Život.

Jeho otec Harm Kamerlingh Onnes vlastnil cihelnu blízko Groningenu, jeho matka Anna Gerdina Coers z Arnhemu byla dcerou architekta. Povinnou školní docházku absolvoval ve svém rodném městě a v roce 1870 nastoupil na universitu v Groningenu, kde získal titul bakaláře a přešel do Heidelbergu, kde studoval u Bunsena a Kirchhoffa od října 1871 do dubna 1873. Potom se vrátil do Groningenu a složil zde v roce 1878 magisterské zkoušky a v roce 1879 získal doktorský titul za práci "Nové důkazy o rotaci země".  Od roku 1878 byl asistentem na Polytechnice v Delftu, kde pracoval pod Bosschou a kde v letech 1881 a 1882 přednášel. V tomto roce byl jmenován profesorem experimentální fyziky na univerzitě v Leidenu jako nástupce P. L. Rijkeho.  Jeho talent na řešení vědeckých problémů byl zřejmý již od roku 1871, kdy ve svých osmnácti letech získal zlatou medaili v soutěži sponzorované Přírodovědeckou fakultou university v Utrechtu a příští rok získal stříbrnou medaili v podobné soutěži na univerzitě v Groningenu. Když pracoval u Kirchhoffa, tak získal „seminarpreis“ a byl u něj na rok jmenován asistentem.  Ve své doktorské práci rozebral teoreticky i experimentálně známý Foucaultův experiment s kyvadlem dokazující otáčení Země; použil i Cardanova závěsu, aby zabránil kroucení kyvadla. V roce 1881 publikoval článek "Allgemeene theorie der vloeistoffen" (Obecná teorie kapalin), kde tuto teorii spojil s kinetickou teorií kapalin využitím van der Waalsova zákona korespondujících stavů z pohledu mechaniky. Tuto práci lze považovat za začátek jeho celoživotního zkoumání vlastností hmoty za nízkých teplot. Ve svém inauguračním projevu na téma Význam kvantitativního výzkumu ve fyzice použil své oblíbené motto „Door meten tot weten“ (měřením k poznání) a ocenil význam experimentu, který ho provázel celou jeho vědeckou kariérou. Po svém zvolení do Physics Chair v Leidenu reorganizoval fyzikální laboratoř (nyní známou jako laboratoř Kamerlingha Onnese) tak, aby vyhovovala jeho výzkumu založenému převážně na teoriích jeho dvou krajanů J. D. van der Waalse a H. A. Lorentze. Jeho cílem bylo vytvořit kryogenickou laboratoř, která by byla schopna ověřit van der Waalsův zákon korespondujících stavů ve velkém rozmezí teplot. Jeho snaha o dosažení co nejnižší teploty vyvrcholila v roce 1908 zkapalněním helia. Ochlazením helia pod 0,9 K se dostal nejníže k absolutní nule. S oblibou říkával, že nejchladnější místo na světě je v Leidenu. Za výzkum v oblasti nízkých teplot dostal v roce 1913 Nobelovu cenu za fyziku.  Dále se ve své laboratoři zabýval výzkumem termodynamiky, radioaktivity, pozorováním optických, magnetických a elektrických jevů, dále studiem fluorescence a fosforescence, magnetické rotace roviny polarizovaného světla, absorpčních spekter krystalů v magnetickém poli, Hallův jevem, dielektrickými konstantami a hlavně odporem kovů. Jeho významným objevem (1911) byla supravodivost čistých kovů jako rtuti, cínu a olova při velmi nízkých teplotách a následné pozorování trvalých proudů.  Výsledky výzkumu publikoval v Proceedings of the Royal Academy of Sciences of Amsterdam a také v Communications z fyzikální laboratoře v Leydenu. Mnoho zahraničních vědců přijíždělo do Leydenu do jeho laboratoře na stáže.  Již ve 30 letech byl Kamerlingh Onnes jmenován členem Královské akademie věd v Amsterdamu. Byl jedním ze zakladatelů Association (nyní Institut) du Froid.

Rodina.

Jeho nejoblíbenější rekreací byl rodinný život a pomáhání, těm kdo to potřebovali. Ačkoliv jeho práce byla i jeho koníčkem, nestal se nikdy nabubřelým vědcem. Byl to muž s velkým šarmem, filantrop a byl velmi aktivní během a po 1. světové válce ve vyhlazování politických rozdílů mezi vědci a v pomoci hladovějícím dětem. V roce 1887 se oženil s Marií Adrianou Wilhelminou Elisabeth Bijleveld, která mu velmi pomáhala s těmito aktivitami a vytvořila mu dům známý pohostinností. Měl jednoho syna, Alberta, který se stal vysoce postaveným státním úředníkem v Haagu.  Kamerlingh Onnes měl křehké zdraví a po krátké nemoci zemřel 21. února 1926 v Leidenu.

Poznámka.

"Kamerling" je sice formálně druhé křestní jméno, nikoli část příjmení, ale přesto bylo vždy v jeho rodině zvykem ho vypisovat. Mělo by se tedy zkracovat "H. Kamerling Onnes", nikoli "H. K. Onnes."

Heike Kamerlingh Onnes (21. září 1853, Groningen – 21. února 1926, Leiden) byl nizozemský fyzik a objevitel supravodivosti. Za výzkum v oblasti nízkých teplot obdržel v roce 1913 Nobelovu cenu za fyziku.

Professor Heike Kamerlingh Onnes, (21 September 1853 – 21 February 1926) was a Dutch physicist and Nobel laureate. He exploited the Hampson–Linde cycle to investigate how materials behave when cooled to nearly absolute zero and later to liquefy helium for the first time, in 1908. He also discovered superconductivity in 1911.


Cizinec v českém právním řádu.

Platný vnitrostátní právní řád rozlišuje následující kategorie cizinců:

Zákon o pobytu cizinců na území ČR.

Zákon č. 326/1999 Sb. o pobytu cizinců na území České republiky upravuje podmínky vstupu cizince na území České republiky a vycestování cizince z území, stanovuje podmínky pobytu cizince na území a vymezuje působnost Policie České republiky, Ministerstva vnitra a Ministerstva zahraničních věcí v této oblasti státní správy. Cizincem se rozumí fyzická osoba, která není státním občanem České republiky včetně občana Evropské unie.  Zákon se nevztahuje na cizince, který:  a) je žadatelem o udělení mezinárodní ochrany, azylantem anebo osobou požívající doplňkové ochrany, nebo podal proti rozhodnutí kasační stížnost,  b) pokud se jedná o přechodný pobyt cizích ozbrojených sil,  c) pobývá na území na základě uděleného oprávnění pobytu za účelem dočasné ochrany, nebo o ni požádal.

Zákon o azylu.

Zákon č. 325/1999 Sb. o azylu upravuje postavení žadatelů o azyl / mezinárodní ochranu osob, kterým byl azyl nebo doplňková ochrana udělena.

Oblast trestního práva.

V trestním zákoníku č.40/2009 Sb. se cizinců týká například trest vyhoštění a trestný čin maření výkonu úředního rozhodnutí, pokud jde o správní či soudní vyhoštění. V trestním řádu č.141/1961 Sb. se jedná o výkon trestu vyhoštění a upouštění od jeho výkonu, vydávání a předávání cizince k trestnímu stíhání do zahraničí.

Výdělečná činnost.

Výdělečná činnost cizinců je upravena zákonem o zaměstnanosti (povolení k zaměstnání, sankce za nelegální činnost). Cizinec je podle českého zákona o zaměstnanosti 435/2004 Sb. definován jako občan, který není státním příslušníkem EU, EHS nebo ESVO. Pro cizince platí přísnější podmínky pro získání zaměstnání v ČR, musí žádat úřady práce o vydání pracovního povolení. Dále výdělečnou činnost cizinců ovlivňuje živnostenský zákon č. 455/1991 Sb., který upravuje specifika živnostenského oprávnění pro cizince. Dále řada zákonu omezuje přístup cizinců k určitým povoláním, nebo funkcím, spojeným s výkonem veřejné moci (například zákon o soudech a soudcích, o služebním poměru příslušníků bezpečnostních souborů). Dále pro výkon určitého povolání či činnosti jsou pro cizince stanoveny zvláštní podmínky.

Listina základních práv a svobod.

Z listiny základních práv a svobod vyplývá zásada rovnosti a nediskriminace, cizinci mají stejná práva jako občané ČR, pokud zákon výslovně nestanoví jinak. Cizinci jsou si rovni v občanském právu, ve veřejném právu se používá jako hlavní kritérium trvalý pobyt, případně jiný druh pobytu. Držitelé povolení k trvalému pobytu a občané EU a jejich rodinní příslušníci mají ve většině právních předpisů rovné postavení jako občané ČR. Jde například o oblasti sociálního zákonodárství a oblasti výdělečné činnosti.

Nerovnosti cizinců.

Na druhou stranu cizinci z EU či s trvalým pobytem pocítí znevýhodnění v oblasti volebního práva, či pobytového práva. Právo trvalého pobytu tak i právo občana EU pobývat na území ČR může být zrušeno, zejména v případě spáchání trestního deliktu. Dále jsou cizinci povinni mít cestovní doklad, v případě ztráty je cizinec často nucen jet do země původu pro nový cestovní doklad. S  cestovním dokladem a s platným průkazem o trvalém pobytu mohou cestovat v Schengenském prostoru. Všichni cizinci mají speciální ohlašovací povinnosti. Pobytové doklady vyřizují na ministerstvu vnitra, ne u běžných obecných úřadů.

Cizinec na mezinárodní úrovni.

Právní postavení cizinců v soukromoprávních poměrech.

Dle zákona č. 91/2012 Sb. o mezinárodním právu soukromém je cizinec osoba bez státního občanství ČR. Cizinci mají v oblasti osobních a majetkových práv stejná práva a stejné povinnosti jako občané ČR, pokud není tímto nebo jiným zákonem stanoveno něco jiného. Tato situace může nastat, pokud cizí stát nakládá se státními občany ČR jinak než se svými občany, tehdy může Ministerstvo zahraničních věcí v dohodě s příslušnými orgány sdělením v úředním publikačním prostředku stanovit, že pro cizince stejná práva a povinnosti jako pro občany ČR nepoužije. To však neplatí, pokud se jedná o cizince, kterým z práva EU vyplývají stejná práva a povinnosti jako státním občanům ČR, nebo by tím byla porušena základní práva cizince.

Vícenásobná nebo neurčitá státní příslušnost.

Pokud se jedná o osobu, která je v rozhodné době státním občanem České republiky a zároveň občanem jiného státu, je rozhodné státní občanství České republiky. Pokud však je občanem několika států, rozhoduje státní příslušnost nabytá naposledy, pokud výrazně převažuje její poměr k cizímu státu vzhledem k životním poměrům osoby, tehdy rozhoduje státní příslušnost tohoto státu. Na cizince, který není občanem žádného státu, se hledí jako na občana toho státu, kde má v rozhodné době obvyklý pobyt či se zdržuje, pokud toto nelze zjistit, je postupováno, jako by šlo o státního občana ČR.

Evropská úmluva o ochraně lidských práv.

Evropská úmluva o ochraně lidských práv zajišťuje: povinnost respektovat lidská práva, právo na život, zákaz mučení, zákaz otroctví a nucených prací, právo na svobodu a osobní bezpečnost, právo na spravedlivé řízení, uložení trestu jen na základě zákona, právo na respektování soukromého a rodinného života, svobodu myšlení, svědomí a náboženského vyznání, svobodu projevu, svobodu shromažďovací a sdružovací, právo uzavřít manželství, právo na účinný právní prostředek nápravy, zákaz diskriminace.

Článek o omezení politické činnosti cizinců.

Článek o svobodě projevu, o svobodě shromažďování a sdružování a zákaz diskriminace nebrání smluvním stranám uvalit omezení na politickou činnost cizinců.

Dodatkové protokoly týkající se cizinců.

"Protokol č.4." (druhý dodatkový) k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod článkem 4, zakazuje hromadné vyhoštění cizinců.  "Protokol č.7." v článku 1 ustanovuje procesní záruky v případě vyhoštění cizinců.  1. Cizinec, který má povolen pobyt na území některého státu,může být vyhoštěn pouze na základě výkonu rozhodnutí přijatého v souladu se zákonem a musí mít možnost:  a. uplatnit námitky proti svému vyhoštění;  b. dát přezkoumat svůj případ a  c. dát se zastupovat za tímto účelem před příslušným úřadem nebo osobou nebo osobami tímto úřadem určenými.  2. Cizinec může být vyhoštěn před výkonem práv uvedených v odstavci 1 a, b a c tohoto článku, je-li takové vyhoštění nezbytné v zájmu veřejného pořádku nebo je-li odůvodněno zájmy národní bezpečnosti.  "Protokol č.12." ustanovuje všeobecný zákaz diskriminace.  1. Užívání každého práva přiznaného zákonem musí být zajištěno bez jakékoli diskriminace z důvodu pohlaví, rasy, barvy pleti, jazyka a náboženství, politického či jiného smýšlení, národnostního či sociálního původu, příslušnosti k národnostní menšině, majetku, rodu či jiného postavení.  2. Nikdo nesmí být diskriminován žádným orgánem veřejné moci z jakéhokoli důvodu, zejména z důvodů uvedených v odstavci 1.

Vstup na území České republiky.

Na území ČR je cizinec oprávněn vstoupit v místech stanovených jako hraniční přechod, tzn. na vymezených místech na vnějších hranicích státu, v prostoru mezinárodního letiště, popř. v prostoru mezistátního vlaku. Při překročení hranice je nutné se podrobit kontrole dokladů po výzvě policie. V zásadě platí, že občané EU s nimiž má ČR sjednanou mezinárodní smlouvu o bezvízovém styku, předkládají při hraniční kontrole cestovní doklad. Cizinci, kteří mají ve vztahu k ČR vízovou povinnost jsou povinni dále předkládat platné vízum, doklad o zajištění prostředků k pobytu, doklad o zdravotním pojištění, doklad o zajištění ubytování, popř. vízum státu, do kterého hodlá cizinec přes území ČR cestovat.

