorového prostoru je lineárně nezávislá množina, právě když každý "konečný" soubor vektorů z ní vybraný je lineárně nezávislý. Pokud existuje alespoň jeden konečný soubor vektorů, který je lineárně závislý, je daná množina lineárně závislá.  Abychom si ozřejmili výše podanou formální definici lineární nezávislosti souboru vektorů, mějme vektory formula_39 a uvažujme jejich lineární kombinaci pro obecné koeficienty formula_49, formula_50. Položme nyní tuto lineární kombinaci rovnou nulovému vektoru a ptejme se, jaké hodnoty musí mít koeficienty, aby skutečně platila rovnost. To jest kde máme pevně určeny vektory formula_39 a hledáme k nim příslušné koeficienty formula_43. Pokud po výpočtu výrazu na levé straně zjistíme, že jediné koeficienty, které danou rovnost splňují, musí být všechny rovny nule, tak říkáme, že dané vektory formula_39 jsou lineárně nezávislé. Pokud alespoň jeden koeficient je nenulový a rovnost výše je splněna, pak tyto vektory nazveme lineárně závislými.  Protože platí, že všechny koeficienty jsou nulové, právě když formula_55, a alespoň jeden koeficient je nenulový, právě když formula_56, můžeme definici lineární nezávislosti přeformulovat následovně:  Vektory formula_39 jsou "lineárně nezávislé", právě když platí  Vektory formula_39 jsou "lineárně závislé", právě když platí

Vlastnosti.

V následujících tvrzeních vždy uvažujeme vektorový prostor formula_37 nad tělesem formula_38.

Alternativní definice.

Lineární (ne)závislost se definuje i tak, že soubor vektorů je lineárně závislý, právě když "existuje v tomto souboru vektor, který lze vyjádřit jako lineární kombinaci vektorů zbylých". Jinak řečeno, soubor vektorů je lineárně závislý, právě když existuje vektor ležící v lineárním obalu vektorů zbylých. Protože jsme výše zvolili jinou definici, tak si toto tvrzení nyní dokážeme.  Nyní můžeme sumu výše převést na druhou stranu rovnosti. Protože je formula_71 nenulový, můžeme jím dělit a dostáváme tak vyjádření pro vektor formula_66 pomocí zbylých vektorů Pro důkaz opačné implikace předpokládejme, že lze jistý vektor formula_66 vyjádřit jako lineární kombinaci zbylých vektorů ve tvaru Když si vektor formula_66 ale převedu na pravou stranu rovnosti, tak rázem dostávám netriviální lineární kombinaci původního souboru vektorů, která dává nulový vektor (konkrétně formula_79). Soubor je tak lineárně závislý.  Přímým důsledkem právě dokázané věty je následující tvrzení:

Ostatní.

Potom ale dostáváme i netriviální lineární kombinaci původního souboru když položíme formula_108 pro formula_109 a formula_110 jinak.  Protože ale formula_117, musí být formula_124. Jenže to by znamenalo, že jsou úplně všechny koeficienty lineární kombinace nulové, což je spor s tím, že jsme původně volili netriviální lineární kombinaci. Máme tak dokázáno, že mezi koeficienty formula_120 je alespoň jeden nenulový. Vezměme tedy ten, který má ze všech koeficientů největší index. Označme si ho formula_71. Postupem stejným jako v důkaze prvního tvrzení sekce Alternativní definice si vyjádříme vektor formula_66 pomocí vektorů ostatních. Ty mají všechny menší index než formula_128. Dostáváme tak tvrzení věty.

Příklady.

Příklad 1 — Aritmetické vektory.

Nejčastějšími příklady vektorů jsou "n"-tice čísel, tzv. aritmetické vektory. Uvažujme pro konkrétnost prostor formula_129 s klasicky definovanými operacemi sčítání dvou vektorů a násobení vektoru číslem. V tomto prostoru mějme následující tři vektory Zkoumejme, zda jsou tyto vektory lineárně nezávislé. Uvažujme tedy jejich lineární kombinaci dávající nulový vektor Využijeme-li definice sčítání vektorů a jejich násobení číslem, tak nám výše uvedená rovnost přejde do tvaru Třetí řádek rovnosti nám určuje formula_133. Dosadíme-li tuto hodnotu to zbylých dvou řádků, zbude nám soustava dvou rovnic pro dvě neznámé Ta je zjevně splněna jen pro formula_124 a formula_136. Všechny tři koeficienty jsou tedy nulové a my jsme tím dokázali, že vektory formula_137 jsou lineárně nezávislé.

Příklad 2 — Polynomy.

Vektorové prostory mohou být ale rozmanitější, než jen ty s "n"-ticemi čísel. Vektorovým prostorem je například i množina všech polynomů. Vezměme čtyři jednoduché polynomy a zkoumejme u nich lineární nezávislost: Jako u aritmetických vektorů uvažujme tedy nejprve jejich obecnou lineární kombinaci, kterou položíme rovnou nulovému vektoru, což je v našem případě nulový polynom. To jest Shlukneme-li si čísla k jednotlivým mocninám nezávisle proměnné, dostáváme Máme nyní rovnost, kde na jedné straně vystupuje jistý polynom třetího stupně a na straně druhé je pak nulový polynom, nulová funkce. Tuto rovnost je třeba chápat tak, že musí být splněna pro všechny hodnoty, kterých může nezávisle proměnná nabývat, tj. pro všechna reálná formula_141. Dosaďme pár konkrétních hodnot proměnné formula_141 a snažme se z toho něco zjistit o koeficientech v rovnosti výše. Když položíme postupně formula_143, tak se rovnost redukuje do tvaru Z prvních tří rovnic není těžké odvodit vztahy formula_145 a formula_133. Když tyto dosadíme do rovnice čtvrté, tak obdržíme formula_147. Po zpětném dosazení tedy vidíme, že jsou všechny koeficienty nulové a dané polynomy formula_148 jsou lineárně nezávislé. K tomuto zjištění jsme nemuseli procházet celou reálnou osu, ale stačilo dosadit čtyři konkrétní hodnoty nezávisle proměnné.  Mohli jsme ale vidět rovnou, že jsou dané koeficienty nulové. Na rovnici se totiž můžeme dívat ve tvaru Polynom na levé straně rovnosti je roven nulovému polynomu, ten má ale všechny koeficienty u svých mocnin nulové. Dostali bychom tak porovnáním odpovídajících koeficientů rovnou rovnice (levý sloupec v následující tabulce označuje mocninu, u které dané koeficienty v předchozí rovnici vystupují) Tato soustava rovnic má zřejmě řešení formula_152.

Příklad 3 — Komplexní funkce.

