Historie.

Roky 1994 - 1998.

Festival se poprvé konal v roce 1994 za účasti několika set lidí v Hostomicích u Berouna a vystupovaly na něm převážně soundsystémy z Velké Británie, známí byli především britští Spiral Tribe a Mutoid Waste Company. Cizinci převažovali též mezi účastníky, zatímco v Česku byla tato hudební scéna úplnou novinkou. Následující rok na stejném místě již vystoupily první české soundsystémy, například dodnes fungující Cirkus Alien. Návštěvnost opět nepřekračovala několik stovek lidí. Další ročník již přilákal kolem 1500 účastníků, přičemž zájem médií byl stále téměř nulový.  Další rok (1997) se festival musel přestěhovat jinam, jelikož zastupitelstvo obce Hostomice si ho na svém území dále nepřálo. Jako nová lokalita bylo vybráno místo poblíž Staré Huti u Dobříše. Zájem médií se již zvýšil stejně jako návštěvnost, která v tomto a dalším ročníku dosáhla 2 až 3 tisíc lidí. Pozemky zatím všech ročníků byly řádně pronajaty a policie akci jen monitorovala, popř. korigovala dopravní situaci.

Roky 1999 - 2004.

Festival pořádaný ve dnech 30. července - 4. srpna 1999 v Hradčanech u Ralska proběhl na nelegálně obsazeném pozemku, jenž patřil několika, většinou státním subjektům. Přesto akce proběhla bez větších problémů na základě neformální dohody mezi představiteli freetekno komunity a státních orgánů. Návštěvnost se pohybovala kolem 4 tisíc osob.  CzechTek v roce 2000 se konal na nelegálně obsazené louce patřící soukromému vlastníkovi u jihočeské Lipnice. Účast byla odhadována na přibližně 5-6 tisíc lidí. Akce vzbudila velkou pozornost médií a následně veřejnosti, kde se setkala převážně s kritikou. Kritizováno bylo jak nelegální zabrání cizího pozemku, hygienická situace i hluk. Ve větší míře byla na místě přítomna policie, která ale nakonec nezasáhla. Přesto byla atmosféra festivalu samotnými účastníky hodnocena jako poněkud stísněná, a to i vzhledem k všudypřítomnému bahnu. V médiích bylo zdůrazňováno též užívání nelegálních drog, přičemž zadrženi byli patrně dva lidé. Pro podezření z nadměrného užití drog byly hospitalizovány další dvě osoby. Velká část návštěvníků opustila místo na konci víkendu, ale festival pokračoval až do středy, kdy byl na nátlak úřadů ukončen, v tu dobu se na louce pohybovalo již jen několik stovek lidí. Na místě zůstalo značné množství odpadků, které musely být odklizeny na náklady obce a nájemce pozemku.  Kritika se snesla též na policii a ministra vnitra Stanislava Grosse. Starostové, občané i chataři z přilehlých obcí si stěžovali na nečinnost policie a konání festivalu CzechTek toho roku považovali za vážné porušení zákonného pořádku a již během konání festivalu požadovali policejní zásah za účelem jeho rozehnání. Představitelé policie proti tomu namítali, že větší nasazení policistů na nedobrovolné rozpuštění akce s tak masovou návštěvností by mohlo způsobit vážné problémy. Nájemce pozemku později podal trestní oznámení na údajné pořadatele CzechTeku.  Další ročník se odehrál ve dnech 27. - 30. července 2001 na obecní louce u Doks poblíž Máchova jezera. Původně byl pro festival zajištěn legálně pronajatý pozemek, kde ale byla na poslední chvíli akce znemožněna úřady, proto byla na příslušné infolince oznamována lokalita jižně od Prahy v obci Lešany, což byla pravděpodobně jen mystifikace pro zmatení policie. Nakonec začaly soundystémy v pátek večer najíždět na louku u Doks a první z nich začal hrát až v 1 hodinu po půlnoci. O víkendu se již na místě nacházelo 8 - 12 tisíc lidí. Policie zpočátku bránila vjezdu na místo umístěním značky „zákaz vjezdu“ a vybíráním pokut. Jelikož se tam přesto účastníci dostávali pěšky, byly na přístupovou cestu pokáceny stromy, aby byla zneprůjezdněna. Policie ale nakonec pro obrovskou návštěvnost pokusy o úplné znemožnění festivalu vzdává, a to i proto, že kvůli zákazům vjezdu došlo k ucpání okolních silnic. Zřejmě po zkušenostech z minulého ročníku, resp. s poměrně