Pobyt v ČR.

Přechodný pobyt.

Může být umožněn na základě:

Trvalý pobyt.

Může být umožněn na základě:

Cizinec je člověk příslušející k jinému státu či zemi či národu. Jde tedy o pojem relativní, který má smysl pouze ve vztahu k nějakému určitému státu nebo zemi nebo národu.  Podle českého cizineckého zákona je cizinec definován jako fyzická osoba, která není státním občanem ČR. Český devizový zákon používá v obdobném významu, který však vztahuje jak na fyzické, tak na právnické osoby, termín cizozemec.  Cizincem je tedy i ten: Z definice vyplývá, že cizincem není ten, kdo má vedle občanství ČR i občanství jiného státu.

In law, an alien is a person who is not a citizen or national of a given country, though definitions and terminology differ to some degree depending on the continent or region of the world. The term "alien" is synonymous to "foreign national".


Obsah románu.

Úvod románu.

Příběh románu začíná v Londýně, kde Francouz Robert Morgan, který je bez peněz a bez zaměstnání (právě byl propuštěn z místa učitele francouzštiny), uvidí plakát, který nabízí práci průvodce a tlumočníka na cestě po třech souostrovích (Azory, Madeira a Kanárské ostrovy). Protože Morgan mluví plynně anglicky, španělsky a portugalsky, snadno tuto práci získá. V následujících dnech však Morgan uvidí plakát od konkurenční společnosti "Thompson and Company", která nabízí stejnou cestu, ale za menší cenu. Obě cestovní kanceláře spolu soupeří tak dlouho, až Morganův zaměstnavatel musí boj vzdát. Vítězná Thompsonova agentura ovšem také potřebuje tlumočníka, a tak Morgan okamžitě najde ztracenou práci, avšak za daleko menší plat.

Postavy románu.

Na cestu pronajmul „šetrný“ majitel cestovní kanceláře, pan Thompson, letitý parník "Seamew" (Mořský racek) pod vedením typického mořského vlka, kapitána Pipa. Po vyplutí parníku se postupně seznamujeme s jednotlivými cestujícími. Při jejich představování je čtenáři velice brzy jasné, kdo stojí na straně dobra a kdo na straně zla. Především tu je mladá třiadvacetiletá vdova, Američanka Alice Lindsayová, se svou devatenáctiletou sestrou Dolly a se svým švagrem Jackem Lindsayem. Jack je bezcharakterní bídák, který se snaží sňatkem s Alicí získat peníze, které Alice zdědila po svém muži, protože svůj majetek promrhal. Když se mu tento plán nedaří, neštítí se pro dosažení cíle použít ani násilí, i kdyby měly obě sestry přijít o život. I další postava je jakoby vystřižená z originálních Vernových románů. Jde o veskrze kladného francouzského důstojníka na dovolené Rogera de Sorguese, který se na cestě stará o obě sestry, a po nějaké době se zamiluje do Dolly, zatímco Robert Morgan se zamiluje do Alice. Vysvitne také, že pan Thompson je dosti nezodpovědný podnikatel. Jednak nemá žádné zkušenosti s provozováním takovýchto výprav, jednak šetří kde může, takže problémy narůstají a cestovatelé jsou čím dál tím víc nespokojeni.

Po ztroskotání.

Děj románu nakonec vyvrcholí tím, že se parník "Seamew" díky špatnému stavu trupu poblíž Kapverdských ostrovů potopí. V závěrečném dramatu na africkém pobřeží na hranicích dnešní Mauretánie a Senegalu jsou trosečníci zajati beduíny, kteří za ně chtějí získat výkupné. Morgan je Lindsayem zraněn, když se snaží přivést pomoc od blízké francouzské posádky. Přesto se mu podaří vojáky přivézt a v následném střetnutí je Jack Lindsay zastřelen. Na úplném konci románu pro čtenáře Michel Verne přichystal dvě šťastné svatby – Roberta Morgana s Alicí a Rogera de Sorguese s Dolly. Dobře nakonec dopadne i pan Thompson, který svým věřitelům a nespokojeným cestujícím šikovně unikne vyhlášením konkurzu.

Ilustrace.

Knihu "Trampoty páně Thompsonovy" ilustroval Léon Benett

Trampoty páně Thompsonovy "(1907, L'agence Thompson and Co.)" je dobrodružný román francouzského spisovatele Michela Verna, který bývá zařazován do cyklu jeho slavného otce, francouzského spisovatele Julesa Verna, "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)".  Autorem románu tedy není Jules Verne, jak je při vydávání knihy obvykle uváděno, ale jeho syn Michel, který román vydal pod otcovým jménem. Je však nutno přiznat, že Michel velice dobře vystihl otcův styl, logiku výstavy jeho románů i pro něj typické charaktery postav, takže se kniha dá považovat za velice zdařilý plagiát.

The Thompson Travel Agency (, literally "The Agency Thompson & Co.") is a 1907 novel attributed to Jules Verne but written by his son Michel Verne.


Život.

Sňatek s Jiřím z Poděbrad.

Johana se za třicetiletého Jiřího z Poděbrad vdala ve svých dvaceti letech v roce 1450, rok po smrti jeho první manželky Kunhuty ze Šternberka. Mladá Johana se tak stala druhou manželkou vdovce se sedmi dětmi. Iniciátorem tohoto sňatku byl pravděpodobně Johanin bratr Jaroslav Lev z Rožmitálu, protože otec jí zemřel už v jejím dětství. Manželství katoličky s husitským magnátem bylo příkladem náboženské tolerance, což byl snad i jeden z důvodů sňatku.  Byla ženou velmi energickou a inteligentní, zároveň zcela oddanou svému manželovi a jeho politickým ambicím. Stala se mu oporou v soukromí, ale především v jeho politickém snažení a vladařských povinnostech. Tato dvojice předčila své soupeře svými schopnostmi, soudržností a vytrvalostí. Symbolizovali náboženskou toleranci a snažili se sjednotit českou společnost, která byla stále rozdělena na katolíky a utrakvisty. Pokoušeli se o obnovu českého království rozvráceného husitskou revolucí.  Jiří z Poděbrad byl původně hejtmanem Boleslavského kraje a zaujímal vůdčí postavení v kališnickém táboře. Katolickou opozici porazil v roce 1448, kdy přepadl Prahu a zmocnil se jí. V roce 1452 vystoupil proti radikálním husitům, dobyl jejich centrum Tábor a velmi tak oslabil jejich vliv. V témže roce byl Zemským sněmem zvolen zemským správcem krále Ladislava Pohrobka. Když Ladislav Pohrobek zemřel v roce 1457 na leukémii, vyvstala otázka, kdo bude po bezdětném Ladislavovi králem. V Čechách a Uhersku se jeho nástupci stali představitelé domácí šlechty - Jiří z Poděbrad v Českém království a Matyáš Korvín v Uhersku.

Manželství a potomci.

Johana se po svatbě stala nejenom manželkou Jiřího z Poděbrad, ale i macechou jeho sedmi dětí, které mu porodila první žena Kunhuta. Byla ženou velmi tolerantní a nekonfliktní, o vyženěné děti se vzorně starala. Sama měla s Jiřím pět dětí, všechny se však narodily ještě před tím, než se stala královnou. Žádné z nich tedy nemělo dědický nárok na trůn. O dítě po své volbě královnou se velmi snažila, dokonce podstoupila i léčbu. Je velmi pravděpodobné, že neplodností netrpěla ona, ale její manžel kvůli tloušťce a dalším chorobám. O její dobrosrdečnosti svědčí i to, že ke svým vlastním i nevlastním dětem do králova sídla na Starém Městě v Praze přijala i mladičkého Matyáše Korvína a saskou princeznu.

Korunovace.

Korunovace Jiřího z Poděbrad proběhla 7. května 1458 a Johana se stala korunovanou královnou o den později. Stalo se tak poprvé v českých dějinách, že byl korunován králem český šlechtic, který na trůn neměl žádná dědická práva. Ještě před korunovací museli oba manželé učinit tajnou přísahu papežské stolici, že budou chránit katolickou víru ve své zemi.

Královna Johana.

Johana byla velkou Jiřího oporou nejenom v rodině ale také v politice, kdy mu byla nejen rádcem, ale sama se na ní aktivně podílela – účastnila se jeho politických jednání. Přestože si získala respekt katolíků i utrakvistů, musela během svého života čelit mnoha nepřátelům. Krátce po smrti Ladislava Pohrobka se rozšířily pomluvy, že jej otrávila Johana. Tato pomluva nabourávala celá léta vztah královny i krále Jiřího se zahraničím a církví.  Byla také iniciátorkou sňatku nevlastní dcery Kateřiny s Matyášem Korvínem. Tento svazek měl zajistit přátelské vztahy s Uhrami. Po smrti Kateřiny se však Matyáš Korvín postavil proti Jiřímu z Poděbrad a v jeho nepřítomnosti vyrazil v srpnu 1470 s vojskem do Čech. Tehdy prokázala Johana rozhodnost a sama se postavila do čela vojska, které se jí podařilo v krátké době svolat, a Matyáše z Čech vyhnala.  Johana i Jiří měli po celou dobu své vlády problémy s vládnoucími papeži. Na Jiřího byla dokonce jako na kacíře uvalena klatba a i Johana byla opakovaně kritizována za to, že chodila na utrakvistická kázání. Jiří se proto snažil zmenšit vliv papeže na dění v Evropě a chtěl to provést pomocí spojení evropských králů v jakousi alianci, která by společně rozhodovala o nadnárodních záležitostech. Vyslal výpravu českých pánů s výzvou ke spolupráci k evropským panovníkům. Jejich vůdcem byl bratr Johany Jaroslav Lev z Rožmitálu. Johana mu propůjčila svůj průvodní list na cestu po západní Evropě v letech 1465-7. Bohužel tato iniciativa nebyla vyslyšena a výprava se vrátila s mnoha přísliby bez následné realizace. Johana podporovala i své další příbuzné a podařilo se jí prosadit svého synovce Zdeňka Lva za člena zemské rady.  Johana měla hluboké náboženské cítění, které bylo tolerantní ke katolíkům i utrakvistům. Pro manžela dala zhotovit tzv. Modlitební knihu krále Jiřího s krásnými ilustracemi. Když roku 1464 papež Pavel II. prohlásil Jiřího za kacíře a uvrhl Čechy do klatby, vztahovalo se to i na jeho ženu a děti. Bylo to oprávněné, neboť i v náboženských otázkách podporovala Johana svého muže bezvýhradně.

Vdova Johana.

Manžel Johany Jiří z Poděbrad zemřel v roce 1471. Jako královně-vdově se jí podařilo prosadit Jiřího záměr, aby se českým králem stal Vladislav Jagellonský. Nový král si byl dobře vědom zásluh královny-vdovy a Johana mu byla zpočátku jeho vlády velkým pomocníkem. Ona ho nazývala svým synem a on ji svou matkou.  Posledním politickým činem Johany bylo roku 1473 zahájení zemského sněmu v Benešově, kde stavům připomněla politický odkaz svého manžela a jeho snahu o kompromis mezi katolicismem a utrakvismem. Kolem roku 1473 Johana přesídlila do sídla českých královských vdov, věnného města Mělníka. Zdejší královské kolegiátní kapitule sv. Petra a Pavla odkázala šest tisíc hřiven stříbrných.  Královna Johana zemřela 12. listopadu 1475. Podle své poslední vůle měla spočinout v mělnickém kostele, jiné prameny však uvádějí, že byla pohřbena v chrámu sv. Víta vedle Jiřího z Poděbrad. Úctu k ní projevil a pohřbu se zúčastnil i Vladislav Jagellonský. Zřejmě nejvýznamnější z jejích pěti potomků byl Hynek z Poděbrad, představitel literární renesance v českých zemích.

Johana z Rožmitálu (* kolem 1430 – 12. listopad 1475, Mělník) byla česká královna a manželka Jiřího z Poděbrad. Stejně jako její manžel i Johana byla jedinou českou královnou pocházející ze stavu domácí šlechty.

Joanna of Rožmitál (c. 1430 – 12 November 1475) was the Queen consort of Bohemia as the second wife of George of Poděbrady.


Vznik.

Živce krystalizují z magmatu a jsou součástí jak intruzivních tak extruzivních hornin, jsou přítomny v mnoha metamorfovaných horninách. Vyskytují se jako kompaktní minerály či jako nerostné žíly. Živce jsou alumosilikáty (hlinitokřemičitany), jejich strukturu tvoří tetraedry SiO a AlO. Jsou dokonale štěpné ve dvou rovinách, které jsou na sebe kolmé nebo téměř kolmé. Rozpadají se na fylosilikáty.  V případě, že se v době vzniku v tavenině nachází málo SiO, tak dochází ke vzniku foidů.

Název.

Slovo živec zavedl do češtiny a potažmo slovenštiny Presl – veden nejspíše skutečností, že živce při svém rozpadu uvolňují do půdy živiny. Anglický a ruský název (anglicky "feldspar", rusky "polevoj špat") je odvozen z německého "Feld + Spat" (polní + hlušina).

Systematika.

Draselné živce.