Vektorový prostor například tvoří i komplexní funkce reálné proměnné, kde definujeme sčítání funkcí a jejich násobení bodově. Máme tedy množinu  Vezměme nyní tři funkce a ptejme se, zda jsou lineárně nezávislé, konkrétně funkce Symbol "i" zde značí imaginární jednotku. V matematické analýze se dokazuje tzv. Eulerův vzorec, jenž zní Když do výše uvedeného vzorce dosadíme místo proměnné formula_141 proměnnou formula_157, tak nám přejde na tvar kde jsme využili sudosti funkce formula_159 a lichosti funkce formula_160. Sečteme-li výše uvedené vzorce, dostaneme neboli Kromě toho, že jsme nalezli jiné vyjádření pro funkci formula_159 jsme tak ještě navíc ukázali, že jsou funkce formula_164 lineárně závislé. Funkce formula_165 jde totiž vyjádřit pomocí zbylých dvou.

Příklad 4 — Závislost na tělese.

Bereme-li vektorový prostor jen jako množinu bez vztahu ke svému tělesu, mohou být tytéž vektory lineárně závislé i lineárně nezávislé podle toho, nad jakým tělesem je daný vektorový prostor definován. Pro konkrétnost uvažujme prostor všech uspořádaných dvojic komplexních čísel, tj. formula_166. V něm vyberme vektory Zde symbol "i" značí imaginární jednotku. Tyto dva vektory jsou lineárně závislé, uvažujeme-li formula_166 jako vektorový prostor nad tělesem komplexních čísel, ale přitom lineárně nezávislé, uvažujeme-li formula_166 jako vektorový prostor nad tělesem reálných čísel. V prvním případě, když je těleso komplexní, totiž stačí vynásobit vektor formula_5 imaginární jednotkou a máme vektor formula_4. Když ale uvažujeme těleso reálných čísel, pak podobnou operaci provézt nemůžeme, neboť imaginární jednotka není reálné číslo. Zjevně neexistuje jiné reálné číslo, které by po vynásobení převedlo jeden vektor v druhý. Tyto dva vektory jsou tedy nad reálným tělesem lineárně nezávislé. Viz též Příklad 4 v článku Lineární obal.

Ústředním konceptem lineární algebry je pojem lineární nezávislosti potažmo lineární závislosti vektorů z daného vektorového prostoru. Pomocí tohoto pojmu se definují další velmi důležité objekty lineární algebry, jako je například báze vektorového prostoru. Máme-li soubor několika vektorů, pak lineární závislost je matematicky zachycená intuitivní představa o tom, že lze jeden vektor vyjádřit pomocí ostatních, pokud jsou si tyto vektory dostatečně podobné. Pokud jsou tyto vektory příliš rozdílné, pak nedokážeme sčítáním či prodlužováním vyjádřit jeden vektor pomocí zbylých. Takové vektory jsou lineárně nezávislé.

In the theory of vector spaces, a set of vectors is said to be ' if at least one of the vectors in the set can be defined as a linear combination of the others; if no vector in the set can be written in this way, then the vectors are said to be '. These concepts are central to the definition of dimension.  A vector space can be of finite-dimension or infinite-dimension depending on the number of linearly independent basis vectors. The definition of linear dependence and the ability to determine whether a subset of vectors in a vector space is linearly dependent are central to determining a basis for a vector space.


Historie.

Počátky sbírání technických památek na území Čech jsou spojeny s Jednotou pro povzbuzení průmyslu v Čechách, která v roce 1834 založila technický kabinet, ve kterém shromažďovala ukázky strojů a průmyslových výrobků. Zakladatelem českého moderního technického muzejnictví se stal Vojtěch Náprstek, který budoval sbírku světových průmyslových a technických novinek od roku 1862 a v roce 1887 zpřístupnil sbírky Českého průmyslového muzea v nové části domu U Halánků. Úspěchy výstavních podniků v 19. století a na počátku 20. století, úsilí o zachování dokladů o rozvoji českého průmyslu a řemesla i snahy o založení Technického muzea ve Vídni podpořily vznik Technického muzea pro Království české v Praze. Muzeum bylo založeno 5. července 1908, v roce 1910 byl ustanoven spolek muzea a 28. září 1910 otevřelo muzeum první expozice ve Schwarzenberském paláci na Hradčanském náměstí.  Mezi světovými válkami se sbírky tehdy již Technického muzea československého dále rozrůstaly, proto hlavním cílem muzea v tomto období bylo postavení vlastní budovy. V roce 1935 zvítězil ve veřejné soutěži na návrh budov pro technické a zemědělské muzeum pro parcely na Letné architekt Milan Babuška. Stavba budovy technického muzea probíhala v letech 1938 až 1941. Její osud stejně jako osud muzea však poznamenala válka, hned po dokončení stavby byla budova zabrána okupační správou pro protektorátní ministerstvo pošt.  První expozice a výstavy po skončení války byly v budově na Letné otevřeny až v roce 1948, zpřístupněna byla dopravní hala muzea, budovu však muzeum mohlo využívat jen z jedné třetiny. V roce 1951 se technické muzeum na základě vládního usnesení stalo muzeem státním a přijalo nový název Národní technické muzeum. Nová instituce jako vědecký a vzdělávací ústav získala nové finanční možnosti a byla personálně posílena. Vznikaly nové stálé výstavy, velký význam byl v rámci dobových priorit kladen na výstavbu důlních expozic v suterénu budovy v letech 1951 až 1953. V 60. letech se NTM dále rozvíjí a navazuje kontakty v zahraničí, v 70. letech proběhla výstavba depozitářů v Čelákovicích a i v nepříznivé době normalizace pokračoval bohatý výstavní program.  Důležitým úkolem pro NTM po roce 1989 bylo získání celé budovy na Letné pro muzejní účely. V roce 1990 vláda rozhodla o uvolnění budovy pro muzeum, ale až v roce 1999 opustil budovu poslední nájemník. Připravovanou opravu budovy zbrzdila povodeň v roce 2002, která zasáhla depozitáře muzea v Invalidovně v Karlíně. V roce 2003 byla zahájena stavební rekonstrukce budovy na základě projektu ateliéru AR 18 Němec Žilka a muzeum bylo uzavřeno pro veřejnost. 15. února 2011 bylo slavnostně otevřeno prvních pět expozic, v  říjnu 2013 bylo Národní technické muzeum po 75 letech konečně dokončeno a plně zařízeno.

Současnost.