silnou policejní přítomností, na festival nepřijela řada velkých zahraničních soundsystémů, nepřijeli ani domácí Cirkus Alien, kteří se v té době nacházeli v Itálii. Na ročníku 2001 se již vzhledem k rychle rostoucí oblibě freetekna dával větší důraz na úklid a hygienickou situaci. Přestože byla vybrána lokalita poměrně vzdálená od obydlených oblastí, starosta obce Doksy velmi tlačil na ukončení festivalu. Na festivalu se v neděli objevilo velké množství policistů, kteří soundsystémy obcházeli s prohlášením starosty, že akce údajně porušuje tři platné zákony a měla by být ukončena, které nejprve všechny soundsystémy uposlechly a přestaly hrát a velká část přítomných začala odjíždět, po chvíli se začala hudba ozývat znovu. Festival zcela skončil až v pondělí ráno. Kromě dalšího nenásilného střetu s místními úřady a policií, se už začaly objevovat též první výtky, že freetekno v České republice přitahuje též značné množství lidí, kteří nechtějí respektovat určité zákonitosti akcí typu "DIY" („udělej si sám“), tedy že se přijíždějí jen nevázaně pobavit a nestarají se o to, jak osobně přispět ke konání festivalu a jeho dobrému jménu či vztahu k veřejnosti.  Ročník 2002 se konal na pronajatém pozemku poblíž obce Andělka ve Frýdlantském výběžku v severních Čechách. Organizátoři se též pokusili akci ohlásit starostce obce Višňová Marii Matuškové, pod kterou Andělka patří, pod záminkou, že půjde o oslavu narozenin. Ta ale dle svých slov jejich záměr prohlédla. Nejdříve kontaktovala policii i krajskou radu a připravovala se na minimalizaci předpokládaných škod. Později se však rozhodla brát věci pozitivně a se zástupci „technařů“ začala spolupracovat. Zájem médií o akci byl opět velmi silný, ale až na výjimky (např. TV Nova) nebyly reportáže pojímány jako popis nežádoucího jevu. Ačkoliv se na festival sjelo asi 20 tisíc lidí, obešel se bez podstatných konfliktů, byl zorganizován i úklid, a jak ze strany účastníků, tak i místní samosprávy panovala doslova spokojenost. O pozdějších pokusech uspořádat jiný hudební festival na tomto místě, ale už obecní rada rozhodla negativně.  Roku 2003 byl festival pořádán na pronajatých loukách v okolí obce Ledkov u Kopidlna. Policie nezasahovala a festival byl částečně organizovaný - vybíral se příspěvek na pronájem, na místě byly hlídky hasičů, stálo zde několik stánků s občerstvením, které nepatřily k soundsystémům, na něž si řada účastníků stěžovala. Stěžovali si též obyvatelé obce Ledkov na hluk. Celkově se na akci objevilo asi 40 tisíc lidí a přes 110 soundsystémů.  Festival roku 2004 byl menší než v roce předešlém. Dorazilo na něj zhruba 20 tisíc lidí a 165 soundsystémů. Konal se u obce Boněnov v západních Čechách. Pozemek byl obsazen bez vědomí majitele a v médiích byly mnohokrát probírány stížnosti Libora Lúdika, na to že mu účastníci zničili majetek. Ve skutečnosti byl ale jen nájemcem, zatímco skutečný majitel byla firma Agro Kraun a Lúdik na pozemku měl dle smlouvy za úkol sekat trávu a jako protihodnotu mohl pobírat příslušné státní dotace. Jednatel firmy Agro Kraun později vyjádřil lítost nad tím, že ho organizátoři nekontaktovali, jelikož by jim dle svých slov vyšel vstříc. V době konání párty však nebyly majetkové poměry na pozemku zcela zřejmé, protože byly součástí dobíhajícího majetkoprávního řízení. Tehdejší nový premiér Stanislav Gross jako současně i ministr vnitra vydal pokyn, že policie může proti technoparty zasáhnout silou. Po několikadenní akci se skutečně na místě objevili těžkooděnci v síle asi 800 mužů, kteří za pomoci vodních děl a slzného plynu párty rozehnali. Policisté nejprve chtěli zabavit aparaturu, několik kusů techniky opravdu získali. V tu chvíli byl počet policistů ještě malý a účastníky k odjezdu nepřiměli. Přivolané posily ale již zafungovaly a lidé místo velmi rychle opustili. V pozdějších diskusích i článcích v médiích se často objevoval názor, že policie měla zasáhnout dříve.