Draselný živec vykazuje polymorfii, takže se vyskytuje ve třech krystalických modifikacích, a to jako monoklinický sanidin, triklinický ortoklas a rozdílně triklinický mikroklin. Sanidin je stabilní při nejvyšších teplotách a mikroklin při teplotách nejnižších.  Perthit je typickou texturou sodno-draselných živců. Textura je způsobena odmíšením – rozpadem původní hmoty na dvě fáze odlišného složení – při ochlazování. Perthitové textury v alkalickém živcích mnoha žul jsou natolik hrubé, že jsou viditelné pouhým okem. Podle velikosti odmíšenin se rozlišuje makroperthit, mikroperthit a kryptoperthit.

Plagioklasy.

Chemické složení plagioklasů (= směsných pevných roztoků albit-anortit) je základem pro jejich třídění na:  U prostředních (nekrajních) složení plagioklasů může dojít k odmíšení na dva živce odlišného složení při ochlazování, avšak difúze v plagioklasech je mnohem pomalejší než v sodno-draselném živci a odmíšená zrna jsou příliš jemná na to, aby se dala rozlišit optickým mikroskopem. Mezery mísitelnosti v plagioklasových tuhých roztocích jsou ve srovnání s mezerou mísitelnosti u sodno-draselných živců komplikovanější.  Hra barev u některých živců se složením labradoritu je způsobena velmi jemnozrnným lamelárním odmíšením.

Využití.

Živce jsou surovinou při výrobě keramiky a při výrobě glazur, užívají se pro termoluminiscenční a optické datování v geologii a archeologii. Významnou úlohu hrají v klasifikaci magmatických i metamorfovaných hornin.

Živce jsou skupinou horninotvorných minerálů z oddělení tektosilikátů. Tvoří až 60 % zemské kůry. Živce se dělí podle chemického složení na:  Na minerály uvedených řad se nahlíží jako na tuhé roztoky draselného živce (K-živce, KAlSiO), albitu (Na-živce, NaAlSiO) a anortitu (Ca-živce, CaAlSiO). Tuhé roztoky draselného živce a albitu jsou nazývány sodno-draselnými živci (čili alkalickými živci), roztoky mezi albitem a anortitem jsou nazývány sodno-vápenatými živci (čili plagioklasy). Draselný živec se s anortitem mísí jen omezeně, mezera mísitelnosti je v celém rozmezí teplot obvyklých v prostředí zemské kůry. Minerály z řady draselno-barnatých živců se v přírodě vyskytují poměrně vzácně.  Autorem českého a slovenského názvu živce je Jan Svatopluk Presl.

Feldspars (KAlSiO – NaAlSiO – CaAlSiO) are a group of rock-forming tectosilicate minerals that make up about 41% of the Earth's continental crust by weight.  Feldspars crystallize from magma as veins in both intrusive and extrusive igneous rocks and are also present in many types of metamorphic rock. Rock formed almost entirely of calcic plagioclase feldspar is known as anorthosite. Feldspars are also found in many types of sedimentary rocks.


Historický vývoj.

O vybudování sítě podzemní dráhy v alžírské metropoli bylo rozhodnuto již roku 1981; o dva roky později se začalo s budováním 4,1 km dlouhého úseku první linky, kopírujícího pobřeží Středozemního moře. Celkem se na této trati mělo nacházet pět stanic; celou plánovanou sít měly tvořit tři linky s dohromady padesáti čtyřmi stanicemi. Stavbu realizovalo francouzsko-japonské konsorcium.  Situace se však pro podzemní dráhu vyvinula roku 1986 velmi nepříznivě, kdy pokles cen ropy způsobil těžké škody alžírské ekonomice. Vláda se tedy rozhodla projekt a výstavbu zastavit. V roce 1988 byla stavba obnovena za účasti v tomto oboru nezkušených domácích stavebních společností a při velmi pomalém financování. Do roku 1999 byly postaveny jen čtyři stanice. V 90. letech byla výstavba přerušena kvůli občanské válce.  Do roku 2006 se ekonomická situace zlepšila natolik, že bylo rozhodnuto o rychlé dostavbě se zahraniční účastí. Nakonec bylo tedy zvoleno konsorcium, skládající se z německé společnosti Siemens, francouzské Vinci a španělské CAF. V září 2011 byl spuštěn zkušební provoz bez pasažérů. První trasa byla slavnostně, za účasti prezidenta a ministrů vnitra a dopravy, otevřena v pondělí 31. října 2011, provoz s cestujícími byl zahájen 1. listopadu 2011. V květnu 2011 byla v Alžíru zavedena také tramvajová doprava.

Stanice.

I. etapa.

Úsek s deseti stanicemi byl otevřen v pondělí 31. října 2011. Délka tratě je 8,5 km. Na lince jezdí 14 souprav po 6 vozech. Rozsah provozu je od 5 do 23 hodin. Provoz zajišťuje 400 pracovníků, bezpečnost hlídá 400 policistů. Jednotlivé jízdné je 50 dinárů, náklady dotuje též stát.

II. etapa.

Do roku 2020 má být síť prodloužena na 40 kilometrů, a to jak rozšířením první trasy, tak i výstavbou druhé.

Metro v Alžíru, v hlavním městě Alžírska, zahájilo provoz v pondělí 31. října 2011, pro veřejnost od úterý 1. listopadu 2011. Provozovatelem bude společnost "Entreprise Métro d'Alger".

The Algiers Metro (, Berber: Adubrid en Dzayer, ), serving Algiers, the capital of Algeria, is a rapid transit system dating from the 1970s that was designed to address the need for mass transport caused by the city's growth. Formally launched in the 1980s, the project slowed due to financial difficulties and security issues in the 1990s. The project recommenced in 2003. Algerian President Abdelaziz Bouteflika attended the Metro's 31 October 2011 ribbon-cutting opening ceremony. The Algiers Metro then opened to passengers on the following day, 1 November 2011, making Algiers only the second capital city in Africa (after Cairo) to have a metro system.  The first phase of Line 1, "Haï el Badr"–"Tafourah-Central Post Office", which spanned and 10 stations, opened for public service on 1 November 2011. A extension from "Haï el Badr" to "El Harrach Centre" opened for commercial service on 4 July 2015 after test runs in June.


Historie vzniku Mezinárodního PEN klubu.

Název klubu v sobě skrýval hlavní podmínku členství, neboť jej tvoří počáteční písmena profesí spjatých se slovesným uměním: poets, playwrights, editors, essayists, novelists (tedy básníci, dramatici, vydavatelé, esejisté, romanopisci). Zkrácená podoba P. E. N. proto znamenala, že do klubu mohou vstoupit pouze ti, kdo vládnou perem. Dnes sdružení také zahrnuje žurnalisty a historiky.  Zahajovací večeře PEN klubu se účastnili sami iniciátoři sdružení, dnes již téměř zapomenutá anglická spisovatelka venkovských románů Catherine Amy Dawson Scottová a John Galsworthy, který se stal prvním předsedou mezinárodního PEN klubu. Mezi první členy patřil Joseph Conrad, George Bernard Shaw a Herbert George Wells. Prvním českým členem se stal v roce 1923 Alois Jirásek.  PEN klub je nejstarší světová organizace na ochranu lidských práv a také nejstarší organizace, která propaguje přátelství a intelektuální spolupráci mezi všemi spisovateli bez ohledu na to, kde žijí, zdůrazňující roli literatury jako katalyzátoru vzájemného pochopení a bojující za svobodu slova a jednající jako mohutný hlas na podporu spisovatelů pronásledovaných, vězněných, či zavražděných pro své názory.  PEN klub je nepolitická a nevládní organizace,která udržuje formální konsultativní vztahy s organizací UNESCO.  Mezi prezidenty Mezinárodního PEN klubu patřili Alberto Moravia, Heinrich Böll, Arthur Miller, Mario Vargas Llosa, Pierre Emmanuel, György Konrád a v letech 2003–2009 český spisovatel a diplomat Jiří Gruša.

Československý a český PEN klub.

Československý odbor PEN klubů byl založen v roce 1925 a jeho prvním předsedou byl Karel Čapek. Po jeho resignaci v roce 1935 převzala předsednictví Anna Marie Tilschová. Čestnými členy byli Alois Jirásek a Edvard Beneš.  V roce 1942 byl československý PEN nacisty rozpuštěn. Po válce byl obnoven a činný do roku 1972. V letech 1965–1967 byl předsedou Adolf Hoffmeister. Znovu byla činnost PEN klubu obnovena v roce 1989, za předsednictví Jiřího Muchy. V letech 1992–2006 byl předsedou Českého centra Mezinárodního PEN klubu Jiří Stránský. Od roku 2006 je předsedou Jiří Dědeček.

Současný Mezinárodní PEN klub.

Mezinárodní PEN klub se skládá z 144 autonomních PEN center v 101 zemích z nichž každé je otevřeno spisovatelům, žurnalistům, překladatelům, historikům a dalším profesím které jsou aktivně zapojeny v libovolném odvětví literatury bez ohledu na národnost, rasu barvu pleti či náboženství. Každý člen je povinen podepsat chartu PEN.  Současným předsedou je kanadský spisovatel John Ralston Saul.

Charta PEN.

LITERATURA, ač svým původem národní, nezná hranic a musí zůstat kolektivní měnou mezi jednotlivými národy navzdory politickým nebo mezinárodním zvratům.  ZA ŽÁDNÝCH OKOLNOSTÍ, zejména v dobách války, umělecká díla a knihovny, celkové kulturní dědictví lidstva nesmí být vystavováno ohrožení z důvodů politického či národnostního rozvášnění…  ČLENOVÉ PENu musí za všech okolností využívat veškerého svého vlivu k podpoře porozumění a vzájemného respektu mezi národy. Zavazuji se ze všech sil napomáhat odstraňování rasové, třídní a národnostní nenávisti, rovněž se zavazuji bránit ideál jediné lidské společnosti žijící v míru na jednom světě…  PEN TRVÁ na principu neomezeného šíření názorů uvnitř každého národa i mezi národy, a jeho členové se zavazují bránit všem formám potlačování svobody slova jak v zemi a společnosti, do nichž náležejí, tak i jinde ve světě…  PEN VYHLAŠUJE svobodu tisku, staví se proti svévolné cenzuře v době míru a zastává názor, že svobodná kritika vlád, úřadů a institucí je podmínkou zákonitého vývoje světa k dokonalejšímu politickému a ekonomickému řádu. Jelikož svoboda vyžaduje dobrovolnou sebekázeň, členové se zavazují vzdorovat takovému zlu jako jsou lživé publikace či překroucení faktů pro politické a osobní cíle…

Ceny PEN klubu.

PEN klub udílí každoročně několik cen. Mezi ně například patří:

Výbor pro uvězněné spisovatele.

Výbor pro uvězněné spisovatele – International PEN's Writers in Prison Committee pracuje na ochraně pronásledovaných spisovatelů. Byl založen v roce 1960 jako odpověď na vzrůstající tendence umlčet hlasy disentu vězněním spisovatelů. Výbor monitoruje případy vice jak 900 spisovatelů kteří jsou věznění, mučeni, je jim vyhrožováno, těch kteří jsou pohřešováni či zabiti z důvodu výkonu jejich profese. Publikuje 2× ročně Case List zprávu o násilí proti spisovatelům po celém světě. Výbor také koordinuje akce Mezinárodního PEN klubu na podporu ukončení těchto pronásledování a zastavení potlačování svobody slova. Jeho předsedkyní je od roku 2010 místopředsedkyně Českého centra PEN Klubu, PhDr. Markéta Hejkalová.

Mezinárodní PEN klub () je celosvětové sdružení spisovatelů, založené 5. října 1921 ve Florence Restaurantu v Londýně na shromáždění jedenačtyřiceti anglických spisovatelů.

PEN International (known as International PEN until 2010) is a worldwide association of writers, founded in London in 1921 to promote friendship and intellectual co-operation among writers everywhere. The association has autonomous International PEN centers in over 100 countries.  Other goals included: to emphasise the role of literature in the development of mutual understanding and world culture; to fight for freedom of expression; and to act as a powerful voice on behalf of writers harassed, imprisoned and sometimes killed for their views.


Život.

Byl synem krále Chlothara I. a Ingundy. Král Chlothar měl čtyři syny: Chariberta, Chilpericha, Sigiberta a Gontrama. Mezi ně rozdělil franskou říši. Gontram se po otcově smrti v roce 561 stal králem v Burgundsku a hlavním městem učinil Orléans.  Tehdejší významný kronikář Řehoř Tourský (Georgius Florentius Georgius, biskup v Tours), jej vždy nazýval dobrým králem Guntramem a to i když podával svědectví o jeho nevyvedených manželstvích.  Guntram se poprvé oženil se svou konkubínou Venerandou, otrokyní patřící jednomu z jeho mužů. S tou měl syna Gundobada. Později se oženil s Marcatrudou a Gundobada poslal do Orleánsu. Když i Marcatruda porodila syna, začala žárlit a Gundobada nechala otrávit. Vzápětí ztratila však i svého syna. Guntram se o jejím činu dozvěděl, zapudil ji a Marcatruda do roka zemřela. Potřetí se oženil s Austregildou zvanou Bobilla, s níž měl syny Chlothara a Chlodomera a dcery Chlodebergu a Chlodichildu.

Vláda.