V současnosti Národní technické muzeum, které je příspěvkovou organizací Ministerstva kultury ČR a plní funkci národní muzejní instituce, spravuje 76 000 sbírkových předmětů, které dokumentují vývoj vědy a techniky v Českých zemích a jsou uchovávány v několika depozitářích. Sbírky jsou základem pro výstavní i vědeckou činnost muzea, v budově na Letné je otevřena specializovaná knihovna a archivní badatelna pro odborné zájemce. Hojnou prezentační činnost muzea doprovází množství doprovodných programů, edukační aktivity jsou připraveny především pro žáky základních a středních škol. Návštěvnost muzea je vysoká, v roce 2018 činila 383 000 osob.  V roce 2015 otevřeno NTM první pobočku mimo Prahu - Centrum stavitelského dědictví v Plasích s rozsáhlou expozicí stavitelství a prostory pro pořádání řemeslných workshopů a setkávání odborné veřejnosti. Návštěvníkům je na letní sezónu zpřístupněn Železniční depozitář v Chomutově, kde je k vidění největší státní sbírka kolejových vozidel v Česku. Pro moderní prezentaci železniční a elektrotechnické sbírky Národní technické muzeum připravuje ve svém areálu na Masarykově nádraží v Praze Muzeum železnice a elektrotechniky, které by mělo být otevřeno v roce 2028.  Generálním ředitelem byl od 1. června 2007 do 19. srpna 2010 Mgr. Horymír Kubíček, kterého odvolal ministr kultury Jiří Besser (TOP 09) z důvodu údajného nesprávného zacházení s veřejnými prostředky. Krátkodobě dočasně řediteloval muzeu dosavadní náměstek generálního ředitele Oldřich Rambousek, který po týdnu ve funkci rezignoval. Dále byl pověřen dočasným zastupováním funkce generálního ředitele NTM pan Mgr. Tomáš Wiesner, do té doby ředitel Odboru ochrany movitého kulturního dědictví ministerstva kultury. Weisner vedl NTM do doby jmenování řádného ředitele této příspěvkové organizace. Vypsání výběrového řízení připravil aparát ministerstva kultury. Novým ředitelem, vyšlým z tohoto řízení, je Mgr. Karel Ksandr.

Exponáty.

Za dobu delší než sto let byly vybudovány rozsáhlé sbírky dokumentující vývoj mnoha technických oborů, přírodních a exaktních věd a průmyslu na území dnešní České republiky. V expozicích muzea je vystaveno kolem 6 tisíc předmětů, tedy necelých 10 procent z jeho sbírkového fondu. Další předměty představuje muzeum ve svých krátkodobých výstavních projektech. Mezi vystavenými exponáty nalezne návštěvník mnoho významných předmětů, mezi nimi také devět předmětů zapsaných na seznam národních kulturních památek. Mezi unikátní exponáty patří nejstarší automobil vyrobený u nás NW Präsident, vůz prezidenta T. G. Masaryka Tatra 80, slavná Tatra 87 cestovatelů Hanzelky a Zikmunda, parní lokomotiva Kladno z roku 1855, lokomotiva 387.007, salonní vůz císaře Františka Josefa, letoun Kašpar JK systém Blériot nebo tři celosvětově unikátní vojenské letouny z doby I. světové války: ruský Anatra Anasalj, americký LWF Tractor a rakouský Knoller CII., z astronomické sbírky sextant Josta Bürgiho, sextant Erasma Habermela a astronomické hodiny Engelberta Seigeho, mezi předměty ze sbírky technika v domácnosti jsou exponáty z vlastnictví Vojty Náprstka, další unikáty naleznou návštěvníci v expozicích fotografie, měření času, architektury či tiskařství.

Knihovna Národního technického muzea.

Knihovna NTM je veřejně přístupnou specializovanou knihovnou s odborným fondem zaměřeným na dějiny vědy, techniky a průmyslu nejen v rámci České republiky, ale i v evropském a celosvětovém kontextu. Knihovna vznikla společně se založením muzea v roce 1908 a později byla obohacena velmi cennými fondy dvou významných knihoven – knihovny Jednoty ku povzbuzení průmyslu v Čechách (Průmyslové jednoty), která tvoří převážnou část historického fondu knihovny NTM, a knihovny Spolku architektů a inženýrů (SIA). V současnosti knihovní fond čítá okolo 200 000 svazků a je každoročně doplňován o odbornou literaturou nejen české, ale i zahraniční provenience. Knihovna NTM poskytuje pouze prezenční výpůjčky ve své studovně.

Archiv a Archiv stavitelství a architektury.

Archiv NTM je veřejně přístupným archivem dokumentů k dějinám techniky, vědy, průmyslu, řemesel, podnikání a obchodu na území České republiky se zřetelem k vývoji evropskému a světovému.  Archiv architektury a stavitelství NTM obsahuje přes 200 souborů dokumentujících vývoj (nejen) české architektury 19. a 20. století. Kromě pozůstalostí významných českých architektů (J. Schulz, J. Zítek., J. Kotěra, J. Gočár, P. Janák) nebo stavitelů (B. Hlava, V. A. Lanna) zahrnuje rovněž několik tematických sbírek k dějinám architektury a stavitelství (sbírky Národní divadlo, Strakova akademie, Rudolfinum aj). Archiv nabízí ke studiu materiálově rozmanité archivní soubory: výkresy, skici, náčrtníky, plány, fotografie, osobní dokumenty aj.

Národní technické muzeum v Praze (NTM) je největší českou institucí specializovanou na muzejní sbírky technického charakteru. Muzeum bylo založeno 5. července 1908 jako Technické muzeum Království českého. V současnosti představuje své sbírky ve 21 expozicích a v množství krátkodobých výstav v budově na Letné, v pobočce Centrum stavitelského dědictví v Plasích a v Železničním depozitáři v Chomutově.

The National Technical Museum () (NTM) in Prague is the largest institution dedicated to preserving information and artifacts related to the history of technology in the Czech Republic. The museum has large exhibits representing approximately 15% of its total collection. The museum also manages substantial archives consisting of approximately 3,500 linear shelf meters of archival material and about 250,000 books. The museum was founded in 1908 and has been in its current location (adjacent to Letná Park) since 1941.


Historie.