Rok 2005.

CzechTek 2005 se stal jednou z nejvýznamnějších českých událostí roku. Probíhal ve dnech 29. - 30. července u obce Mlýnec poblíž Tachova. Již od počátku byl provázen nebývalými konfrontacemi s policií a pro premiéra Jiřího Paroubka a ministra vnitra Františka Bublana se ještě před očekávaným začátkem festivalu na konci července stal prvořadým politickým tématem.  Před očekávaným začátkem festivalu v pátek 29. července se šířily některé dezinformace ohledně místa konání. 28. července bylo vydáno tiskové prohlášení komunity, jež se zde označuje jako „účastníci festivalu“, ve kterém opět není sděleno místo konání, ale uvádí se v něm, že letošní ročník proběhne na již pronajatém pozemku, mluví se zde i o zajištění základního vybavení pro takový festival - a sice o mobilních toaletách či pitné vodě. Signatáři tvrdili, že akce je tedy zcela legální a žádají policii o korektní postup a pomoc při organizaci dopravy a novináře o objektivní informování. Též upozorňovali na to, že po festivalu bude zorganizován úklid areálu. Místo konání bylo poté zveřejněno a první účastníci se začali na louku poblíž sjezdu z dálnice D5 sjíždět hodinu po půlnoci. Policie se ale hned snažila v dalším nájezdu zabránit tvrdíce nejprve, že majitel souhlas s konáním akce odvolal, když se ukázalo, že to není pravda, začala se policie odvolávat na nesouhlas majitelů okolních pozemků, přes které měl být zajištěn přístup. Zajímavostí je, že majitelem pozemku byl opět jako předchozí rok Constantin Plesky, resp. jeho firma Italinvest, jehož pozemky byly roku 2004 obsazeny bez svolení. Tentokrát šlo o pozemky, u kterých žádné soudní řízení neprobíhalo a vlastnictví tak nemohlo být zpochybněno. Dle dochované smlouvy Plesky o festivalu věděl, což vyvrací i pozdější tvrzení státních orgánů, podle kterých Plesky vydal souhlas s konáním „narozeninové oslavy s maximálně 50 účastníky“.  Ještě v noci byl policií uzavřen příslušný sjezd z dálnice D5, aby se tak zabránilo příjezdu dalších účastníků a hlavně automobilů s technikou. Řidiči těchto vozidel ale nechtěli jet po dálnici dál a zůstali zde stát, čímž došlo k zablokování celé dálnice na několik hodin. Došlo zde k porušení oplocení dálnice a lidé se pokoušeli tudy dálnici opustit. V tom jim ale policie též zabránila. Mezitím premiér Jiří Paroubek vydal ministru vnitra Františku Bublanovi pokyn, aby policie zasáhla co nejrazantněji. Na dálnici se zatím policejní vyjednavač snažil o dohodu s technaři, kteří stále nechtěli uvolnit komunikaci jelikož podle nich policie na takový postup neměla právo. Lidem uvězněným již od noci v koloně dlouhé přes 10 kilometrů pomáhala církevní charita. Nakonec zde byli nasazeni těžkooděnci a vodní děla díky nimž byla dálnice uvolněna. Těžkooděnci se pak přesunuli na louku, kde zatím ještě probíhal festival. V tuto chvíli už se v médiích a v prohlášeních některých politiků objevily první pochyby o přiměřenosti zásahu.  Policie místo konání obklíčila a nepouštěla tam další automobily. Někteří lidé, kteří už na louce byli, odešli, nebo se snažili odjet přes zátarasy i se svými auty, jiní zase na akci mířili pěšky. Spousta lidí čekala na tmu, aby se na akci nepozorovaně dostala. Auta účastníků čekala na různých místech podél dálnice, zatímco policisté kontrolovali dálniční sjezdy.  V sobotu ráno bylo na louce již asi 5 tisíc lidí, kteří se sem dostali v noci po různých polních a lesních cestách. Policie kontaktovala vlastníky okolních pozemků a zjišťovala u nich, jak byly poškozeny, ti údajně podali trestní oznámení. Kolem poledne bylo v okolí CzechTeku asi tisíc policistů i s vrtulníkem. Další přijeli odpoledne. Zatímco starosta Přimdy naléhal na policii, aby vytlačila účastníky CzechTeku z louky (ti se totiž podle něj nacházeli částečně i na jeho pozemcích), obyvatelé okolních osad sepsali petici, aby policie naopak technoparty umožnila, protože tím by z těchto vesnic zmizely stovky aut a tisíce lidí, kteří tam vyčkávali. V 16:30 policie vyzvala účastníky, aby místo opustili.  Před pátou hodinou odpoledne vyrazila proti technařům rojnice těžkooděnců a snažila se je vytlačit z louky. Zásah pokračoval až do nočních hodin a vyžádal si desítky zraněných na obou stranách. Část technařů totiž rojnici vyrazila naproti, valila proti policistům balíky slámy a házela po nich různé věci. Ze strany policie byl masově používán slzný plyn či dělbuchy a těžkooděnci zhusta použili obušky. Záběry a fotografie ze zásahu se okamžitě objevily v médiích a vzbudily velký rozruch.  Vládní politici, zejména premiér Jiří Paroubek a ministr vnitra František Bublan zásah obhajovali jako nutnost, zatímco opozice ho naopak silně kritizovala za nepřiměřenost. Často padala srovnání s policejními zásahy za komunistického režimu před rokem 1989. Podobně zásah vnímala i větší část společnosti. V průzkumech veřejného mínění se lidé dělili na podporovatele zásahu a odpůrce přibližně půl na půl. Ale i zastánci ukončení technoparty často označovali policejní zásah za selhání a zbytečnou brutalitu. Samozřejmě se objevila řada hlasů, které zásah naopak schvalovaly.  V dalších dnech tyto události patřily k hlavním tématům v médiích a vyjádřila se k nim celá řada osobností. Zásah odsoudil tehdejší prezident Václav Klaus. Bývalý prezident Václav Havel účastníky CzechTeku též podpořil. Senátní výbor označil zásah za nepřiměřený a senát schválil usnesení, podle kterého ho měla prošetřit komise ministerstva vnitra. Kromě těch argumentů proti zásahu, které se týkaly rizik spojených s tak masivním nasazením těžkooděnců proti obyvatelstvu, se též přetřásaly náklady na celou policejní akci, jež byly vyčísleny na 31 milionů korun, čímž dalece převýšily škody způsobené na zemědělsky využívaných plochách.  Další vyšetřování událostí u Mlýnce se vleklo ještě několik let, ale jasné výsledky nepřineslo. V roce 2007 ministr vnitra Ivan Langer vyšetřování odložil s tím, že se již nedají dohledat potřebné důkazy. V lednu 2009 vyšetřování oprávněnosti zásahu ukončilo nejvyšší státní zastupitelství s výsledkem, že policie postupovala podle platných zákonů. V civilním sporu se několik účastníků domohlo omluvy a odškodnění v několika jednotlivě projednávaných případech. I v dalších letech tato událost občas rezonovala ve veřejném prostoru, zejména v souvislosti s osobou tehdejšího předsedy ČSSD a premiéra Jiřího Paroubka.

Roky 2006 a 2007.

Po zkušenostech z minulého roku byl následující ročník pořádán ve spolupráci s policií a Armádou České republiky v prostoru Vojenského újezdu Hradiště. Účast dosáhla v odhadu rekordních 50 tisíc návštěvníků. Způsob organizace, konkrétně těsná spolupráce se státní správou, vyvolala jistou nevoli u části freetekno komunity. Počet účastníků a jejich skladba, obrovský zájem médií, policie a politiků se patrně staly neúnosnými pro hlavní představitele této komunity, a proto se 4. dubna 2007 na nejsledovanějších webových stránkách této komunity objevilo prohlášení o ukončení tradice CzechTeku.

Organizace.