V mládí byl prudké, nevyrovnané povahy, ale později svou vládu zcela podřídil křesťanským principům. Podle kronikáře se stal ochráncem ponížených, nadějí chudých a utěšitelem nemocných. Přísně a spravedlivě vynucoval vládu zákona a po celé zemi stavěl kláštery a kostely. Přežil i dva pokusy o atentát. Kronikář Řehoř také podává svědectví o zázracích, které se udály před i po Guntramově smrti. U některých byl prý osobně svědkem.  Roku 567 zemřel Guntramův bratr Charibert I. vládnoucí v Paříži a jeho země byla rozdělena mezi zbývající bratry. Vdova po Charibertovi se chtěla provdat za nejstaršího z bratři, kterým byl Guntram. Církevní sněm v roce 557 však tuto tradici označil za incest a tak ji Guntram raději umístil do kláštera v Arles.  V následujících občanských válkách o otcovské dědictví mezi bratry Sigibertem a Chilperichem nejprve pomáhal Chilperichovi, ale později se přidal na stranu Sigiberta; ten byl ale r. 575 zavražděn. Poté, co r. 577 oba zbývající Guntramovi vlastní synové zemřeli na dysentérii, adoptoval jako svého dědice synovce Childeberta, Sigibertova syna. Vedl značně neúspěšné války proti Gótům, v kterých ztratil téměř celé své vojsko. Porážku připsal minulým hříchům a ještě posílil svou zbožnost.  Zemřel roku 592 v Chalon-sur-Saône, kde je také pohřben v chrámu svatého Marcela, který sám založil. Záhy po své smrti byl svatořečen. Jeho nástupcem se stal adoptivní syn Childebert II.  Svátek svatého Guntrama se slaví 28. března.

Guntram (545 - 592, Chalon-sur-Saône), také psaný Gontram, Gontran, Gunthram nebo Gunthchramn, byl burgundským králem v letech 561 až 592.

Saint Gontrand (c. AD 532 in Soissons – 28 March AD 592 in Chalon-sur-Saône), also called Gontran, Gontram, Guntram, Gunthram, Gunthchramn, and Guntramnus, was the king of the Kingdom of Orléans from AD 561 to AD 592. He was the third eldest and second eldest surviving son of Chlothar I and Ingunda. On his father's death in 561, he became king of a fourth of the Kingdom of the Franks, and made his capital at Orléans. The name "Gontrand" denotes "War Raven".


Historie.

Loď byla postavena jako 378 m dlouhá o kapacitě 480 000 tun, tedy o velikosti jakou už měly supertankery Globtik Tokyo a Globtik London a pod jménem Seawise Giant (moře znalý obr). Největší lodí byl ještě 414 m dlouhý a 63,05 m široký Pierre Guillaumat, postavený v Chantiers de l´Atlantique pro Shell Francois s kapacitou 555 051 tun. Seawise Giant vykonal pouhé dvě plavby a poté sloužil jako přístavní skladiště, roku 1981 byl zrekonstruován v Oppama Shipyard společností Nippon Kokan a byla mu přidána 81 m dlouhá středová sekce, která loď prodloužila na 458 m a nosnost zvedla o 84 000 tun, loď byla přejmenována na Happy Giant (šťastný obr). Roku 1988 loď v Hormuzském průlivu zasáhla irácká řízená střela během Irácko-íránské války. Loď byla opravena v Singapuru a přejmenována na Jahre Viking (mladý Viking), do služby se vrátila roku 1991. Poté loď a největší lidský technický výtvor sloužila až do roku 2004, kdy byla zrekonstruována v suchém doku v Dubaji kvůli bezpečnosti a byla přejmenována na Knock Nevis. Loď už pětadvacet let zůstala velikostně nepřekonána. Kdyby nepřišla v polovině sedmdesátých let ropná krize, mohly by se stavět plavidla ještě daleko větší, například klíčový francouzský ropný přístav Fos-sur-Mer má doky pro lodě s kapacitou až 1 000 000 tun. V lednu 2010 ho přejmenovali na "MONT", byl dotažen do Alangu kde v únoru 2010 začala jeho šrotace. Obrázky z průběhu šrotace zde : .

Kapacita.

Tanker měl výtlak 647 955 tun, maximální kapacitu 564 764 tun (uváděno i 564 739 t nebo 564 839 t) ropy, ponor 24,61 m a přepravoval 4 240 865 barelů ropy, což odpovídá 3 miliardám dolarů. Od moře dělí toto množství ropy jen 3,5 cm silný plát.

Nevýhody obří velikosti.

Tanker pojme jen několik málo přístavů, např. Le Havre ve Francii, Europort v Rotterdamu, terminály v Singapuru a Los Angeles a Khark v Íránu. Poloměr nejmenší otáčky je 3 kilometry, brzdná dráha 9 kilometrů a nastavení plného chodu zpět znamená, že loď popluje ještě přes čtvrt hodiny. Loď nemůže proplout vodními cestami, jako jsou Kielský, Singapurský nebo Lamanšský průliv, ani Panamským či Suezským průplavem. Paradoxní je, že díky uzavření Suezského průplavu se začaly stavět ty největší tankery – lodě musely obeplout Mys Dobré naděje a byly tedy žádány co největší jednorázové dodávky ropy.

Zajímavosti.

Posádku tankeru tvoří indický kapitán a filipínští námořníci, kvůli velikosti paluby (jako 4 fotbalová hřiště) se po ní musí přesouvat na kolech. Tanker je jedním z třiceti plavidel elitní třídy ULCC (Ultra Large Crudeoil Carrier = ultravelký ropný nosič) a jedním ze sedmi plavidel delších než 400 m a s větší nosností než 500 000 tun ropy. Mezi ty dále patří: "Batillus" (553 662 tun) a jeho tři sesterské lodě "Bellamya" (553 662 tun), "Prairial" (554 974 tun, přejmenován na "Sea Giant" a poté na "Hellas Fos") a "Pierre Guillaumat", největší loď před rekonstrukcí Knock Nevis roku 1981 (555 051 tun), dále pak "Esso Pacific" (Kapetan Giannes, 516 891 tun) a jeho sesterská loď "Esso Atlantic" (Kapetan Michalis, 516 421 tun). Ačkoli byly Batillus a jeho sesterské lodě výrazně menší než Knock Nevis, uvezly téměř stejně těžký náklad, protože měly o plné čtyři metry větší ponor a tím i výšku (35,01 m pro Batillus a 35,92 m pro Bellamyu, Prairial a Pierre Guillaumat vs. 29,80 m pro Knock Nevis).

Knock Nevis byl japonský supertanker, postavený loděnicemi Sumimoto Heavy Industries v Tokiu v roce 1976 (někdy se uvádí i 1975 nebo 1979) pro rejdaře C. Y. Tunga z Hongkongu a známý také pod jmény Seawise Giant (1989–1991), Happy Giant (1991–2004) nebo Jahre Viking (od roku 2004, kdy spolu s názvem změnil i majitele a stal se majetkem norské společností Fred Olsen Production).

Seawise Giant, later Happy Giant, Jahre Viking, Knock Nevis, Oppama, and Mont, was a ULCC supertanker that was the longest ship ever, built by Sumitomo Heavy Industries in Yokosuka, Kanagawa, Japan. She possessed the greatest deadweight tonnage ever recorded. Fully loaded, her displacement was 657,019 tonnes.  The heaviest ship of any kind, and with a laden draft of 24.6 m (81 ft), she was incapable of navigating the English Channel, the Suez Canal or the Panama Canal. Overall, she is generally considered the largest ship ever built. Her engines were powered by the Ljungström turbine technology.  She was sunk during the Iran–Iraq War, but was later salvaged and restored to service. The vessel was converted to a floating storage and offloading unit (FSO) in 2004, moored off the coast of Qatar in the Persian Gulf at the Al Shaheen Oil Field.  The vessel was sold to Indian ship breakers, and renamed "Mont" for her final journey in December 2009. After clearing Indian customs, the ship sailed to Alang, Gujarat, where she was beached for scrapping.


Historie.

Sportovní aerobik vznikl v polovině 80. let 20. století na základě tanečního aerobiku pro veřejnost, vycházejícího z cvičebních systémů Kennetha Coopera.

Obsah závodní sestavy sólistky.

Rozhodčí hodnotí jak obtížnost sestavy, tak rozprostření prvků mezi taneční tzv. aerobky a celkový dojem. Typ a obtížnost prvků je rozdělen do kategorií určených podle věku závodníka. V čím vyšší věkové kategorii se závodních nachází, tím obtížnější prvky musí splnit. Velmi důležitá je síla, flexibilita, pevné držení těla a přesný způsob provedení.

Dresy.

V soutěžích Fig by závodník měl mít trikot s dlouhým rukávem stylu plavek v celku. Většinou si soutěžící vyzdobí dres kamíny nebo flitry, aby byl dres viditelnější a zajímavější. Další část povinného oblečení aerobiček jsou silonové punčocháče a bílé tenisky vyrobené přesně pro tento sport. Vlasy musí být úhledně zčesané do drdolu, nesmí vylézat ani vlásek. V soutěžích Fisaf je dres rozdělený na podprsenku a kalhotky a většinou je velmi nápaditě vyzdobený. Jelikož se ve Fisafu o trošku více dbá na skvělý vzhled, závodnice mají co nejzajímavěji zapletené složité účesy, opět ale vlasy musí být pevně sepnuty.

Sportovní aerobik v Česku.

Český sportovní aerobik dosáhl uznání hlavně díky organizační činnosti Jitky Poláškové a úspěchům první české mistryně světa Olgy Šípkové. Český svaz aerobiku (vznikl v roce 1992 a je členem organizace FISAF) úspěšnou marketingovou činností pomohl k rozšíření jeho popularity. Praha hostila mistrovství Evropy 1995 a mistrovství světa 2003, v roce 2000 se konalo mistrovství Evropy v Chomutově. Mistry světa se stali třikrát Jakub Strakoš, David Holzer a Vladimír Valouch v trojicích a Petr Jánský (dvakrát mezi muži, jednou ve smíšených dvojicích s Janou Kavříkovou). Zlaté medaile získávají i české týmy v soutěžích fitness.  Česká gymnastická federace (ČGF) přijala aerobik jako svou další disciplínu v roce 2005, čímž se i Česko připojilo mezi země provozující tzv. gymnastický aerobik. Do této větve se zapojila i bývalá mistryně světa FISAF ve dvojicích Kateřina Protivínská. V souladu s rozhodnutím Mezinárodního olympijského výboru i Český olympijský výbor uznal na konci roku 2005 ČGF "„v oblasti sportovního aerobiku v ČR jako jediného nositele sportovní autority“". Popularity sportovců ČSAE se ale i díky pokračujícím úspěchům českých reprezentantů v soutěžích FISAF gymnastickému aerobiku zatím nedaří dosáhnout. Neúspěšné jsou i snahy o sjednocení obou větví, o které nemá ČSAE (a celosvětově FISAF) zájem.

Soutěže.

Vrcholnými soutěžemi jsou mistrovství světa a mistrovství Evropy pořádaná FIG i FISAF. Soutěže v gymnastickém aerobiku patří i do programu Světových her a je možné jejich zařazení do olympijského programu, čemuž ale zatím bránila rozdrobenost světového hnutí a menší přesnost pravidel.

Pravidla.

Přestože podstata cvičení, které spojuje vysokou zátěž, prvky síly, obratnosti i ohebnosti s hudebním cítěním a dalšími výrazovými vlastnostmi, jsou pravidla gymnastického aerobiku FIG a sportovního aerobiku FISAF odlišná, například ve vypisování jednotlivých disciplín: "*Ve FISAF se trojice běžně nazývají týmy."  V obou organizacích jsou dvojice vždy jen smíšené, zatímco vícečetné týmy mohou být mužské, ženské i smíšené.  Liší se rovněž rozdělení věkových kategorií: "*Ve FISAF se trojice běžně nazývají týmy."  Délka sestavy je 1:45 minuty (FIG) nebo 1:45 až 2:00 minuty (FISAF). Obě federace předepisují povinné prvky, které je nutné předvést, a také určují prvky, které jsou zakázané.  Jiný je také způsob hodnocení. Ve sportovním aerobiku FISAF se používá tzv. "ranking system", porovnávají se jednotlivá pořadí od rozhodčích, kterých je sedm – tři pro aerobní kritéria, dva pro umělecká kritéria a dva pro technická kritéria. O výsledku rozhoduje většina rozhodčích. V gymnastickém aerobiku jsou rovněž tři skupiny rozhodčích (rozhodčí pro umělecký dojem, technické provedení a obtížnost), o výsledku rozhoduje součet bodů.

Další disciplíny a formy.

Fitness.

Soutěže v aerobním fitness jsou zatím především doménou organizace FISAF a Českého svazu aerobiku. Vypisují se tři kategorie (fitness aerobik, step aerobik a funk/hip hop), které se liší stylem i tempem hudebního doprovodu, repertoárem pohybů, pro step aerobik je charakteristické použití přenosných schůdků, tzv. stepů, jejichž výška pro seniory musí být minimálně 30 centimetrů. Družstvo se skládá z šesti až osmi členů, může být i smíšené.  Závodní sestava je dlouhá 1:45 minut.  Přestože soutěže fitness družstev v oficiální mezinárodní podobě vznikly v posledních letech 20. století ve Francii, Česká republika a Rusko jsou v současnosti hlavní velmoci v kategoriích step a fitness aerobik, ve funk/hip hopu vládnou Belgie a Nizozemsko.

Soutěžní Master Class.

Soutěžní master class (česky mistrovská třída) je podobný běžné lekci aerobiku vedené kvalifikovaným lektorem. V tomto případě ale porota mezi účastníky master classu vybírá podle předem daných kritérií postupující do dalších kol. V České republice se soutěžní master classy konají jako postupové závody s celostátním finále.  Základní kolo a semifinále trvá podle pravidel ČSAE 20–45 minut, finále 15–30 minut. Obecně se podle pravidel master classů hodnotí provedení (technika cvičení), výraz, vzhled, schopnost zachycení předvedeného, síla a flexibilita (poslední tři pouze u účastníků nad 14 let).  Do České republiky se soutěžní master classy dostaly z Německa.  Dalšími formami soutěžního aerobiku je aerobik team show (dříve pódiové skladby v aerobiku) nebo aerobikový maraton. Také je známá a oblíbená soutěž v týmu welnes. Na závody si tým připraví choreografii, kterou předvede. Dva z týmu po aerobiku jdou skákat na švihadlo, kolik naskáčou za 1 minutu a další dva jdou na tak zvaný kobereček.