Se stavbou trati se započalo roku 1898, první část trati byla uvedena do provozu 1. března 1901; další dvě části byly otevřeny roku 1903. Při otevření trati existovalo 26 vozů (každý o hmotnosti kolem 6,5 tun), které byly později nahrazeny moderními. Z původních se zachoval jen jeden, kterým 24. října 1901 císař Vilém II. Pruský při své návštěvě města podnikl výlet. Dnes je možno si tento „císařský vagon“ ("Kaiserwagen") pronajmout pro zvláštní jízdu.  Dráha je nesena nosnými pilíři ve tvaru obráceného V, které mají odstup až 33 metrů (pro mnohé obyvatele města je tato konstrukce neodmyslitelná od vzhledu Wuppertalu). Při stavbě těchto pilířů, nosných kolejnic a konstrukce stanic bylo spotřebováno kolem 19 200 tun oceli. Provoz probíhá na trati dlouhé 10 km ve výšce kolem 12 metrů nad hladinou říčky Wupper, kterou sleduje, a dále ještě 3,3 km ve výšce kolem 8 metrů nad ulicemi města. Jízda jedním směrem se zastávkami ve 20 stanicích trvá 30 minut. Ročně je přepraveno kolem 23 milionů cestujících (2003), v průměru tedy 75 000 za den.  Jako hlavní důvod pro volbu tohoto dopravního systému je uváděna okolnost, že industrializace ve Wuppertalu proběhla velmi brzo a malé údolí kolem říčky Wupper bylo v době rozhodnutí zcela zastavěno, takže realizace jiných dopravních prostředků nepřipadla v úvahu. Eugen Langen, který systém koncipoval, rozpoznal také výhody této dráhy pro neschůdné oblasti, další výhodou byla relativní flexibilita systému i v případě překonání mnoha zákrutů (jako tomu bylo u říčky Wupper). Během doby své existence byla dráha vícekrát modernizována při zachování původního vzhledu konstrukce.

Visutá dráha (Schwebebahn) ve Wuppertalu patří ke světovým unikátům dopravních prostředků a její známost sahá daleko za hranice města. Celý (úřední) název zní "Einschienige Hängebahn System Eugen Langen" („jednokolejnicová visutá dráha systému Eugen Langen“). Dráha byla vybudována roku 1900 podle plánů inženýra Eugena Langena, roku 1901 získala úřední povolení a je v provozu dodnes. Systém byl původně plánován i pro další města jako Berlín, Hamburk, Londýn a také pro německá koloniální území.

The Wuppertaler Schwebebahn ("Wuppertal Suspension Railway") is a suspension railway in Wuppertal, Germany.  Its full name is "Anlage einer elektrischen Hochbahn (Schwebebahn), System Eugen Langen" ("Electric Elevated Railway (Suspension Railway) Installation, Eugen Langen System"). It is the oldest electric elevated railway with hanging cars in the world and is a unique system.  Designed by Eugen Langen to sell to the city of Berlin, the installation with elevated stations was built in Barmen, Elberfeld and Vohwinkel between 1897 and 1903; the first track opened in 1901. The ' is still in use today as a normal means of local public transport, moving 25 million passengers annually (2008).  The Schwebebahn runs along a route of , at a height of about above the River Wupper between and () and about above the valley road between and (). At one point the railway crosses the A46 motorway. The entire trip takes about 30 minutes. The Schwebebahn operates within the VRR transport association and accepts tickets issued by the VRR companies.  Due to an accident in November 2018, the Schwebebahn was closed down for nearly nine months. It re-opened on 1 August 2019.


Části.

V první řadě najdeme vesměs tance české, jediným cizím je ukrajinská dumka (č.2). Ve druhé řadě najdeme výběr více mezinárodní – kromě českých tanců je tu slovenský odzemek, srbské kolo, polonéza a opět skladatelem oblíbená dumka, tentokrát ve dvojím provedení.

Historie.

První řadu "Slovanských tanců" napsal Dvořák v roce 1878 na žádost nakladatele Fritze Simrocka, kterému Dvořáka doporučil Johannes Brahms. Simrock, povzbuzen úspěchem vydaných "Moravských dvojzpěvů" požadoval po Dvořákovi řadu stylizovaných slovanských tanců v úpravě pro čtyřruční klavír. S podobně koncipovaným dílem, čtyřručními "Uherskými tanci" slavil právě Brahms roku 1869 velký úspěch. Dvořák na nabídku reagoval bezprostředně, ustal pracovat na cyklu "Slovanských rapsodií" a po dopsání první rapsodie D dur 17. března 1878 začal s tvorbou prvních osmi "Slovanských tanců". Práce šla Dvořákovi velice rychle, celá kompozice trvala pouhé tři týdny. Polka As dur (č. 3/I) byla dokončena 4. dubna, sousedská F dur 9. dubna (4/I) a furiant g moll, poslední z první řady tanců byl dokončen 7. května 1878. Data dokončení dalších tanců nejsou známa. Ačkoli ještě nebyla 16. května 1878 úprava pro čtyřruční klavír vydána, na koncertě Spolku českých žurnalistů v Novoměstském divadle v Praze provedl orchestr Prozatímního divadla pod taktovkou Adolfa Čecha v orchestrálním provedení tři tance (první C dur, šestý D dur a třetí As dur). K orchestraci zbylých tanců je známo jen to, že instrumentace druhého tance e moll byla skladatelem dokončena 14. července 1878 v Praze, instrumentace tance sedmého započala "„v Šumavě na Špicberku“" 1. srpna téhož roku a že instrumentace tance osmého byla dokončena 22. srpna 1878. V srpnu 1878 taktéž došlo v berlínském nakladatelství N. Simrock k vydání klavírní verze Tanců. Ještě téhož roku došlo i k vydání orchestrální verze tanců, jež slavila velice rychle velký úspěch po celé Evropě. Došlo také k premiérám zbylých orchestrovaných tanců: 4. prosince 1878 byla v Drážďanech premiérována dumka e moll a tance č. 5-8 byly premiérovány 18. prosince 1878 tamtéž. Drážďanskou Königliche Kapelle při obou tamějších premiérách řídil Adolph Bernhard Gottlöber.  Druhou řadu začal psát Dvořák osm let po vydání řady první na nátlak nakladatele pro velký úspěch orchestrální i klavírní verze první řady Slovanských tanců. V květnu 1886 po dokončení práce na oratoriu "Svatá Ludmila" začal pracovat na dalších osmi tancích. Práci dokončil 9. července 1886.

Charakteristika.

Na rozdíl od již jmenovaných Brahmsových "Uherských tanců" Dvořák nevycházel z již existujících lidových tanečních písní a témata zvolil vlastní. Formálně se jedná většinou o ronda, případně o skladby v třídílné písňové formě ABA. Témata jsou pravidelná a periodická, čtyř- nebo osmitaktová. Příznačné je časté prolínání durového a mollového tónorodu, polymelodika a velká výraznost basové linie. První řada byla instrumentována pro pikolu, 2 příčné flétny, 2 hoboje, 2 klarinety, 2 fagoty, 4 lesní rohy, 2 trubky, 3 pozouny, tympány, velký buben, činely, triangl, I. a II. housle, violy, violoncella a kontrabasy.  Druhá řada se od řady první odlišuje poetičtějším a melancholičtějším charakterem. Dvořák proto uplatňuje formy, jež umožňují častější střídání nálad, např. srbský tanec kolo. Dále se druhá řada odlišuje rytmickou složkou, ta je v druhé řadě trochu chudší. To samé se týká i instrumentace, ta je také chudší, na rozdíl od první řady.