V prvních letech šlo o událost zorganizovanou především zahraničními soundsystémy, postupně však účast domácích hudebních seskupení rostla s tím, jak se rozrůstala celá tato komunita v české společnosti. Zahraniční účast ale zůstávala nadále silná jak mezi návštěvníky, tak mezi hudebníky. Jednalo se zde zejména o soundsystémy z Velké Británie a Francie, ale i řady dalších evropských zemí.  Zpočátku se jednalo o subkulturu v této zemi málo početnou a málo známou a zástupci státu a místní samosprávy s těmito spontánně vytvářenými kulturními festivaly neměli žádnou zkušenost. Nebyly zde tedy žádné podstatné konflikty s veřejností, ani problémy se zajištěním pozemků. Později již v souvislosti s růstem návštěvnosti i s rostoucími zkušenostmi představitelé obcí nebyli již zdaleka tolik ochotní vycházet organizátorům vstříc, proto vyvstala potřeba jisté konspirace, kvůli minimalizaci možných problémů. V tomto se organizátorům hodilo rozšíření internetu a mobilních telefonů. Zatímco původně byli lidé na festival zváni pomocí plakátů a letáků, které se nijak netajily místem konání, později již bylo uvedeno pouze telefonní číslo, na kterém od určitého okamžiku bylo nahrané sdělení s místem srazu, později pak i webová stránka, kde se toto místo několik hodin před zahájením objevilo.  Organizátoři se obvykle snažili zajistit si pozemek legálně formou pronájmu, ale v některých letech se přesto stalo, že vytipovaný pozemek byl obsazen nelegálně bez vědomí majitelů. S masovou účastí, jíž lze vysledovat od přelomu milénia, narůstaly konflikty s místním obyvatelstvem a majiteli pozemků či majiteli sousedních pozemků. Tento konflikt byl výrazný zejména v letech 2000 a 2004. Příčiny konfliktů s majiteli okolních pozemků z roku 2005 nejsou zcela jasné, jelikož prohlášení policie a politické reprezentace vnášejí do tehdejších událostí zmatek. Kvůli riziku znemožnění festivalu byla užívána taktika náhlého obsazení vytipovaného místa obrovským počtem účastníků a automobilů, včetně větších vozidel patřících jednotlivým soundsystémům. Policie se pak zalekla tlaku na okamžité rozpuštění festivalu s obavou, aby v tak velkém davu nedošlo k panice a následným škodám na zdraví na obou stranách. Ročník 2005 byl policií takto rozpuštěn a opravdu se jednalo o zásah velmi problematický.  Pokud se mluví o „organizátorech“, nelze si představit, že CzechTek měl nějaký organizační tým, který by celou akci do detailu připravoval a který by byl nějak snadno dohledatelný. Skuteční pronajímatelé pozemků obvykle zůstávali v anonymitě a přesný průběh festivalu zjevně určovala invence každého účastníka, který nějakým způsobem na tomto festivalu vystupoval. I pozdější úklid byl zcela dobrovolný, jakož i případný příspěvek na uhrazení nájmu. Určitou původní sjednocující myšlenkou festivalu bylo, že každý účastník by se měl nějakým způsobem snažit přispět k průběhu festivalu - ať už hudební produkcí, předváděním jiného umění, pomocí s úklidem, či občerstvením. Toto je myšlenka, jenž se označuje jako DIY z anglického "Do it yourself" (udělej si sám). Později tuto atmosféru festivalu narušovali někteří podnikaví lidé, kteří se na festivalu snažili prodávat předražené občerstvení, vybírali parkovné, rostly i problémy s účastníky samotnými - přijíždělo stále více lidí, kteří se snažili pobavit za každou cenu a zůstával po nich nepřiměřený nepořádek, či se po cestě na festival nebo z festivalu dopouštěli vandalského jednání.

Hudba.

CzechTek vzhledem ke své „svépomocné“ organizaci pochopitelně nebyl nijak konkrétně hudebně zaměřený. Většina vystupujících soundsystémů hrála zejména hudbu z hudebního směru tzv. freetekna, což je undergroundová obdoba tzv. klubového techna rozvíjejícího se ve stejné době v oblasti městských klubů nebo placených venkovních festivalů. Systémy též hrály další odnože elektronické hudby, např. house, hip hop, techno, reggae nebo velmi populární drum and bass. S pozdějšími ročníky byla paleta nabízených stylů stále pestřejší. Objevovaly se též hudební skupiny hrající živě na hudební nástroje, jakož i umělci nabízející jiné druhy umění. Přes to všechno byl CzechTek především festival freetekna. Soundsystémy hrály často hudbu odpovídající náladě posluchačů, takže v noci u nich převažovala rychlejší, tanečnější hudba, zatímco přes den hrály hudbu poněkud klidnější. Ohledně hudební produkce vznikal určitý právní konflikt kvůli tomu, že hudební produkce nebyla nijak evidována, nikdo tedy neplatil případné poplatky Ochrannému svazu autorskému.

Vztah ke společnosti, policie, média.