Sportovní/Gymnastický aerobik je aerobik upravený pro soutěže. Celosvětově se rozšířil na konci 90. let 20. století, v současné době trpí rozštěpením do více sportovních federací. Za součást sportovního aerobiku může být považován také soutěžní master class.

Aerobic gymnastics or sport aerobics is a competitive sport originating from traditional aerobics in which complex, high-intensity movement patterns and elements of varying difficulty are performed to music.


Rozšíření.

Mexiko až Střední Amerika a Jižní Amerika. V Jižním Texasu byl vyhuben.

Popis.

Margay je stejně přitažlivá jako její blízký příbuzný ocelot velký, ale je menší. Srst je krátká, hladká a žlutohnědá, bílá naspodu těla, hrudi a krku. Tmavá kresba je podobná jako u ocelota a táhne se podél hřbetu a na boky. Ocas je pruhovaný. Zadní strana uší je tmavá, se světlou skvrnou. Nohy i ocas má dlouhé.

Potrava.

Kořist jsou hlavně zvířata žijící na stromech, krysy, myši, veverky, vačice, mladí lenochodi, malí ptáci i bezobratlí. Většina potravních studií vycházela z obsahu žaludku a fekální analýzy. Konzumuje taktéž trávu, ovoce a jinou vegetaci, která nejspíše pomáhá trávení.

Biotop.

Tropické deštné pralesy a opadavé listnaté lesy, pralesy podél řek.

Zajímavosti.

Tráví většinu života v korunách stromů, kde loví. Žije skrytě a je plachá. Je dobře vybavená na to, aby se skryla na stromě, než se natolik setmí, že se může vydat na loveckou výpravu. Spolu s levhartem obláčkovým dokáží jako jediné kočky slézat po kmeni hlavou dolů díky neobyčejně pružným zadním nohám, které jí umožňují úplně se přetočit a pevně se zachytit kůry. Díky takové dovednosti má mnohem bohatší jídelníček a větší dosah při lovu. Při sestupu jí napomáhá také dlouhý ocas. Přitažlivý vzhled margaye způsobil, že se ji lidé pokoušeli zdomácnět, ale jen s malým úspěchem, protože nemá ráda omezování ani domácí prostředí.

Rozmnožování.

Březost trvá 76–85 dní, rodí jedno mládě, vzácně dvě.

Margay v českých zoo.

V ČR chovají margaye Zoo Brno, Zoo Jihlava, Zoologická zahrada Děčín – Pastýřská stěna.

Margay, neboli ocelot dlouhoocasý ("Leopardus wiedii") je menší kočkovitá šelma, známá také jako dlouhoocasá tečkovaná kočka. Žije v tropických lesích a křovinatých oblastech od Mexika po Jižní Ameriku.

The margay ("Leopardus wiedii") is a small wild cat native to Central and South America. A solitary and nocturnal cat, it lives mainly in primary evergreen and deciduous forest.  Until the 1990s, margays were hunted illegally for the wildlife trade, which resulted in a large population decrease. Since 2008, the margay has been listed as Near Threatened on the IUCN Red List because the population is thought to be declining due to loss of habitat following deforestation.  In his first description, Schinz named the margay "Felis wiedii" in honour of Prince Maximilian of Wied-Neuwied who collected specimens in Brazil.


Teorie konstruktivismu.

Sociální konstruktivismus navazuje na myšlenku I. Kanta, že lidské poznání nevzniká v přímém kontaktu smyslů s věcmi, nýbrž že je různě podmíněno našimi kategoriemi a priori. Při konstrukci sociálního světa hraje velkou roli jazyk, který svět nejen zobrazuje, ale i spoluvytváří. Významy nejsou v objektech předem a pevně dány, ale jsou na ně kladeny sociálními aktéry a mohou se tedy měnit.  Konstruktivismus tak stojí v opozici k objektivistickým a naturalistickým směrům v sociologii. Mezi konstruktivistické směry patří např. symbolický interakcionismus, fenomenologická sociologie a etnometodologie.  Teorie sociálního konstruktivismu je z velké části založena na knize autorů Petera L. Bergera a Thomase Luckmanna "Sociální konstrukce reality" ("The social construction of reality"), která poprvé vyšla v roce 1966, česky 1999. Dílo Bergera a Luckmanna je často spojováno s jejich slavnou větou: „"Společnost je výtvorem člověka. Společnost je objektivní realitou. Člověk je výtvorem společnosti."“, který vyjadřuje základní myšlenku sociálního konstruktivismu.  Stěžejním bodem sociálního konstruktivismu je odhalit, jakým způsobem je vytvářena sociální realita a jednotlivé sociální fenomény. Teorie sociálního konstruktivismu vychází z předpokladu, že realita není neměnná, ale je vytvářena prostřednictvím sociálních procesů. Berger a Luckmann tvrdí, že myšlenky, praktiky a přesvědčení získávají v procesu sociálních výměn postupně status reality.  Teorie se zabývá procesem vytváření významů, jejich institucionalizací a jejich přenášením z generace na generaci prostřednictvím tradic a procesu socializace. Sociální konstruktivismus chápe významy a realitu jako sociální konstrukty, které nejsou stálé. Jsou to neustále se měnící, dynamické procesy, utvářené a závislé na lidském jednání, které jsou skrze mezilidské interakce a chápání světa neustále přetvářeny a předávány dál.

Gender jako sociální konstrukce.

Zatímco pohlaví je termínem biologickým, gender je pojem psychologicko-kulturním. Řada genderových teoretiků pak nahlíží na gender právě optikou sociálního konstruktivismu, tedy jedním z možných diskurzů zkoumání genderové problematiky. Vliv konstruktivismu ve feministickém diskurzu se objevuje až v 90. letech. Průkopníky této myšlenky jsou ale již antropologové na počátku 20. století, kteří přinesli důkazy o tom, jak odlišně je v různých kulturách definována maskulinita a feminita. Tradiční psychologové vnímají vliv kultury jako částečné modelování přes biologicky determinovanou podstatu, tedy že jen kultura sama, ve které je člověk vychován, nemůže utvářet různé vnímání světa. Sociální konstruktivismus ve feministickém uvažování o femininitě a maskulinitě zdůrazňuje, že pozorování a hodnocení nemají univerzální význam. To, co považujeme za pravdivé, je ovlivněno celoživotní zkušeností člověka v určité kultuře. Teorie tvrdí, že významy pojmů „muž“ a „žena“ nejsou objektivní a neměnné, ale že se tyto pojmy vždy utvářejí či konstruují v určitém kulturním a společenském kontextu a jejich obsah se proměňuje, a sice vždy ve vzájemném vztahu. Gender a jeho definice, pojem „muž“ a „žena“ a to, co si pod nimi lidé představují, jsou tedy vždy závislé na společenském kontextu, ve kterém jsou prezentovány, na způsobu, jakým jsou prezentovány, a také na tom, kým jsou prezentovány. Protipólem ke vnímání genderu z pohledu sociálního konstruktivismu je esencialismus, který vnímá ženskost a mužskost jako něco, co je neměnné a existuje nezávisle na sociálních okolnostech života jedince.

Sociální konstruktivismus a média.

Sociální konstrukce reality je často spojována s médii. Teoretik médií Denis McQuail například uvádí, že „média do značné míry konstruují společenskou realitu a hlavní rysy normality pro potřeby veřejného, sdíleného společenského života, slouží rovněž jako rozhodující zdroj standardů, modelů a norem.“  Řada teoretiků se domnívá, že média a jejich rozvoj a rozšíření za poslední desetiletí jsou výrazným hybatelem společenských změn. Média jako tvůrci sociální reality jsou často spojována s feministickou revolucí v 60. letech 20. století. Rapidní rozšíření televizního vysílání v této době mělo přispět k upevňování identity a k proměnám mužských a ženských stereotypů a k následnému šíření feministické revoluce.

Sociální konstruktivismus je skupina sociologických směrů, které tvrdí, že sociální realita není jedinci objektivně dána jako fakt, ale je neustále znovu konstruována v procesu sociální interakce a komunikace. Důsledný konstruktivismus se nazývá radikální konstruktivismus.

Social constructivism is a sociological theory of knowledge according to which human development is socially situated and knowledge is constructed through interaction with others.


Historie.

Koncepce osobních automobilů se u hlavních evropských výrobců koncem 70. let 20. století orientovala na pohon přední nápravy a příčně uložený motor. Vozidla s takovou koncepcí dosahovala menších rozměrů, nižší hmotnosti a nižší spotřeby. Jednání AZNP ohledně společného vývoje takové koncepce v projektu Škoda 760 s ostatními výrobci v RVHP, zejména s východoněmeckými automobilkami Wartburg a Trabant, skončilo neúspěšně, a proto se AZNP rozhodly pro vlastní vývoj vozidla s předním pohonem.

Vývoj.

V automobilce existoval projekt nového malého kompaktního vozu s předním pohonem – Škoda 780. Vůz sice trpěl řadou nedodělků, ale stal se dobrým základem pro nový automobil, pro odlišení označený Škoda 781. Původně Škoda vyvíjela vlastní designové návrhy, které vytvořil dipl. tech. Jaroslav Kindl. Do roku 1983 byly smontovány 4 prototypy. Vedoucím vývoje nového automobilu byl v březnu 1983 pověřen Ing. Petr Hrdlička. Hrdlička chápal projekt nového vozidla od začátku jako prestižní úkol, vyžadoval vysoké pracovní nasazení, při jednání s lidmi byl nekompromisní a někdy i bezohledný a despotický. Není divu, protože samotná vláda ČSSR po něm chtěla „maličkost“, aby za dva a půl roku kompletně vyvinul nový automobil a postavil na něj továrnu, přestože běžně tato operace obvykle trvá pět let.  Hrdličkovi bylo jasné, že technické řešení nového vozu lze sice zvládnout spojenými silami VVÚ AZNP a Ústavu pro výzkum motorových vozidel, ale pro

Výroba a modernizace.

Okamžitě po začátku sériové výroby začali v továrně připravovat modernizaci, která měla být uvedena na trh v roce 1992. Vůz měl být zaoblenější, měl mít nižší přední světlomety a jiné skupinové zadní světlomety. V roce 1989 připravilo studio Bertone prototyp vozu s označením 791. Vůz neměl tolik zapuštěná boční okna a měl kliky umístěné výše. V témže roce vznikl i nákres prototypu sedan 792, jenž dostal jméno "Felicia". Tento sedan měl být odeslán do studia Bertone k úpravám, avšak v roce 1990 byl kvůli finančním problémům automobilky celý projekt modernizace zastaven a spolupráce se studiem Bertone ukončena – vůz měl být dále vyvíjen pouze automobilkou Škoda a designovým oddělením Volkswagenu. Připravované nové vlastní motory Škoda s rozvodem OHC o objemech 1,3 a 1,6 litru se také nedostaly do sériové výroby. Modernizace modelu Favorit byly nakonec méně nápadné a výsledkem rozsáhlých úprav se stal

Výbava.

Výbava byla k dispozici ve dvou stupních. Nejnižší stupeň výbavy S ("Standard") totiž nakonec nebyl realizován, pravděpodobně pro nízkou prodejnost na vyspělých trzích. Střední (nyní tedy základní) stupeň výbavy byl označován jako L ("de Luxe") a vyšší jako LS ("de Luxe Super"). Po modernizaci všech modelů v roce 1993 bylo značení výbavy změněno na LX, respektive GLX v souladu se zvyklostmi koncernu VW.

Výbava L (LX).

V základním stupni výbavy byla k dispozici pětistupňová převodovka, zadní lapače nečistot, zvnitřku nastavitelná sklopná zpětná zrcátka, přístrojový panel s analogovými hodinami, nastavování sklonu světel z místa řidiče – tzv. hydrokorektor, dvourychlostní stěrače předního skla s jednoduchým cyklovačem, vyhřívané zadní sklo,

Výbava LS (GLX).

Vyšší výbava měla (navíc nebo na rozdíl od základu) např. přístrojový panel s otáčkoměrem namísto hodin, paměťový cyklovač předních stěračů, přední mlhové světlomety, stěrač a ostřikovač zadního skla, spínač

Příplatková výbava.

Kromě této standardní výbavy byla k dispozici řada prvků doplňkové výbavy, která byla posléze často v nabídce akčních verzí: tónovaná okna, digitální stropní hodiny, akumulátor s vyšší kapacitou, horní a spodní spoiler pátých dveří, černý dekorační polep kolem okna pátých dveří, přední lapače nečistot, ostřikovače předních světlometů, osvětlení zavazadlového prostoru, hliníkové lité disky, boční ochranné lišty, výškové nastavení předních bezpečnostních pásů, centrální zamykání, otevírání kufru z místa řidiče, střešní okno, autorádio apod.

Akční modely.

Aby Škoda podpořila prodej svých automobilů, byla zavedena výroba limitovaných edicí Favoritů a Formanů, které obsahovaly balíček speciální výbavy – například litá kola, konzolu středového tunelu v interiéru, střešní okno, metalický lak, ostřikovače světlometů, jiné potahy sedadel, stropní digitální hodiny, vnější spoilery, tónovaná skla, kouřové dvoubarevné zadní svítilny apod. Všechnu výbavu šlo samozřejmě na přání dát i do řadových výrobků, ale „balíčková“ verze ve finále vyšla cenově výhodněji. Tyto akční modely pak zpravidla šlo snadno odlišit díky jiným barvám karoserie, které v běžném vzorníku nebyly a také díky nápisům na C-sloupku. Zpočátku byly vyhrazeny jednotlivé výbavy buď pro typ Favorit, nebo pro kombi Forman. Od edice Prima byly dostupné pro obě karosářské varianty.  První akční verze přišly v roce 1992 – Favorit Komfort, Favorit/Forman Prima a Favorit Sport Line. U příbuzných kombi pak ještě byla verze Forman Marathon a Forman Excellent.  V roce 1993 byly nabízeny shodné akční verze pro Favorit i Forman: Silver Line (stříbrná metalíza), Black Line (sytě černý lak), Green line (zelený lak), Forman Million-edition, X-line, Favorit Bike-line, Solitaire, Comfort line a v samém závěru výroby Special line. Nejvybavenější a také nejdražší verze byl Solitaire.