Slovanské tance, (I. a II. řada), op. 46 a 72 Antonína Dvořáka jsou cyklus hudebních skladeb, vycházející z jedné ze základních forem lidové hudby, tedy lidového tance. Jedná se o zpracování melodicko-harmonických a rytmických vzorů hudební kultury slovanských národů. Existují ve dvou typech provedení, orchestrálním a klavírním. Orchestrální forma „Slovanských tanců“ je opusem, který svou originalitou a pojetím otevřel Dvořákovi dveře do ciziny a tím i zahájil jeho světovou kariéru.

The Slavonic Dances () are a series of 16 orchestral pieces composed by Antonín Dvořák in 1878 and 1886 and published in two sets as Op. 46 and Op. 72 respectively. Originally written for piano four hands, the "Slavonic Dances" were inspired by Johannes Brahms's own "Hungarian Dances" and were orchestrated at the request of Dvořák's publisher soon after composition. The pieces, lively and full of national character, were well received at the time and today are considered among the composer's most memorable works, occasionally making appearances in popular culture. “Contrary to what the title might suggest, the dances are not so much inspired by Slavic folk music generally, but specifically by styles and forms from Bohemia. In these pieces, Dvořák never actually quotes folk melodies, but evokes their style and spirit by using traditional rhythmic patterns and structures in keeping with traditional folk dances.”  The Op. 46 set is listed in the Burghauser catalogue as B. 78 in the original piano four hand version, and as B. 83 in the orchestral version. The Op. 72 set is catalogued as B. 145 in the piano four hand version, and as B. 147 in the orchestral version.  In Simrock's original edition of the piano duet, no. 3 was the D major Sousedská and no. 6 the A flat major Polka - an order apparently approved by Dvořák. Their positions were reversed in the orchestral version. Both orders are still found.


Název.

Název vesnice je odvozen z osobního jména "Válek" ve významu Válkův dvůr. V historických pramenech se vyskytuje ve tvarech de Walcz (1358 a 1369), de Walecz (1405), de Walcze (1407), na Valči (1487) nebo Walecz (1571).

Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1358, jakož o majetku rytířů z Valče. Na městečko byla ves povýšena 2. prosince 1514 Vladislavem Jagellonským. Roku 1570 koupil Valeč Kryštof Štampach ze Štampachu. Václav Štampach ze Štampachu posléze vystavěl renesanční zámek, jehož podoba už dnes není známa. Poté, co se Václav Štampach zúčastnil stavovského povstání a v roce 1622 odešel ze země, byl zámek zkonfiskován. Valeč však roku 1623 koupila Barbora Štampachová z Poutnova.  Výraznou změnu zámek prodělal za doby knížete Jana Kryštofa Kagera, který na přelomu 17. a 18. století renesanční zámek přestavěl na čtvercový dvoupatrový barokní zámek. Založil také zámeckou zahradu, kterou vybavil teatronem, kaskádovou fontánou a sochami Matyáše Bernarda Brauna. Nedaleko zámku pak nechal vystavět architektem G. A. Biana Rossou v letech 1710–1728 kostel Nejsvětější Trojice. Před jeho průčelím stojí také sloup Nejsvětější trojice od K. M. Kaňky z roku 1725.  V 18. století obýval Valeč rod Kagerovů z Globenu. Zámek prodělal několik úprav v novorenesančním a novobarokním stylu. O to se zasloužil především hrabě Vincent de Thurn - Valssasin. V první polovině 20. století pak ve Valči pobýval Dr. Jan Larisch - Mönnich. Tomu byl roku 1945 zámek zkonfiskován a předán do správy Organizaci politických vězňů. Roku 1947 jej ministerstvo zemědělství přidělilo Ústřednímu ředitelství státních lesů a statků a zámek je posléze používán jako domov pro korejské děti a od počátku padesátých let jako dětský domov. Po požáru 2. dubna 1976 převzalo zámek Krajské středisko památkové péče v Plzni. Rekonstrukce celého objektu však začala až v devadesátých letech 20. století.

Obyvatelstvo.

Při sčítání lidu v roce 1921 zde žilo 806 obyvatel (z toho 386 mužů), z nichž bylo 35 Čechoslováků, 752 Němců a devatenáct cizinců. Kromě dvanácti židů a jednoho člověka bez vyznání se hlásili k římskokatolické církvi. Podle sčítání lidu z roku 1930 měla vesnice 807 obyvatel: 31 Čechoslováků, 759 Němců, dva příslušníky jiné národnosti a patnáct cizinců. Stále výrazně převažovala římskokatolická většina, ale žilo zde také šest evangelíků, deset židů, jeden člen jiné nezjišťované církve a dva lidé bez vyznání.

Části obce.

Katastrální území "Valeč u Hradiště" bylo k obci připojeno od 1. ledna 2016 v souvislosti se zmenšením vojenského újezdu Hradiště.

Kulturní a společenské dění ve Valči.

Valeč je městečko bohaté na kulturní památky. Mnoho z nich stále čeká na náročné rekonstrukce. V roce 2008 byly na sloup nejsvětější trojice opět umístěny rekonstruované plastiky Matyáše Brauna. Opraven je také kostel svatého Jana Křtitele na náměstí. Funguje zde také nově muzeum, kdy v roce 2008 byla zrestaurována prodejna bývalé Jednoty. V současné době zde LEADER ACADEMY, o. p. s., provozuje Muzeum Valeč s kavárnou, infocentrum a Komunitní centrum. Pořádají se zde výstavy, přednášky, školení a mnoho akcí pro děti i dospělé. Občanské sdružení Tranquillité vydává Valečský týdeník a každou středu na staré poštovně promítá filmy, zaměstnává také dlouhodobě nezaměstnané na veřejně prospěšné práce na zámku a v jeho okolí při údržbě barokní krajiny. Velkou hudební událostí je každoroční festival Povaleč, jenž na začátku srpna přitáhne do obce několik tisíc návštěvníků, občanské sdružení Povaleč také provozuje na zámku infocentrum Prádelna.  Ve Valči je také činná skupina sudetských Němců, kteří zde před druhou světovou válkou bydleli. Na začátku 21. století byla na náměstí také u příležitosti rozvíjení vztahů mezi českými a bývalými německými obyvateli vysazena lípa.  Každoročně zde v květnu probíhá Slavnost květů. Od roku 2006 zde také každý první srpnový víkend probíhá festival Povaleč.