Vztah médií i společnosti k CzechTeku se postupně vyvíjel. První ročníky měly ohlas jen v místním tisku a ani policie o akci nejevila zájem. Přesto se již vyskytovaly konflikty s místními obyvateli, což nakonec vedlo k opuštění lokality u Hostomic. Ani na nové lokalitě policie nijak nezasahovala, přičemž ročník 1998 s účastí 3 tisíc lidí se objevil v celostátním zpravodajství. Tento mediální ohlas byl až na výjimku spíše pozitivní. Další ročník konaný ve vojenském prostoru Ralsko byl již více mediálně pokrytý, rostly i protesty místních obyvatel. Rok 2000 konaný na nelegálně obsazeném soukromém pozemku v jižních Čechách přinesl masivní mediální zpravodajství, vzhledem k silným protestům obyvatel, chatařů a vlastníků pozemků. Převážně negativní zpravodajství se soustředilo zejména na problémy s hygienou. Roku 2002 vzhledem ke specifické situaci ve vztazích mezi účastníky, místní samosprávou a obyvateli vyznívalo zpravodajství k technařům převážně smířlivě, zatímco další rok se probírala hlavně otázka legálnosti takového festivalu.  Roku 2004 byl odpor místních obyvatel opět velmi silný, dále zde byl problém s ne úplně jasným zajištěním pozemků, což policii opravňovalo k vyklizení lokality. K zásahu došlo až po čtyřech dnech, kdy již většina účastníků z místa odjela, nebo právě odjížděla. Zásah policie vyvolal velký ohlas veřejnosti. Část lidí si myslela, že zásah měl přijít dřív, dalším zase připadal neadekvátní. Objevily se též petice na internetu a vyjadřovali se k němu někteří aktivisté. Policie ale nechala v podstatě CzechTek bez větších problémů proběhnout.  Roku 2005 se CzechTeku dostalo značné pozornosti ze strany politiků. Kontroverzní policejní zásah a nemalé problémy, který způsobil i lidem, kteří se CzechTeku nijak neúčastnili, z něj udělal jednu z nejvýraznějších mediálních událostí roku. Tehdejší předseda vlády Jiří Paroubek a jeho ministr vnitra František Bublan ve spolupráci s policií se snažili pod různými důvody znemožnit už samotný začátek festivalu. Došlo tak k mnohahodinovému zastavení provozu na dálnici D5 i na některých dalších komunikacích, obce v okolí byly plné lidí a automobilů snažících se dostat k festivalu. Tvrdý zásah proti technařům značně ovlivnil vnímání politické scény i ze strany jinak nezúčastněných občanů. Událost měla negativní vliv na popularitu Jiřího Paroubka i jeho strany ČSSD, která tak pro příští volby ztratila část voličů. V průběhu roku 2005 došlo ještě k několika podpůrným akcím s hojnou účastí, které pořádala freetekno komunita. Ohlas veřejnosti k zásahu samozřejmě nebyl jen negativní. Řada webových stránek naopak vyjadřovala zásahu podporu, a to obvykle nekriticky plnou podporu, podobně jako iniciativy odmítající zásah vyjadřovaly obvykle plnou podporu CzechTeku. Později se objevila iniciativa 27 starostů obcí na Tachovsku, kteří požadovali přijetí speciálního zákona, kterým by bylo možné podobný festival zcela zakázat, podobně jako je to možné ve Velké Británii nebo Francii, takový zákon ale přijat nebyl.  Mezi důvody, kterými státní či obecní správy zdůvodňovaly zastavení CzechTeku, nebo na základě kterých hledaly možnosti, jak vůbec konání podobných festivalů znemožnit, se objevovaly obvykle stížnosti na hluk, poškozování nepronajatých pozemků, zahlcení přístupových cest, ale též důvody hygienické - nezajištěný přísun pitné vody, nedostatek či vůbec nepřítomnost toalet, dále též poškození životního prostředí.  Zejména od ročníku 2000 byla často zmiňována problematika drog. Média zmiňovala jednotlivé případy, kdy byly u určitých osob nelegální drogy objeveny. Mezi účastníky bylo pochopitelně užívání určitých látek běžné, z většiny se jednalo o alkohol a marihuanu, tedy legální nebo tzv. měkké drogy. Rozšířené též bylo užívání LSD nebo extáze. Část účastníků patrně požívala pervitin, byl zaznamenán ojedinělý případ, který nasvědčoval, že jeden účastník měl u sebe heroin. Nakolik se však CzechTek co se týče užívání nelegálních drog odlišoval od jiných, zcela legálních festivalů nebo hudebních koncertů ve stejné době, to těžko posoudit. Žádná jiná akce se totiž nenacházela pod takovým drobnohledem policie a médií, navíc poslední ročníky CzechTeku většinu soudobých kulturních akcí v návštěvnosti dalece překonávaly.

CzechTek byl největším festivalem freetekno scény v České republice i ve střední Evropě. Konal se každoročně od roku 1994 pravidelně poslední víkend v červenci. Zatím poslední byl CzechTek 2006, v roce 2007 se nekonal a na „oficiálních stránkách“ se objevilo prohlášení, že se už pravděpodobně žádný další ročník neuskuteční.  V počátcích šlo o akci pro stovky lidí, později se rozvinul ve velký festival pro tisíce lidí z různých zemí Evropy (až 40 000 v roce 2003), nicméně stále si uchoval svou původní atmosféru. Hudebně šlo o festival různých nezávislých odnoží elektronické hudby s převahou freetekna.  Za CzechTek je označována každoroční akce, která byla pořádána poslední červencový víkend od roku 1994 do roku 2006, ale samotný název CzechTek se objevil až později. Festival z roku 1994 na plakátech nesl označení „Free festival“, roku 1995 pak „Teknival“, v roce 1996 „Free festival“, roku 1997 „Tekknival '97“ a „Free Festival“, roku 1998 „Czech Teknival '98“ a od roku 1999 teprve „CzechTek“ s příslušným indexem roku.

CzechTek was an annual teknival normally held on the weekend at the end of July in the Czech Republic. It attracted thousands of free tekno dancers from several European countries (40,000 people attended in 2003 and 2006). Open invitations were usually made to all sound systems, performers and all people with positive thinking.


Průběh toku.