Komfort.

První akční výbava která se dávala do vozidel Škoda Favorit. Bylo vyrobeno 3854 kusů. Vozy Favorit Komfort měly litá kola, tónovaná okna, střešní

Marathon.

Výbava Marathon z roku 1992 byla k dispozici pouze na vozech Škoda Forman. Název pramenil ze spolupráce Škody Auto a Českého olympijského výboru před letní olympiádou v Barceloně a sponzorství Českého olympijského týmu. Opět byl označen ozdobným nápisem pod zadním bočním oknem. Obsahovala podobné prvky jako výbava Komfort na

Sport Line.

Favorit Sport Line vycházel z typu 135 LS. V roce 1992 stál 189 000 Kčs, výchozí Favorit 135 LS stál jen 156 300 Kčs. Vyrobeno bylo 3001 kusů. Měl speciální nový typ paprskových litých kol. Sportovněji tvarované sedačky byly potaženy károvanou látkou, která

Excellent.

Výbava Excellent byla opět k dispozici pouze na vozech Škoda Forman. V roce 1992 bylo vyrobeno 2004 těchto vozů. Ty měly olivově zelený lak, na bocích ozdobný nápis a stejný typ disků jako edice Sport Line. Na rozdíl

Prima.

Výbava Prima byla k dostání jak na vozech Favorit, tak na vozech Forman. Vycházela z typu 135 L. Měla charakteristický fialový lak. V interiéru vozu byla sedadla čalouněna

Silver Line.

Silver Line byl první akční edicí po druhém faceliftu v roce 1993. Bylo vyrobeno asi 11 000 favoritů a 9000 formanů. Vozy byly lakované stříbrnou metalickou barvou Safír a měly nový typ litých kol Ronal Centra. Přední mlhové světlomety měly přes sebe ochrannou mřížku. Dalšími prvky výbavy vozu byly digitální stropní hodiny, ostřikovače světel, centrální zamykání, výškově nastavitelné přední bezpečnostní pásy, zapalovač, akustická signalizace zapnutých světel

Black Line.

Edice Black Line byla poprvé představena na pražském autosalonu 1993. Vozy Black Line byly lakovány odstínem černá magická ebenová barva, vzadu na bocích byl ozdobný nápis Black Line. Výbava byla hodně podobná jako verze Silver Line, ale byly tu drobné rozdíly. Také měl litá kola Ronal Centra, které měly boky paprsků lakovány černě. Vozy měly střešní okno, centrální zamykání, kouřové zadní svítilny, černou ozdobnou koncovku výfuku, ostřikovače světlometů, uzamykatelný kastlík, středový odkládací panel, digitální stropní

Green Line.

Vozy Green line byly vyráběné pouze s motorem 135B, tedy s jednobodovým vstřikováním a řízeným katalyzátorem,

Solitaire.

Vozy Solitaire byly pravděpodobně nejlépe vybavenou akční edicí a nejlépe vybaveným vozy typové řady Favorit vůbec. Vycházely z výbavy GLX. Byly lakovány speciální tmavou červenofialovou metalízou, kterou nebylo možné si připlatit k žádnému jinému vozu. Ozdobný nápis Solitaire nebyl umístěn na bocích, ale byl na pátých dveřích nad nápisem Forman. V nabídce byl pouze s motorem o výkonu 50 kW a navíc měl i

Million Edition.

Tato výbava byla pouze ve vozech Forman v roce 1994. Edice byla uvedena na oslavu výroby jednoho milionu vozů typové řady Favorit. Všechny vozy byly lakovány tmavošedou metalízou. Ve výbavě byla tónovaná okna,

Bike Line.

Tato edice byla pouze ve vozech Škoda Favorit. K vozu bylo jízdní kolo Favorit.

Comfort Line.

Tato akční výbava na vozech Favorit/Forman obsahovala tónovaná okna, velkoplošné okrasné kryty kol, kouřové zadní světlomety, centrální zamykání, ochranné lišty, středovou konzoli, otevírání kufru od

Special Line.

Special Line byl jednou z posledních akčních verzí této modelové řady. Výbava byla prostší a obsahovala boční ochranné lišty (pouze u verze Forman), středový odkládací panel, zapalovač,

X Line.

Vozy edice X Line byly vyráběny v roce 1994. Vycházely z výbavy LX a byly v bílé barvě. Odlišným prvkem byla vnější zpětná zrcátka, která byla

Decatop.

Škoda Favorit Decatop byl vůz z akční edice upravené v Nizozemsku firmou De Bickhorst. Automobil měl plátěnou stahovací střechu, která zasahovala až po

TOP X.

Tato akční verze byla upravována v Německu. Vozy měly sportovnější vzhled, lakované nárazníky a bodové světlomety. V interiéru byl volant s dřevěným dekorem.

Technické parametry.

Motory.

Pro favorita byly zkonstruovány celkem tři typy zážehových motorů s dvoustupňovým karburátorem Jikov (což byl licenční Pierburg 2E-3) a s bezdotykovým elektronickým zapalováním:  V letech 1991 až 1992 přibyla nepříliš vydařená motorizace zvaná 135 Ecotronic a označovaná jako Favorit 135 Le, LSe (dle výbavy). Tato verze měla elektronický řízený karburátor s lambda sondou a katalyzátorem. Výkon motoru klesl ze 43 na 40 kW a točivý moment klesl z 97 na 90 Nm. Výhodou byla nižší spotřeba a schopnost automobilu splňovat exhalační normu "Euro 1". Verze tohoto motoru byla výlučně na export, faceliftem v roce 1993

Karosářské varianty.

Forman.

Škoda Forman (typ 785) je kombi na základu Škody Favorit. Vyráběl se od roku 1990 (dva roky po začátku sériové výroby Favoritu) do roku 1995. Původní název měl znít Škoda Turist, nakonec bylo ale použito jméno Forman. Oproti základnímu hatchbacku má Forman

Praktik.

Škoda Favorit Praktik a Škoda Forman Praktik byly užitkové verze, nástupcem typu Škoda 105 SP, se kterým měly shodný i způsob odvození od osobních verzí: byly pouze dvoumístné, za předními sedadly se nacházela mříž a zavazadlový prostor s rovnou podlahou. Tu tvořila dvoudílná dřevěná deska. Přední

Pick-up.

Škoda Favorit Pick-up (typ 787) je pick-up, který má motor, převodovku a většinu součástí z Favoritu. Vyráběl se od roku 1991 do roku 1995, kdy

Forman Plus.

Typ Forman Plus vycházel z provedení Forman Praktik. Měl zvýšenou

MTX Roadster.

MTX Roadster je dvoumístný dvoudveřový Roadster. Jeho design vytvořil Václav Král. Vyráběla ho firma Metalex od roku 1991 do roku 1996. Podvozek, motor a přední část vozu pocházela z Favoritu. Premiéra proběhla v Československu v říjnu 1990. V

MTX Pick-up D. C..

MTX Pick-up D. C. byl lehký užitkový vůz typu Pick-up, který vyráběla společnost Metalex. Byl určen výhradně pro vývoz do

Škoda Eltra 151 a Škoda Eltra 151 Pick-up.

Jednalo se o osobní vozy Favorit a užitkové vozy Pick-up s nástavbou. K jejich pohonu sloužil stejnosměrný elektromotor o výkonu 15,5 kW (21 koní) při 5 000 ot./min. Vozy dosahovaly maximální rychlosti

Využití dílů Favorit v jiných vozech.

Díly z řady Favorit/Forman byly používány v devadesátých letech 20. století pro stavbu řady užitkových automobilů. Nejvíce společných dílů sdílí dodávka Beta, která je de facto na platformě Favoritu postavena. Do první stokusové série Bet byl montován motor Škoda

Prototypy.

Škoda 780.

Prototyp Škoda 780 byl vyvíjen na začátku 80. let. Karoserii navrhl dipl.

Škoda 781.

Škoda 781 se vyvíjela mezi roky 1980 a 1983, bylo vyrobeno celkem 10 prototypů. Oproti

Škoda 781 Tremp.

Vozu Škoda 781 Tremp byl vyroben v roce 1989 zřejmě jen jeden kus. Vycházel z klasického hatchbacku 781 Favorit. Střecha byla jen nad předními sedaly, zbytek byl uříznut. Místo zadních

Škoda 782 Sedan.

Tříprostorová čtyřdveřová verze Favorita je skoro o 200 kg těžší a o 345 mm delší než dvoudveřový hatchback. Spodní část karoserie je shodná

Škoda 783 Coupé.

Škoda Favorit Coupé (typ 783) bylo třídveřové coupé postavené na bázi Favoritu

Škoda 784 Savana.

Jednalo se o skříňové vozidlo se zvýšenou střechou, především v zadní polovině vozu, jejíž třetina na konci byla plastová a výklopná směrem nahoru, což mělo usnadnit nakládání a přepravu neforemných předmětů, jako prken na surfing nebo klavírů. Koncepce i motor byly shodné s klasickým hatchbackem. Vnější rozměry jsou 4 065 × 1 620 × 1 870

Škoda Favorit Kabrio.

Mezi prototypy postavené na bázi

Škoda 788 Sanita.

Dvoumístný čtyřdveřový vůz vycházející z typu Pick-up. Rozvor byl prodloužen na 3 100 mm a celková délka vzrostla

Škoda Favorit 115 S.

Automobil byl zvenku shodný s klasickým Favoritem. Motor měl ale objem pouze 1 137 cm³, dosahoval výkonu 38 kW (52 koní) při 5 200 ot./min. a točivého momentu 80 Nm při 4 000 ot./min. Maximální rychlost vozu byla 140 km/h a

Škoda Favorit Bertone.

Na turínském autosalonu v roce 1990 prezentovala karosárna Bertone prototyp Favoritu v jeho modernizované podobě. Vůz byl kompletně lakován červenou metalízou včetně nárazníků. Oba nárazníky byly upraveny, jejich spodní část rozšířena a byly v nich integrované spoilery. Vůz byl taktéž vybaven lakovanými nástavci prahů. Kliky, zpětná zrcátka a víčko nádrže byly lakovány matným stříbrným lakem. Horní část karoserie lemoval stříbrný

Škoda Favorit Varia, Škoda Forman Varia.

Škoda Favorit Varia a Škoda Forman Varia byly užitkové vozy postavené na základě Favoritu a Formanu. Byly vyrobeny

Škoda Favorit Fun.

Škoda Favorit Fun z roku 1993 byl pick-up určený pro volný čas. Jeho prototypy byly postaveny ve vývojovém oddělení ve vile Česana. Vůz byl vystaven na Frankfurtském autosalonu. Automobil měl zvýšený podvozek, nástavce prahů, nástavce lemů blatníků a ochranný rám vpředu i vzadu na nástavbě. Vůz měl posuvnou zadní stěnu, na které byla dvě sklápěcí sedadla. Díky tomu se jednalo o čtyřmístný automobil, na

Škoda Favorit RS.

Jednalo se o prototyp sportovní verze Favoritu, která byla vystavována na Frankfurtském autosalonu 1989. Název RS byl odvozen od soutěžních vozů RS ze sedmdesátých let. Motor byl vyladěn na

Škoda Forman 1,6.

Prototyp Formanu, který měl nový řadový čtyřválec s rozvodem OHC, objem 1 600 cm a dosahoval výkonu 73 kW (99 HP) vznikl v roce 1993. Tento motor byl zamýšlen pro nástupce Škodu Felicii, ale jeho sériová výroba se neuskutečnila.

Škoda Shortcut.

Škoda Shortcut byl třídveřový dvoumístný elektromobil. Technicky vycházel ze Škody Favorit, avšak přední i zadní část vozu byla zkrácená a v té také nebyla

Škoda Felicia Sedan (typ 792).

V roce 1991 měl vyjít sedan Škoda Felicia (typ 792). Měl mít nový motor OHC a částečně nový vzhled se zaoblenými liniemi. Stejným způsobem měly být modernizovány i typy, které už byly ve výrobě. Vůz

Závodní verze.

Vozy Škoda Favorit byly upraveny pro rozličné druhy závodů na okruzích i pro rallye. Ve sportu se nejvíce prosadila sportovní verze Škoda Favorit 136 L. Tu poháněl zážehový čtyřválec o objemu 1 289 cm³ o výkonu 103 k, jejíž výkon byl zvýšen karburátorem Pierburg 2E-2. Vůz měl upravenou pětistupňovou manuální převodovku. Poprvé byla tato verze homologována 1. 1. 1989. Vůz dokázal zvítězit ve své kategorii při Rallye Monte Carlo.

Škoda Favorit sk. A.