Obec Valeč () se nachází v okrese Karlovy Vary, kraj Karlovarský. Žije zde  obyvatel. Obec byla v minulosti městysem, v případě, že o to požádá, má nárok na vrácení tohoto statusu. Historické jádro je městskou památkovou zónou.

The village of Valeč () is located in the Karlovy Vary district in the north-west of the Czech Republic. In 2006 there were 407 inhabitants, however according to the 2016 census the village had 346 inhabitants.


Podnebí.

Díky teplému Golfskému proudu a závětrné poloze města ve fjordu se průměrná teplota v zimě pohybuje okolo –5 °C a v létě kolem +20 °C. Leží 220 kilometrů nad Severním polárním kruhem. Léto tu začíná v červnu a končí na začátku září. Rekordní teplota byla zde naměřena v červenci a to +32.5 °C, naopak nejnižší v lednu: –20 °C. Díky výrazné poloze na sever od polárního kruhu, je zde od května do července pozorovatelné Půlnoční Slunce, naopak v části zimního období slunce nevychází téměř vůbec.

Historie.

V roce 1898 byla dokončena železnice mezi Narvikem a Kirunou. Město bylo během druhé světové války téměř celé zničeno. 9. dubna 1940 bylo na začátku operace Operace Weserübung okupováno Němci, ale v následujících bojích bylo dobyto spojeneckými vojsky zpět. Na dně Ofotenfjordu dodnes leží válečné lodě potopené při dvou námořních bitvách o Narvik. Nicméně celková situace v Norsku byla pro Spojence neudržitelná, a tak byl Narvik vzápětí evakuován. Při ústupu spojeneckých vojsk byl před postupujícími Němci kompletně zdemolován překládací terminál a veškerá infrastruktura přístavu, jehož obnova Němcům zabrala sedm měsíců. Ke konci války bylo město téměř celé vypáleno (podobně jako oblast severně od města Narvik až k ruským hranicím) a opět zničena jeho nakládací zařízení spolu s přístavištěm, jelikož Němci se obávali toho, že by mohlo padnout do ruky postupující Rudé armádě. Ta ale útok do nitra Norska nepodnikla a zastavila se krátce za jeho hranicemi.

Památky.

Ve městě je dnes možno vidět muzeum zabývající se druhou světovou válkou a boji v okolí města a celkovou situací v oblasti Nordland. Před muzeem se nachází dobový francouzský tank, u obchodního centra námořní mina. Hlavní ulicí města je "Kongensgate", která se táhne rovnoběžně se železnicí. Na Tržním náměstí stojí radnice z roku 1961, před ní je 23 údajů o vzdálenostech, na severní pól a na další významná místa světa.

Železniční doprava.

Ačkoliv má Norsko vlastní železniční dráhy, je Narvik propojen železnicí do Švédska, která se nazývá Malmbanan (česky rudná dráha). Železniční doprava je zaměřena na převoz železné rudy, která byla za 2. světové války strategickou surovinou a byla příčinou bitev o město. V Narviku je velké překladiště železné rudy.

Narvik je město v Norsku, které leží 220 km severně od polárního kruhu v kraji Nordland. Byl postaven v 19. století na poloostrově oddělujícím Beisfjord a Rombakfjord. Je obchodním střediskem oblasti, ve kterém je rozsáhlý přístav pro nakládání železné rudy, druhý největší přístav Norska. Ve městě žije přibližně 18 512 obyvatel (2005).  Jedná se o nejsevernější město v Norsku, které je napojeno na železniční síť. Paradoxně není napojeno na železnici Norska, ale sousedního státu Švédska, které využívá jeho nezamrzajících přístavů pro dopravu železné rudy těžené okolo města Kiruna – tzv. Malmbanan, česky rudná dráha. Přístavy v Baltském moři v zimě zamrzají, což znemožňovalo plynulé dodávky, a tak byla postavena železnice do Narviku k Norskému moři. Do přístavu v Narviku mohou připlouvat lodě o výtlaku 250 000 tun a každoročně se na 220 lodích přepraví 14 milionů tun železné rudy.

Narvik is a town and the administrative centre of Narvik Municipality in Nordland county, Norway. The town is located along the Ofotfjorden in the Ofoten region. The town lies on a peninsula located between the Rombaken fjord and the Beisfjorden. The European route E06 highway runs through the Beisfjord Bridge and Hålogaland Bridge crossing the two small fjords surrounding the town.  The town has a population (2018) of 14,141 which gives the town a population density of .  Narvik Church is the main church for the town. Narvik is a commercial centre for the region. Narvik University College has approximately 1,200 students. There are some high-tech businesses in Narvik (among them Natech).


Geografie.

Nordkapp je obvykle v turistických průvodcích prezentován pouze jako mys, výběžek v severní části Norska a mylně považován za nejsevernější bod kontinentální Evropy. Nalézá se na Jedná se o 308 metrů vysoký skalní útes vyčnívající nad mořem.

Monument Northkalott.

Mezi turistickou budovou a špičkou útesu stojí méně nápadný monument nazývaný cestou půlnočního slunce (Midnattsolveien). Tento monument byl postaven za přispění 12 místních správních orgánů oblasti v roce 1984. Přispěvateli na tento monument je pět švédských, jeden finský a šest norských orgánů správy. Monument je postaven ze 12 druhů kamene z jednotlivých oblastí (Piteå, Älvsbyn, Jokkmokk, Gällivare, Kiruna, Enontekiö, Alta, Kvalsund, Karasjok, Porsanger a Nordkapp).  Monument je chráněn spisem č. 161305 u Kungliga Patent- och registreringsverket ve Stockholmu.

Děti Země.

Východně od hlavní budovy na Nordkappu se nachází nejseverněji umístěné sousoší vytvořené dětskými výtvarníky. Monument byl dokončen v roce 1989, představuje sedm dětí z různých částí světa (7 světadílů – 7 dětí – 7 plastik) a symbolizuje spolupráci, přátelství, naději a štěstí napříč všemi stranami. Socha proti reliéfům s názvem „Matka a dítě“ je dílem umělkyně Eva Rybakken. Celá skupina děl je doplněna plastikou se zmenšenými vyobrazeními jednotlivých děl a jmény autorů. Nápis na společné plastice:

The Royal North Cape Club.

Členem klubu se může stát pouze ten, kdo osobně navštíví Nordkapp. Účelem klubu je propagace a podpora Nordkapu, jeho členové mimo doživotního volného vstupu na Nordkapp a možnosti využití klubového prostoru na Nordkappu nemají jiné výhody. Současný (2010) stav členů klubu přesahuje 42 000 osob.

Turistika.