Pramení na Valdajské vysočině v nadmořské výšce 221 m západně od pramenů Volhy. Charakteristické pro reliéf povodí řeky je střídání přibližně stejně velkých vysočin (Vitebská, Haradocká, Latgalská, Vidzemská) a širokých nížin (Polacká, Východolotyšská, Středolotyšská). Celé povodí se nachází v oblasti nadbytečných srážek. Řeka začíná jako mělký potok, který protéká jezera Dvinec a Ochvat-Žadanje. Poté se rozšiřuje až na 15 m a teče v hlubokém říčním údolí mezi strmými břehy. Tento charakter si dolina zachovává téměř po celé délce toku, pouze ve vzdálenosti 150 km od pramene je na krátkém úseku málo výrazná v místech, kde protéká jezery Luka a Kalakuckým. Také v přímořské rovině teče mezi nízkými břehy. V korytě se vyskytují četné peřeje, které souvisejí se shluky balvanů a s dolomity vystupujícími na povrch. Na dolním toku se řeka rozvětvuje na ramena. Oblast ústí představuje erozivní deltu, která je dlouhá přibližně 35 km. Při ústí do Rižského zálivu vytváří řeka pod vodou práh.

Vodní režim.

Zdroj vody je smíšený s převahou sněhového a s velkým zastoupením podzemního. Nejvyšší vodnosti dosahuje na jaře od konce března do začátku června. V létě voda opadá, ale díky dešťům může docházet k občasným povodním, které jsou s příchodem podzimu častější. V zimě je vody v řece méně, ale v důsledku oteplení může dojít k povodním i v tomto ročním období. Průměrný roční průtok vody v ústí činí 700 m³/s. Ledová pokrývka je na řece od prosince do března.

Osídlení.

Na řece byly vybudovány Pljavinská, Ķegumská a Rižská vodní elektrárna. Vodní doprava je možná na oddělených úsecích. Řeka je spojena Berezinským kanálem s řekou Berezinou a s Dněprem. Větší města, jimiž protéká, jsou: Veliž (Rusko), Vitebsk, Polock (Bělorusko), Daugavpils, Jēkabpils a Riga (Lotyšsko). Riga leží v ústí a je zároveň námořním přístavem.

Daugava, také zvaná Západní Dvina, (, , , , , , ) je řeka pramenící ve Valdajské vrchovině v Rusku (Tverská, Smolenská oblast). Protéká Běloruskem (Vitebská oblast) a ústí do Rižského zálivu Baltského moře v Lotyšsku. Je 1020 km dlouhá (z toho 352 km v Lotyšsku). Povodí má rozlohu 87 900 km².

The Daugava (; , meaning "Western Dvina"), is a river rising in the Valdai Hills, flowing through Russia, Belarus, and Latvia and into the Gulf of Riga. The total length of the river is 1,020 km (630 mi), of which 325 km (202 mi) are in Russia.


Historie.

Počátky aerobiku je možné vidět v práci Američana Kennetha Coopera, který vydal v roce 1968 knihu "Aerobics". O doplnění aerobního cvičení o prvky tance se zasloužila Jacke Sorensenová. Zájem o aerobní cvičení zvýšila aktivní účast herečky Jane Fondové, která vydala celou řadu videokazet s programy aerobního cvičení. V osmdesátých letech dochází k určité krizi aerobiku, na jedné straně zapříčiněné zjištěnými negativními dopady tehdejší nejobvyklejší podoby aerobiku na pohybový aparát (hlavně klouby), na druhé straně vznikem mnoha specializovaných a zdokonalovaných verzí, které ale nebyly vhodné pro širokou veřejnost. V současnosti jsou ale aerobní cvičení v nejrůznějších podobách dále velmi populární.  V bývalém Československu se brzy uchytila podoba aerobiku jako rytmického cvičení s hudbou. Mezi propagátorky patřila například Helena Jarkovská, jí používaný pojem aerobní gymnastika brzy nahradil termín džezgymnastika. K velkému rozmachu došlo hlavně po roce 1989, zasloužila se o něj Olga Šípková a její následovníci s vydatnou pomocí programů televizního cvičení. Aerobik a jeho modernější podoby jsou nyní velmi rozšířenou formou cvičení pro veřejnost, zájmu veřejnosti se těší i sportovní aerobik. K propagaci aerobiku slouží řada akcí jako například každoroční Miss aerobik.

Aerobní zátěž.

Základem všech forem aerobiku je, že při nich vykonávaná cvičení je vykonáváno středně vysokou intenzitou, bez vzniku kyslíkového dluhu – je to cvičení aerobní. Pravidelné aerobní zatěžování o délce aspoň 20, ale nejlépe 50 až 90 minut, působí příznivě na srdečně-cévní systém, dýchání (zvětšení kapacity plic), pohybový systém (kloubní pohyblivost a posilování), mění metabolismus a prokázaný je i pozitivní vliv na psychiku.

Aerobik pro veřejnost.

Pro cvičební jednotku, trvající 45–60 minut, se vybírají jednoduché cviky, cvičí se v optimálním tempu a nepřerušovaně. Cvičení řídí fitness instruktor, který tvoří choreografii lekcí a má dohlížet na správné provedení jednotlivých cviků. Ty skládá ze základních pohybů, které se dělí do dvou kategorií:  Doporučená forma cvičební lekce aerobiku zahrnuje zahřátí a protažení ("strečink"), blok aerobního cvičení, zklidnění, posilovací cviky a závěrečné protažení.  Zvláštní formou aerobiku, kterou je možné považovat za aerobik pro veřejnost, je domácí cvičení u televizních lekcí. Na hodiny aerobiku docházela podle údaje z roku 1999 příležitostně čtvrtina české populace, převážně žen.