Soutěžní Favorit pro skupinu Formule 2 se poprvé představil na soutěžích v sezoně mistrovství světa v rallye 1989, konkrétně na poslední RAC Rallye 1989. Vůbec prvním startem ale byla Hanki Rally ve Finsku. Domácí jezdec Kalev Ahem s Favoritem zvítězil ve své třídě. Tým Škoda Motorsport usilovně pracoval na vývoji společně s firmou MTX a v sezoně 1990 startoval vůz na třech podnicích Mistrovství světa a v šampionátech Mistrovství Evropy a Mistrovství ČSSR v rallye 1990. Vůz získal řadu cenných vítězství ve své třídě. Pro sezonu mistrovství světa v rallye 1991 byly připraveny starty na Rallye Monte Carlo 1991, Acropolis rallye 1991, Finská rallye 1991, Rallye San Remo 1991 a RAC Rallye 1991. V Monte Carlu dokončil Pavel

Škoda Favorit sk. N.

Favorit pro skupinu N byl upraven ve sportovním oddělení Škoda Motorsport v roce 1990. Na rozdíl od skupiny A předpisy pro skupinu N dovolují jen minimální zásahy do konstrukce vozidla. Kompresní poměr motoru byl ze sériových 9,7 upraven na 10,4:1. Opracování dílů motoru je také zakázáno. Shodný je i systém sání vzduchu a přípravy směsi. Motor je vybaven dvojitým karburátorem Pierburg 2E 3 se samočinným sytičem. Sběrné výfukové potrubí zůstalo zachováno až k prvnímu tlumiči. Zbylá část výfuku musí mít stejný průměr a

Škoda Favorit sk. H.

Škoda Favorit sk. H je někdy uváděn pod názvem Škoda Favorit RS 1600 H. Vznikl v roce 1992. Jedná se o speciálně upravený vůz pro závody na okruzích. Používá prototypový řadový čtyřválec 781.160 OHC s objemem zvětšeným na hodnotu 1 596 cm³. Další parametry jsou vrtání 78 mm, zdvih 83,5 mm

Škoda Pick-up Free Style.

Jedná se o dvoudveřový jednomístný závodní automobil určený pro pohárové závody na okruzích. Závodní vozy připravovala firma Autospectrum 2000 Mariánské Lázně. Základem je klasický Pick-up s laminátovou nástavbou nad nákladovým prostorem. Motor

Škoda Favorit je osobní automobil nižší střední třídy, vyráběný v letech 1988 (prvních cca 170 kusů bylo vyrobeno již ke konci roku 1987) až 1995 automobilkou AZNP Mladá Boleslav, v roce 1990 automobilkou Škoda, automobilový koncern Mladá Boleslav, od 1991 Škoda automobilová, a.s.. Automobil byl poprvé představen v roce 1987 na strojírenském veletrhu v Brně, během výroby prošel dvakrát modernizací. Byl k dispozici v několika stupních výbavy a také v několika limitovaných verzích.  Favorit jako pětimístný hatchback byl základním typem, od kterého bylo odvozeno několik komerčních karosářských variant: pětimístné kombi Škoda Forman, dvoumístný valníček (otevřený nebo s nástavbou) Škoda Pick-up, dvoumístné hatchbacky a kombi Škoda Favorit Praktik / Škoda Forman Praktik, a dvoumístné kombi s nástavbou Škoda Forman Plus. Na automobilce nezávislá společnost Metalex vyráběla odvozený kabriolet MTX Roadster a užitkový MTX Pick-up D. C. určený pro export. Na základě Favoritu se vyráběly také elektromobily Škoda Eltra 151. Několik dalších karosářských variant se do sériové výroby nedostalo.  Pro tuzemský automobilový průmysl znamenal Favorit velký krok vpřed. V zemích bývalého východního bloku se stal (po Ladě Samaře) teprve druhým zástupcem automobilů nižší střední třídy s koncepcí předního pohonu, který nebyl licencí zahraničního modelu a který se svými jízdními i užitnými vlastnostmi mohl poměřovat se západoevropskými vozidly a stal se jedním z rozhodujících faktorů při privatizaci automobilky v roce 1991. Automobil byl úspěšný i v motoristickém sportu, zejména v rallye.

Škoda Favorit is a model name that the Czechoslovak (and now Czech) car maker Škoda Auto has used for two series of car models.  The first series was the Type 904 which was a 1.8 litre car built from 1936 to 1939, and its successor the Type 923 which was a 2.1 litre car built from 1938 to 1941. These two models had little commercial success and were discontinued after only 223 examples had been built. After their commercial failure, Škoda did not use the Favorit model name again for 46 years.  The second series is the Type 781 range of supermini cars that was made from 1987 to 1995. It was Škoda's first car to follow the European trend of locating the engine at the front, mounted transversely, and was also their first car to use front-wheel drive. The Favorit was premiered in July 1987 at the Brno Engineering Fair.


Život a kariéra.

Sylvie předváděla modely dámského oblečení a doplňků mj. pro módní návrháře Gucci a Dolce & Gabana. Nejprve se proslavila jako herečka v seriálu "Costa!" Odtud její kariéra vedla do televize TMF a uváděla také hitparádu nizozemské televizní stanice MTV.  Její vztah s Rafaelem van der Vaart je sledován veřejností v celé Evropě. Do všeobecného povědomí se dostali v roce 2004, kdy byla Sylvie společnicí Rafaela na Mistrovství Evropy ve fotbale v Portugalsku. 10. června 2005 uzavřeli sňatek za účasti televizních kamer. Jejich svatbu vysílala televizní stanice SBS za obrovské sledovanosti. Právě proto, že blondýnka Sylvie patří k celebritám a je považována za jednu z nejkrásnějších žen v Nizozemsku, byla dvojice často přirovnávána k Beckhamovým. V roce 2005 se pár odstěhoval do Německa, kde Rafael van der Vaart hrál za německý tým Hamburger SV, kam přestoupil z Ajaxu Amsterdam. 28. května 2006 se jim narodil prvorozený syn, který dostal jméno Damian Rafael. Od srpna 2010 žila rodina v Londýně, kde Sylviin manžel byl hráčem klubu Tottenham Hotspur. Nyní se však Rafael a Sylvie se synem vrátili do Hamburgu. Po sedmi letech manželství se rozešli kvůli častým hádkám a sporům. K největšímu rozporu údajně došlo na Nový rok po dlouhodobější manželské krizi, když došlo k ostré hádce, která vygradovala až k facce. Rafael musí zaplatit Sylvii za rozvod 5 milionů eur (asi 130 milionů korun), přesně tak, jak to měli v předmanželské smlouvě.  16. června 2009 oznámila Sylvie, že onemocněla rakovinou prsu. Tumor byl objeven měsíc předtím a poté operativně odstraněn. Následně podstoupila Sylvie podpůrnou chemoterapii. Toto onemocnění se ale na Sylvii negativně nepodepsalo, protože pořád patří k nejžádanějším světovým kráskám.  Po rozvodu se stal jejím novým milencem francouzský IT byznysmen, krasavec a pracháč Guillaume Zarka. Pak byl jejím partnerem americký podnikatel Samuel Deutsch. Ale holandská modelka už po třech měsících vztahu zjistila, že ji to s Američanem nebaví. Rozešli se v lednu 2015.  Sylvie van der Vaart často vystupuje v německých televizních stanicích jako moderátorka nebo prominentní host zábavných pořadů. Zúčastnila se např. soutěže „Kdo se stane milionářem“ ("Wer wird Millionär"), což je dlouhodobě úspěšná německá verze formátu Milionář, kterou uvádí populární moderátor Günther Jauch. Pořad byl odvysílán 4. června 2012 na stanici RTL. Výhru 125 000 euro věnovala Sylvie na dobročinné účely. Začátkem 21. století byla moderátorka televizních pořadů častou výzdobou pokojíčků pubertálních mladíků v Nizozemsku. Vedle zpěvačky skupiny Girls Aloud Cheryl Cole si získala Sylvie Meisová největší procento přízně čtenářů novin SportPlus. Dnes je Sylvie Meis tváří značky Hunkemoeller, specializující se na spodní prádlo. Předvádí vlastní řadu prádla s názvem The Sylvie Collection.

Sylvie Françoise Meis (*13. dubna 1978 Breda, Nizozemsko) je nizozemská moderátorka a modelka. Je známá také jako bývalá manželka proslulého fotbalisty Rafaela van der Vaart.

Sylvie Françoise Meis (born 13 April 1978) is a Dutch television personality and model. She is also popular in Germany.


Popis.

Na rozdíl od databází založených na principu klient-server, kde je databázový server spuštěn jako samostatný proces, je SQLite pouze nevelká knihovna, která, po přilinkování k aplikaci, je k dispozici pomocí jednoduchého rozhraní. Každá databáze je uložena v samostatném souboru .dbm (Database Manager), kde se data ukládají za použití jednoduchého primárního klíče do stejně velkých bloků a používá hašovacích technik pro rychlý přístup k datům při vyhledávání podle klíče.

Charakteristické prvky.

Charakteristickými prvky systému SQLite jsou:

Rozsah SQLite.

V SQLite je implementován téměř celý standard SQL-92 a též některé nadstandardní prvky (UTF-8/16, REPLACE INTO, ON CONFLICT, uživatelské funkce a uživatelské řazení).  Z toho, co implementováno není: Z toho, co implementováno je:

Použití.

Databázi SQLite lze použít například v programovacích jazycích C, C++, C#, Delphi, Java, Lua, PHP, Python, Perl, Ruby, Tcl, REALbasic. Předkompilované binárky jsou k dispozici pro Linux, macOS a MS Windows. SQLite je vestavěná i v mobilním systému Android.  Formát databázovových souborů je přitom nezávislý na operačním systému a SQLite tak představuje i zajímavý a jednoduchý nástroj pro přenos strukturovaných dat.

Význační uživatelé SQLite.

Aplikace Kexi, součást KOffice, SQLite umí otevírat a editovat. SQLite je mimo jiné použit například v komunikátoru Skype, software A350 XWB výrobce letadel Airbus, v prohlížečích Safari a Chrome (jako součást cacheování) či antivirových programech firmy McAfee, dokonce i výrobcích iPod a iPhone firmy Apple. Adobe Systems v něm u některých svých programů ukládá nainstalované klíče z registry. SQLite se také často používá v operačním systému Android k uložení persistentních dat aplikací. V systému Solaris 11 je použita pro ukládání metadat SMF.

SQLite (anglická výslovnost [ˌeskjuːelˈlait], někdy též [siːkwəl.lait]) je relační databázový systém obsažený v relativně malé knihovně (~700 KB) napsané v C. Je vyvíjen D. Richardem Hippem a šířen pod licencí public domain.

SQLite (, ) is a relational database management system (RDBMS) contained in a C library. In contrast to many other database management systems, SQLite is not a client–server database engine. Rather, it is embedded into the end program.  SQLite is ACID-compliant and implements most of the SQL standard, generally following PostgreSQL syntax. However, SQLite uses a dynamically and weakly typed SQL syntax that does not guarantee the domain integrity. This means that one can, for example, insert a string into a column defined as an integer. SQLite will attempt to convert data between formats where appropriate, the string "123" into an integer in this case, but does not guarantee such conversions, and will store the data as-is if such a conversion is not possible.  SQLite is a popular choice as embedded database software for local/client storage in application software such as web browsers. It is arguably the most widely deployed database engine, as it is used today by several widespread browsers, operating systems, and embedded systems (such as mobile phones), among others. SQLite has bindings to many programming languages.


Životopis.

Narodil se v obci Forstena v provincii Västergötland ve Švédsku. Ve svých patnácti letech se stal pážetem mladého krále Gustava II. Adolfa a v letech 1628 až 1629 sloužil během pruského tažení. Říká se, že v jedné bitvě Gustaf Adolf poslal Torstensona s nařízením pro jednoho důstojníka. Během cesty Torstenson zaznamenal změnu rozestavení nepřítele a změnil královy příkazy. Po návratu ke králi zaznamenal král nový vývoj. Když Torstenson řekl králi, co udělal, král zvedl ruku, ale pak změnil názor a řekl: „Lennarte, to Tě mohlo stát život, ale možná že by ti víc vyhovovalo být generálem než pážetem u královského dvora.“

Vojenská kariéra.

O pár let později, roku 1629, bylo Torstensonovi svěřeno švédské dělostřelectvo, které přispělo k vítězstvím u Breitenfeldu a u Rainu na Lechu. Toho roku byl zajat v bitvě u Alte Veste a vězněn téměř rok v Ingolstadtu. Pod Johanem Banérem prokázal vynikající služby v bitvě u Wittstocku a během rázné obrany Pomořanska v letech 1637 a 1638, stejně jako v bitvě u Saské Kamenice a při vpádu do Čech v roce 1639. V roce 1641 jej nemoc, následek téměř ročního věznění, přiměla k návratu do Švédska, téhož roku se stal členem královské rady.

Vrchní velitel.

Po náhlé Banérově smrti byl jmenován vrchním velitelem švédské armády a Švédského Pomořanska. Zároveň byl povýšen do hodnosti polního maršála.

Vpád na Moravu.

V roce 1642 vpadl přes Braniborsko a Slezsko na Moravu, přičemž se po cestě zmocnil všech hlavních pevností. Po čtyřdenním obléhání dobyl Olomouc. Po vytlačení do Saska se střetl 23. října 1642 v druhé bitvě u Breitenfeldu s císařskými vojsky, které vedl arcivévoda Leopold Vilém a Ottavio Piccolomini.

Druhý vpád na Moravu.

Po vyhrané bitvě vpadl roku 1643 přes Čechy podruhé na Moravu, kde osvobodil švédskou posádku Olomouce a s pomocí odbojných Valachů vyplenil Kroměříž. Tragický osud kroměřížských Židů během třicetileté války barvitě líčí Kroměřížská selicha. Nato byl odvolán do Dánska, které Švédsku vyhlásilo válku.

Třetí vpád na Moravu.