Na konci útesu je umístěn model ocelového glóbusu na vyvýšeném betonovém podstavci. Vstup do areálu je placený, ale po zavírací hodině je možné jej volně navštívit, návštěvník ale nemá možnost zavítat do objektu, ve kterém se nachází muzeum, kaple, několik restaurací, vyhlídková terasa, kinosál, obchod se suvenýry, nejsevernější evropská pošta a prostory Královského klubu Nordkappu.

Severní mys, norsky Nordkapp, sámsky "Davvenjárga", je oblast s rozlohou 924 km² představující zajímavou a drsnou přírodu na pobřežní Barentsova moře v Norsku na severu Evropy. Nordkapp je místo, kde se setkávají vody Norského moře, části Atlantského oceánu, a Barentsova moře, části Severního ledového oceánu. Celá oblast je vzdálena přibližně 2000 km od severního pólu.  Za pojmenování vděčí tato oblast kapitánu Richardu Chancellorovi z roku 1553. V oblasti se nachází obce a turistická střediska Honningsvåg, Nordvågen, Kamøyvær, Skarsvåg, Gjesvær, Repvåg a Skipsfjorden.  Od roku 1956 je Nordkapp přístupný po silnici, v současnosti po asfaltové cestě a na jejím konci se nachází muzeum stojící na místě, kam dorazily první expedice hledající severní bod kontinentu. Nedaleko se nachází výběžek Knivskjellodden, který je přibližně o 1500 metrů severněji. Z Nordkappu je možno za příznivého počasí pozorovat půlnoční slunce, které v letních měsících nezapadá pod obzor nebo naopak polární záři v noci.  Zajímavostí je, že oba dva útesy jsou umístěny na ostrově, na který vede podmořský tunel, takže ve skutečnosti nejsevernějším bodem kontinentální Evropy je Kinnarodden. Nordkapp je tedy pouze turistickou atrakcí a není ani nejsevernějším bodem pevninské Evropy, dokonce není ani nejsevernějším bodem ostrova Mageroya, tím je výběžek Knivskjellodden, nacházející se cca 4 km severozápadně od Nordkappu.

North Cape (; ) is a cape on the northern coast of the island of Magerøya in Northern Norway. The cape is in Nordkapp Municipality in Troms og Finnmark county, Norway. The European route E69 highway has its northern terminus at North Cape, which makes it the northernmost point in Europe that can be accessed by car and makes the E69 the northernmost public road in Europe. The plateau is a popular tourist attraction. The cape includes a with a large flat plateau on top, where visitors, weather permitting, can watch the midnight sun and views of the Barents Sea to the north. North Cape Hall, a visitor centre, was built in 1988 on the plateau. It includes a café, restaurant, post office, souvenir shop, a small museum, and video cinema.


Název.

Alta pravděpodobně získala svůj název podle Altafjordu, na jehož březích leží. Do roku 1918 zněl oficiální název obce "Alten".

Geografie a podnebí.

Alta leží daleko za polárním kruhem; je to nejsevernější město světa nad 10 000 obyvatel. Navzdory tomu zde vládne výtečné podnebí díky oteplujícímu vlivu Golfského proudu a chráněné poloze Altafjordu, což umožňuje zemědělské využití údolí. Srážky jsou zde mnohem nižší (420 mm) než v Hammerfestu a obloha je často jasná, což z Alty dělá ideální místo pro pozorování severní polární záře.

Historie.

Oblast dnešní Alty byla osídlena již minimálně 4 200 let př. n. l., jak dokazují archeologické nálezy nástěnných maleb uchovaných na kamenech v jihozápadní části města, pocházející z let 4 200 – 500 př. n. l., které jsou dnes pod názvem Skalní rytiny v Altě zařazeny na seznam Světového dědictví UNESCO.  Město bylo za druhé světové války zcela vypáleno Němci a jeho obyvatele deportováni na jih země. Malá část jich neuposlechla rozkaz a zůstala v oblasti. Tito lidé donuceni okolnostmi přežívali ve vlastnoručně vykopaných dírách v zemi. Během války se poblíž Alty vyskytovala německá válečná loď Tirpitz, která využívala Altafjord jako bezpečný přístav. Během speciální operace byla loď poškozena a následně při pokusu o útěk potopena.  Městem protéká řeka Altaelva známá jako jedna z nejlepších lososových řek na světě. V roce 1979 se na řece začala stavět vodní elektrárna. Tato stavba vyvolala obavy místních obyvatel o zachování přítomnosti lososů v řece a se stala předmětem vleklého sporu za občanská práva Saámů. Následovaly dlouhé měsíce nenásilných protestů na jejichž konci byl založen parlament Saámů, který rozhoduje o jejich záležitostech. Elektrárna byla nakonec postavena, na přítomnost lososů v řece neměla žádný vliv.  V roce 1999 byla Alta povýšena na město.

Ekonomika.

Největší význam pro ekonomiku Alty má obchod, lehký průmysl a služby. Zhruba 15 kilometrů na jih od města se nachází známý břidlicový lom.

Doprava.

Alta je také dopravní centrum oblasti díky svému letišti, které jen v roce 2004 odbavilo přes 308 000 pasažérů. Nachází se zde také přístaviště a městem se táhne silnice E6, která protíná celé Norsko.

Alta ( ' či ', ' či ') je město za severním polárním kruhem nacházející se v severním Norsku ve správní oblasti Finnmark. Žije tu přibližně 17 440 obyvatel (2004). Rozkládá se na ploše 3 845 km² a táhne se okolo Altafjordu. Město se v současnosti velmi rychle rozrůstá a stává se důležitým centrem v oblasti. Město je třetím nejsevernějším městem v Norsku. V jeho blízkosti se nachází také druhé nejsevernější norské město Hammerfest.

The municipality is the 7th largest municipality by area out of the 356 municipalities in Norway. Alta is the 60th most populous municipality in Norway with a population of 20,789. The municipality's population density is and its population has increased by 11.3% over the last decade.


Význam know-how pro zvýšení konkurenceschopnosti a zisku.

Know-how je obvykle zárukou rychlého vyřešení nějakého problému a získání konkurenční výhody. Nadto nelze některé vynálezy vůbec patentovat, takže poznatky toho druhu mohou být komercializovány jen v rámci know-how. Pokud nemusíte něco vymýšlet sami a někdo vám přinese know-how už hotové či vyžadující jen malé dotažení do prakticky uplatnitelné podoby, ušetříte nemalé peníze.  Vlastní výzkum a vývoj je v naprosté většině případů mnohem nákladnější než pořízení know-how. Navíc neriskujete plýtvání peněz na omyly a slepé uličky. Ušetříte i čas, protože dostanete hotový výsledek. Proti konkurentům jste nejen levnější díky nižším nákladům, ale také rychlejší. Získáváte tedy dvojnásobnou výhodu.