Cvičební pomůcky.

Jednou z nejpopulárnějších pomůcek používaných při lekcích aerobiku je "step" – přenosný schůdek vysoký 10-30 centimetrů. Použití stepu zvyšuje zátěž svalových skupin nohou a obecně i při obvyklém nižším tempu použité doprovodné hudby i celkový výdej energie. Vyvinul se z původních rehabilitačních cvičení po operaci kolena. Při aerobiku lze použít také různé činky, plné míče, tyč zvaná "fit bar", gumové pásy apod.

Jiné formy aerobiku.

V současné době existuje celá řada druhů aerobiku, které se provádějí na hudební doprovod. Ten spojuje všechny tyto aktivity, i když jejich obsah je diametrálně odlišný. Některá cviční obsahují taneční kroky, bojové prvky, cviky z gymnastiky, ale třeba i jógy atd. Pro orientaci se jich pokusíme několik vyjmenovat.

Soutěžní aerobik.

Sportovní aerobik je aerobik upravený pro soutěžní podmínky. Je určený pro vrcholové sportovce, je sportem pro jednotlivce, dvojice, tria i malá družstva a vyznačuje se vysokou úrovní zátěže, náročnými cviky síly, obratnosti i pohyblivosti. Soutěže ve sportovním aerobiku mají svůj vrchol v mistrovství světa. Ve sportovním aerobiku jsou různé druhy soutěžení, jako například single (jednotlivec), trio (trojice),step a skupina. Disciplínou s menší náročností jsou kategorie tzv. fitness, určené pro početnější družstva, také s použitím stepu.  Soutěžní formu má i soutěžní master class, který je podobný lekci aerobiku, vedené uznávaným lektorem (to je podstata termínu master class), při níž ale porota v průběhu jednotlivých kol vybírá postupující podle předem stanovených kritérií.

Aerobik je kondiční cvičení při hudbě, zaměřené na rozvoj oběhové soustavy, na zvýšení úrovně vytrvalosti a výkonnosti. Příznivě ovlivňuje funkci a strukturu pohybového ústrojí a pozitivně působí na nervovou soustavu. Aerobik vznikl v USA a rychle se rozšířil do celého světa. V širším slova smyslu se někdy slovem aerobik označují i některé jiné formy aerobního cvičení, např. spinning. Sportovní podoba aerobiku se nazývá sportovní aerobik.

Aerobics is a form of physical exercise that combines rhythmic aerobic exercise with stretching and strength training routines with the goal of improving all elements of fitness (flexibility, muscular strength, and cardio-vascular fitness). It is usually performed to music and may be practiced in a group setting led by an instructor (fitness professional), although it can be done solo and without musical accompaniment. With the goal of preventing illness and promoting physical fitness, practitioners perform various routines comprising a number of different dance-like exercises. Formal aerobics classes are divided into different levels of intensity and complexity and will have five components: warm-up (5–10 minutes), cardiovascular conditioning (25–30 minutes), muscular strength and conditioning (10–15 minutes), cool-down (5–8 minutes) and stretching and flexibility (5–8 minutes). Aerobics classes may allow participants to select their level of participation according to their fitness level. Many gyms offer a variety of aerobic classes. Each class is designed for a certain level of experience and taught by a certified instructor with a specialty area related to their particular class.


Geografie.

Město Sovětsk leží na soutoku řeky Němen a Tylže.

Historie města.

Tylže vznikla jako osada okolo hradu Řádu německých rytířů zvaného Schalauner Haus, jež byl založen v roce 1288. Městská práva získala osada v rámci Pruska v roce 1552 od velmistra řádu německých rytířů Albrechta Braniborsko-Ansbašského. Město se ve středověku stalo významným centrem pro dřevařský průmysl. Během Sedmileté války bylo v období 1758–1762 město obsazeno ruskými vojsky, ale nepřišlo k žádné úhoně. Stejně tak přečkalo obsazení francouzskými vojáky během Napoleonských válek. Nejvíce se Tylže zapsala do historie jako místo, kde byl podepsán tzv. Tylžský mír mezi Francií a Ruskem (7. července 1807) a mezi Francií a Pruskem (9. července 1807). Napoleon pomocí míru téměř eliminoval Prusko (jeho území se scvrklo na polovinu) a Rusko si připoutal jako spojence. Po válce zůstalo město součástí Pruska.

19. století.

V 19. století se stala pruská Tylže centrem mnoha litevských organizací, jednak protože venkovské oblasti byly z více než 50 % osídlené Litevci a hlavně jelikož v Rusku byla litevština v rámci rusifikace litevské populace zakázána. Ve městě se tiskly knihy v litevštině a následně je organizace zvaná "knygnešys" tajně pašovala do ruské části Litvy. Oblasti se tak díky jejímu oddělení od zbytku Litvy začalo říkat Malá Litva. V roce 1832 byla postavena silnice do tehdejšího Königsbergu (dnešní ruský Kaliningrad) a v roce 1853 do Memelu (dnešní litevská Klaipėda). Železnice byla zavedena v roce 1865 a následně protažena až do Memelu v roce 1875. Elektrické tramvaje začaly jezdit ulicemi Tylže v roce 1900. Město se stalo známé hlavně díky produkci sýra, tzv. tylžský sýr si získal jméno daleko za hranicemi země. Na konci 19. století město dosáhlo počtu obyvatel téměř 35 tisíc. Tylže v tomto období zažívala období prosperity a stala se významným německým centrem v oblasti.

20. století.