Vpadl do Čech, vítězství u Jankova – jaro 1645 – mu otevřela cestu k Vídni. Jeho vyčerpaná a oslabená armáda upřela raději své síly k Brnu, které se zdalo být vcelku snadnou kořistí. Brno pod velením francouzského generála Jana Ludvíka Raduita ze Souches však proti téměř dvacetinásobné přesile dlouhé obléhání přestálo a Švédové odtáhli s nepořízenou.  Dna jej v prosinci 1645 donutila vzdát se velení ve prospěch generála Wrangela. Torstenson se vrací do Švédska. V roce 1647 se stal hrabětem z Ortely a coby místodržící spravoval v letech 1648 až 1651 západní švédské provincie. Zemřel 7. dubna 1651 ve Stockholmu.  Torstenson byl pozoruhodný svými mimořádně a nevypočitatelně rychlými přesuny, ačkoli často velel z nosítek, neboť mu jeho nemoc nedovolovala nasednout na koně.

Potomci.

Jeho syn Anders Torstensson (1641–1686) byl od 1674 do 1681 generálním guvernérem Estonska.  V roce 1727 vymřel v mužské linii rod Torstensonů.

Lennart Torstenson (17. srpna 1603, Forstena, Västergötland, Švédsko – 7. dubna 1651, Stockholm) byl švédský voják a vojenský inženýr. Jeho otec, Torsten Lennartson, byl velícím důstojníkem pevnosti Älvsborg. V některých starších, německy psaných, pramenech se jeho jméno vyskytuje v chybné podobě Leonhard Torsten Sohn. V monografii Larse Tingstena je uvedeno jméno Lennart Torstenson. Bogislav Phillip z Kamenice ve svých pracích píše jeho jméno Lennart Torstensson.

Lennart Torstensson, Count of Ortala, Baron of Virestad (17 August 1603 – 7 April 1651), was a Swedish Field Marshal and military engineer.


Život.

Předkové Ferdinanda de Lessepse od poloviny 18. století působili v diplomatických službách. Jeho otec Mathieu de Lesseps pracoval jako vyslanec v mnoha zemích, matka byla Španělka. Jeho teta, hraběnka de Montijo, byla matkou císařovny Evženie. Ferdinand se narodil ve Versailles, ale první léta prožil v Itálii, kde byl otec jako diplomat ve službách Napoleona I. Později studoval v Paříži obchodní právo, ale raději se věnoval jízdě na koni. Stal se vynikajícím jezdcem, což se mu hodilo při jeho aktivitách v severní Africe. Ferdinand de Lesseps byl v roce 1825 jmenován konzulem v Lisabonu, v roce 1827 v Tunisu a od roku 1832 byl konzulem v Alexandrii. Za svého pobytu se spřátelil se synem tamního místokrále, princem Saidem. Od roku 1840 vykonával diplomatickou službu ve Španělsku. Jeho kariéra skončila v roce 1849 během diplomatické mise v Itálii, když nesouhlasil se změnou francouzské zahraniční politiky a byl obviněn ze spolupráce s nepřítelem. Uchýlil se s rodinou na svůj zámeček ve Francii.

Rodinný život.

Ferdinand de Lesseps měl 17 dětí se dvěma manželkami, poslední dítě měl ve věku 78 let. S první ženou Agathe Dellamale (1819–1853), měl pět synů. V roce 1853 jej postihla tragédie v osobním životě, když manželka a jeden syn zemřeli krátce po sobě na záškrt. V šedesáti čtyřech letech se znovu oženil. Louise-Hélène Autard de Bragard (1848-1909) pocházela z ostrova Mauricius a v době sňatku jí bylo 21 let. Za šestnáct let trvání manželství se jim narodilo 12 dětí, šest chlapců a šest děvčat.

Stavba průplavů.

V roce 1854 založil Všeobecnou společnost pro Suezský námořní průplav. Rakouskému odborníkovi Aloisi Negrellimu zadal vypracování projektu. V roce 1856 se stal konzulem v Káhiře a získal koncesi na stavbu průplavu od svého přítele Saída Paši, který se stal místokrálem Egypta. Lesseps přilákal řadu investorů z celého světa a shromáždil značné finanční prostředky. Stavbu podpořili také císař Napoleon III a císařovna Evženie.  Kanál byl otevřen po 11 letech stavby, kterou provázely mnohé potíže, v roce 1869. Stal se z něj „slavný a bohatý“ muž. Byl jmenován členem francouzské Akademie, stal se předsedou pařížské Geografické společnosti. Mohl se uchýlit do ústraní, a užívat si stáří. Opak byl pravdou. Ve věku 75 letech zahájil projekt spojení Tichého a Atlantského oceánu v Panamě.  V roce 1880 začala stavba Panamského průplavu podle Lessepsových plánů na úrovni mořské hladiny. Obrovské potíže znemožňovaly výstavbu podle původní koncepce. Šlo zejména o velké sesuvy půdy po tropických deštích a epidemii malárie (způsobené komáry), na kterou umíralo mnoho dělníků. O devět let později, v roce 1889 skončil francouzský projekt v Panamě nezdarem a finančním krachem. Lesseps byl postaven před soud a odsouzen za zpronevěriu na pět let do vězení. Vzhledem k vysokému věku nemusel trest nastoupit. Průplav dokončili až později Američané, kteří zvolili variantu se zdymadly.  Lesseps zemřel v roce 1894 na svém zámečku La Chesnaye, v Guilly. Jeho tělo bylo převezeno vlakem do Paříže, kde byl pohřben v rodinné hrobce na hřbitově Père-Lachaise.

Ferdinand Marie Vicomt de Lesseps (19. listopad 1805 – 7. prosinec 1894) byl francouzský diplomat a podnikatel. Proslavil se vybudováním suezského průplavu.

Ferdinand Marie, vicomte de Lesseps, GCSI (; 19 November 1805 – 7 December 1894) was a French diplomat and later developer of the Suez Canal, which in 1869 joined the Mediterranean and Red Seas, substantially reducing sailing distances and times between Europe and East Asia.  He attempted to repeat this success with an effort to build a Panama Canal at sea level during the 1880s, but the project was devastated by epidemics of malaria and yellow fever in the area, as well as beset by financial problems, and the planned de Lesseps Panama Canal was never completed. Eventually, the project was bought out by the United States, which solved the medical problems and changed the design to a non-sea level canal with locks. It was completed in 1914.


Historie.

V minulosti často používané vodní kolo sloužilo jako pohon pro mlýny nebo hamry. Jeho nevýhodou byla ale nedostatečná efektivita. V 19. století se podařilo jeho efektivitu zvýšit natolik, že vodní turbína mohla úspěšně soupeřit s parním strojem.  V roce 1826 Benoit Fourneyron vyvinul vysoce efektivní (80 %) vodní turbínu, kde voda vtékala na oběžné kolo tangenciálně. Jean-Victor Poncelet vyvinul v roce 1820 turbínu na podobném principu. S. B. Howd získal v USA v roce 1838 patent pro další turbínu tohoto typu.  V roce 1848 James B. Francis vylepšil tyto předchozí turbíny a podařilo se mu dosáhnout celkové 90% efektivity. Pomocí vědeckých postupů a sady testů a měření vytvořil maximálně efektivní turbínu. Jeho metody výpočtů a měření navíc značně pozvedly technologii návrhu a stavby turbín. Pomocí jeho analytických metod lze navrhnout maximálně efektivní turbínu, která bude přesně odpovídat požadavkům na konkrétní zařízení.

Princip činnosti.

Francisova turbína je přetlaková turbína, což znamená, že pracovní kapalina během své cesty strojem mění tlak a přitom odevzdává svou energii. Oběžné kolo (rotor) turbíny se nachází mezi vysokotlakým přívodem a nízkotlakou savkou většinou v patě přehrady.  Vstupní potrubí má tvar spirály. Voda je pomocí věnce rozváděcího kola (tangenciálně) směřována na oběžné kolo. Lopatky rozváděcího kola jsou někdy konstruovány jako stavitelné, aby se turbína mohla (do určité míry) přizpůsobit různému vodnímu průtoku. Z oběžného kola vystupuje voda ve směru osy otáčení (axiálně).  Jak voda prochází oběžným kolem, její rotační rychlost se zmenšuje a zároveň odevzdává energii oběžnému kolu. Tento efekt (spolu s působením samotného vysokého tlaku vody) přispívá k efektivitě turbíny.

Použití.

Francisovy turbíny se používají k výrobě elektrické energie ve vodních elektrárnách, vhodné jsou pro střední stabilní průtoky a střední spády (40-600m). Výhodné jsou i pro přečerpávací vodní elektrárny, kde lze turbínu v reverzním režimu použít jako čerpadlo. Například vodní elektrárna Dlouhé Stráně používá dvě Francisovy turbíny, největší reverzní turbíny v Evropě, každou o výkonu 325 MW.

Francisova turbína je typ vodní turbíny, vyvinutý Jamesem B. Francisem v roce 1849. Jedná se o přetlakovou turbínu. Má dvě varianty podle uložení hřídele a to vertikální a horizontální. Francisovy turbíny dnes patří mezi nejpoužívanější. Používají se především pro produkci elektrické energie. Jedná se o turbínu, která využívá spád 40-700 m.

The Francis turbine is a type of water turbine that was developed by James B. Francis in Lowell, Massachusetts. It is an inward-flow reaction turbine that combines radial and axial flow concepts.  Francis turbines are the most common water turbine in use today. They operate in a water head from and are used primarily for electrical power production. The electric generators that most often use this type of turbine have a power output that generally ranges from just a few kilowatts up to 800 MW, though mini-hydro installations may be lower. Penstock (input pipes) diameters are between . The speed range of the turbine is from 75 to 1000 rpm. A wicket gate around the outside of the turbine's rotating runner controls the rate of water flow through the turbine for different power production rates. Francis turbines are almost always mounted with the shaft vertical so as to isolate water from the generator. This also facilitates installation and maintenance.


Vládce mužů z Diova rodu.

Eurystheův osud nalinkovala bohyně Héra ještě před jeho narozením. Stalo se to, co často předtím i potom - její manžel, nejvyšší bůh Zeus se zamiloval do krásné Alkmény, dcery mykénského krále Élektryóna a spojil se s ní, když na sebe vzal podobu jejího manžela, tírynthského krále Amfitryóna. Ta po příslušné době porodila hned dva syny - Hérakla a hned po něm Ífikla.  Těsně před jejich narozením však nejvyšší bůh Zeus v radě bohů hrdě prohlásil, že „"právě dnes spatří světlo světa největší hrdina"“. To ovšem neušlo jeho manželce Héře, jíž sledování manželových záletů stálo mnoho úsilí, ale také jí dalo mnoho praktických zkušeností. Samozřejmě v tom správně vytušila podstatu věci a rozhodla se manželovi pomstít. Lstí vymámila z Dia přísahu, že kdo se toho dne narodí, bude vládnout všem mužům z Diova rodu. A Zeus odpřisáhl.  Héra bez prodlení zařídila, aby se Sthenelově manželce Nikippě týž den narodil syn, i když měl ještě dva měsíce času. Naopak Alkménin porod pozdržela. A tak se stalo, že se narodil Sthenelův syn Eurystheus a teprve po něm Diův potomek Héraklés. A přesně podle Diovy přísahy stal se Héraklés služebníkem Eurystheovým, a ani sám nejvyšší bůh s tím nic nemohl udělat.

Úkoly za vraždění.

Než bylo mladíkům osmnáct let, plynul život v klidu, poté se ještě vydal Héraklés na zkušenou, našel si manželku Megaru, měli spolu tři syny a vedl spořádaný klidný život, dokud opět nezasáhla Héra. Seslala na něj šílenství, ve kterém své syny i dvě děti svého bratra Ífikla zabil. Hned poté mu rozum vrátila. Věštba stanovila, že má své zločiny odčinit ve službě mykénskému králi Eurystheovi.  Eurystheus měl z Hérakla strach, proto mu své ani rozkazy neříkal osobně, ale přes svého hlasatele Koprea. Vymýšlel je ale nebojácně a s chutí. Jeden úkol za druhým stál za to, všechny byly pro normálního smrtelníka nesplnitelné.  Zároveň s velkou chutí Hérakla urážel a ponižoval.  Dvanáct úkolů pro Hérakla:

Konec.

Zbabělý Eurystheus posílal Hérakla plnit životu nebezpečné úkoly, ale sám se bál i jen pohlédnout na výsledky jejich splnění. Ani s Héraklem se nedokázal setkat tváří v tvář. Některé verze uvádějí, že si ve své přechodné moci liboval natolik, že žádal, aby mu sloužily i Héraklovy děti. Vyhnal je prý z Héraklova hradu Tírynthu, pronásledoval je až do Athén, které žádal o jejich vydání. Dokonce pro ně přitáhl s velikým vojskem. Athéňané ho porazili i s pomocí bohů, o jejichž poslední sympatie se Eurystheus sám připravil: Héraklův synovec Ioláos ho přivedl do města jako zajatce.  Héraklova matka Alkména pod dojmem stále živých vzpomínek na urážky a ponižování jejího syna se neovládla, vyškrábala Eurystheovi oči a probodla ho dýkou. Tak se završil život neslavného pána, který vlastnil krátký čas nejslavnějšího sluhu.

Odraz v umění.

Není toho mnoho, co se z antiky zachovalo, snad nejznámější je vázová malba  Pokud zůstal Eurystheus v povědomí, pak jen jako symbol zpupného a zbabělého vládce.

Eurystheus (řecky "Ευρυσθέας", latinsky "Eurystheus") je v řecké mytologii synem krále Sthenela a jeho manželky Nikippy, byl vnukem Perseovým. Byl to mykénský král.

In Greek mythology, Eurystheus (; meaning "broad strength" in folk etymology and pronounced ) was king of Tiryns, one of three Mycenaean strongholds in the Argolid, although other authors including Homer and Euripides cast him as ruler of Argos.