Know-how má mnohem větší hodnotu než cokoliv jiného..

Know-how je považováno za jednu z největších hodnot vytvářených podnikem, a to hned po výnosech z investovaného kapitálu. Platnost či doba trvání know-how je omezena pouze jeho technickým zastaráváním nebo ztrátou dostatečného utajení.

Dobrá ochrana know-how je nezbytná.

Podle převládajícího názoru právní nauky je součástí know-how prakticky vše, co není nebo nemůže být předmětem průmyslových nebo autorských práv, avšak pro podnik nebo firmu má tržní hodnotu a cenu a může se tak stát předmětem hospodářské a obchodní činnosti. Nejpodstatnější je, že know-how vždy představuje ekonomickou hodnotu, která náleží tomu, kdo je vyvinul nebo oprávněně získal.  A poněvadž know-how není předmětem průmyslového vlastnictví a nemůže být proto chráněno zvláštním zákonem ani patentově, ani jiným ochranným dokumentem, přichází v úvahu pouze ochrana jeho důsledným utajováním, nebo poměrně chatrná ochrana v rámci postihu nekalé soutěže, a to buď proti tzv. otrockému napodobení podle § 47 Obchodního zákoníku, nebo pro porušení obchodního tajemství podle § 17 a § 51 Obchodního zákoníku.  Vlastní ochrana know-how spočívá podle názoru převládající praxe především v trvalém, důkladném a důsledném utajování jeho předmětu na všech úrovních, od zaměstnanců a pracovníků po manažery firmy a všeobecně vůbec. Uznává se, že stupeň a úspěšnost utajení know-how ovlivňuje výši jeho ceny a představuje rovněž monopol pro svého majitele za podmínky, že se mu podařilo příslušné know-how utajit.

Know-how (anglicky "„vědět-jak“") je anglické sousloví, popisující technologické a informační předpoklady a znalosti pro určitou činnost - nejčastěji výrobu, případně pro provoz a jejich technické uskutečnění. Je to souhrn poznatků, výrobních a obchodních znalostí a postupů, návodů či receptur pro výrobu, získaných dlouholetou zkušeností. Týká se výroby produktů, které nepodléhají patentům a licencím, ale současně to znamená znalost výrobních postupů, návodů či receptur pro výrobu. Je součástí obchodních a licenčních smluv.  Často jde o takový druh zkušeností, že se jen stěží dají popsat a proto bývají předmětem smluv o technické pomoci, kterou poskytuje osobně jejich majitel. Know-how je hospodářský nehmotný statek a týká se výroby produktů, které nepodléhají patentům a licencím.  Ač neexistuje jednotná definice know-how, zahrnuje v sobě podle převládající praxe výraz know-how výrobně technické a obchodní poznatky, znalosti a dlouhodobé výrobní zkušenosti s určitým procesem, technologií, technickou pomoc, znalost utajovaných receptur a postupů, nepatentované či utajované vynálezy, ale i poznatky a zkušenosti z oblasti organizace výroby a řízení, podnikání, obchodu, marketingu atp.

Know-how (or knowhow, or procedural knowledge) is a term for practical knowledge on how to accomplish something, as opposed to "know-what" (facts), "know-why" (science), or "know-who" (communication). It is also often referred to as street smarts (sometimes conceived as opposed to book smarts), and a person employing their street smarts as "street wise". Know-how is often tacit knowledge, which means that it can be difficult to transfer to another person by means of writing it down or verbalising it. The opposite of tacit knowledge is explicit knowledge.


Obsah knihy.

Obsahem knihy, která nemá prakticky žádnou zápletku, je popis cesty, kterou Jules Verne a jeho přítel (v knize jde o dva mladé Pařížany, kteří se jmenují Jacques Lavaret a Jonathan Savournon) podnikli roku 1859 do Velké Británie. Oba naši přátelé získali možnost dostat se zdarma nákladní lodí ze Saint-Nazaire (přístav poblíž Nantes) do Liverpoolu. Cesta na sever však pro ně začala jaksi "„pozpátku“", tj. jižním směrem, neboť v Saint-Nazaire se dozvěděli, že jejich loď ve skutečnosti přistane v Bordeaux. Díky tomu se dostali do Liverpoolu se sedmnáctidenním zpožděním, takže na celou návštěvu Skotska jim zbyl pouhý týden. Po návštěvě Glasgow, jezera Loch Lomond a okolí města Stirling skončila jejich cesta v Edinburghu. Odtud pak jeli nočním vlakem do Londýna (což byla podle popisu nejstrašnější část cesty, neboť trvala patnáct hodin ve vydýchaném vagónu, kde nechtěli spolucestující dovolit našim dvěma přátelům otevřít okna). Z Londýna pak odjeli do přístavu Newhaven a odtud lodí přes kanál La Manche do Dieppe ve Francii.  Přestože nakladatel Hetzel knihu odmítl s odůvodněním, že příběh "„ještě nedosáhl úrovně vědeckého románu, který hodlá vydávat“", nese kniha již znaky celého dalšího Vernova díla. Vyprávění překypuje barvitostí a vtipnými postřehy o osobních i kolektivních zvyklosech, stolování, cenách, ošacení a společenských mravech viktoriánské Anglie a přináší přehled základních vědomostí z historie, architektury a literatury Skotska. Spíše než o román tak jde o romantický cestopis, ve kterém je ale navíc všudypřítomné jemně ironické konstatování, že podobní cestovatelé "„ke všemu jen letem světem přičichnou“", ale ve skutečnosti si toho z cesty příliš mnoho neodnesou. Kniha pak končí Vernovým naučením, že ve skutečnosti cesta začíná až po návratu, protože průvodcem cestovatelů je pak jejich fantazie a oni pak cestují ve vzpomínkách.

Cesta pozpátku do Anglie a Skotska "(Voyage à reculons en Angleterre et en Écosse)" je románová prvotina francouzského spisovatele Julesa Verna, kterou Verne napsal v zimním období let 1859–1860. Kniha za jeho života nikdy nevyšla. Poté, co její vydání nakladatel Hetzel roku 1862 odmítl, uložil Verne rukopis do archivu, kde zůstal téměř 130 let zapomenut. Příběh se tak dočkal svého prvního knižního vydání až po svém „znovuobjevení“ roku 1989.

Backwards to Britain () is a semi-autobiographical novel by the French writer Jules Verne, written in the fall and winter of 1859–1860 and not published until 1989.  The novel follows the travels of two Frenchmen, Jacques (representing Verne) and Jonathan (Verne's friend Aristide Hignard), on a journey from Paris to Scotland.