Na začátku první světové války byla Tylže obsazena na dva měsíce ruskými vojsky (26. srpen – 12. září 1914), ale nedošlo k žádnému poškození města a jinak se válka městu vyhnula. V roce 1918 vydali místní Litevci z organizace "Lietuvininks" tzv. "Tylžská akta", v nichž požadovali připojení Málé Litvy k nově vzniklé samostatné Litvě. Versailleská smlouva ale ponechala město Německu. Naopak Memel byl připojen v roce 1923 k Litvě. Ztráta Memelu se následně na tylžské ekonomice podepsala velice negativně, protože město ztratilo velkou část svého zázemí.  Adolf Hitler navštívil Tylži těsně před vypuknutím války a z této návštěvy pochází známá fotografie z mostu přes řeku Němen. První bombardování zasáhlo město 21. dubna 1943 a další následovala až do července 1944. V říjnu 1944 postoupila Rudá armáda do Memelu a v Tylži byla vyhlášena evakuace veškerého německého obyvatelstva. Následovalo těžké dělostřelecké ostřelování města, které ho zničilo z 80 %. Dne 20. ledna 1945 vstoupili do města sovětští vojáci. Na základě postupimské dohody z roku 1945 připadlo město Sovětskému svazu. Němci, kteří zůstali v Tylži, byli vysídleni a jejich místo zaujali převážně Rusové z centrálního Ruska a Bělorusové. Počet obyvatel města se z téměř 60 tisíc v roce 1939 scvrkl na pouhých 6 500 v roce 1946. Od roku 1946 byla Tylže přejmenována na "Sovětsk" na počest nového politického řádu v oblasti a následně byla celá nově vzniklá Kaliningradská oblast včetně Sovětsku z vojenských důvodů hermeticky uzavřena od zbytku světa. Sovětsk se pokusil navázat na tradici známého tylžského sýra pod názvem sovětský sýr. Nikdy se ale nepodařilo dosáhnout kvality a reputace bývalého produktu.

Současnost.

Po rozpadu SSSR se Sovětsk stal součástí Ruska a slouží jako hraniční přechod do Litvy. V roce 2007 byl na popud ruské vlády do Sovětsku jako příhraničního města omezen přístup cizincům a Rusům nepobývajícím v oblasti. Pohraniční stráž vydávala zvláštní povolení pro vstup do oblasti, o které se muselo žádat 30 dní předem. Omezení pohybu osob výrazně zpomalilo rozvoj města. V červnu 2012 bylo omezení zrušeno a nyní se vztahuje pouze na břeh řeky Němen.

Obyvatelstvo.

Etnické složení obyvatelstva.

Při sčítání lidu v roce 2010 bylo etnické složení v městě následující:

Sovětsk (či Sovetsk, ), do roku 1946 Tylže (), je město na řece Němen v Kaliningradské oblasti (dříve Východní Prusko), exklávě Ruské federace, na hranici s Litvou. Město bylo založeno roku 1288 a v roce 2013 mělo necelých 42 000 obyvatel.

Sovetsk (), before 1946 known as Tilsit in German (; ) in East Prussia, is a town in Kaliningrad Oblast, Russia, located on the south bank of the Neman River.


Průběh toku.

Pramení jižně od Minské vysočiny a teče v členitém korytě Němenskou nížinou. V místě, kde překonává Baltský práh, vytváří velké smyčky a peřeje. Na dolním toku protéká Středolitevskou a přímořskou nížinou, říční údolí je široké a v korytě se nacházejí ostrovy. Po celé délce toku je mnoho prahů a mělčin. Ústí do Kurského zálivu, přičemž vytváří deltu. Hlavní ramena jsou Gilija (vlevo) a Rusnė, které se dále dělí na hluboký Skirvytė a široký a mělký Atmata. (vpravo). V povodí je mnoho mělkých jezer. Jezernatost řeky činí 2,5 %.

Přítoky.

Celkem do Němenu své vody vnáší kolem 180 přítoků, z nichž největší nebo nejvýznamnější jsou:

Vodní režim.

Zdroj vody je smíšený s převahou sněhového, na dolním toku dešťového. Průměrný průtok činí 678 m³/s. Na jaře jsou vysoké průtoky od poloviny března do konce května, v létě voda opadá. Občas je pokles hladiny přerušený dešti, zvláště na podzim a v zimě. V ústí je v době poklesu hladiny znatelná role větru při změnách výšky hladiny. Na podzim plují po řece kry v listopadu a v prosinci. Poté řeka zamrzá. V zimě může čas od času rozmrznout a zase zamrznout. Definitivně rozmrzá na konci března, ale někdy už v únoru nebo až v dubnu.

Využití.

Pravidelná vodní doprava je zavedena od města Birštonas. Řeka je spojena Ahinským kanálem s Dněprem a Augustovským kanálem s Vislou. Po řece se plaví dřevo. Byla na ní vybudována Kaunaská přehrada s vodní elektrárnou. Leží na ní města Stolbcy, Mosty, Grodno, Druskininkai, Alytus, Prienai, Birštonas, Kaunas, Jurbarkas, Smalininkai, Něman, Sovětsk, Rusnė.

Němen, někdy také Neman (, , , , ) je nejdelší a nejvodnější řeka v Bělorusku (Hrodenská, Minská oblast), Litvě a Kaliningradské oblasti (Rusko). Je 937 km dlouhá. Povodí má rozlohu 98 200 km².

The Nemunas, Nioman, Neman, Nyoman, Niemen or Memel, is a major Eastern European river. It rises in Belarus and flows through Lithuania before draining into the Curonian Lagoon, and then into the Baltic Sea at Rusnė Island. It begins at the confluence of two smaller tributaries about southwest of the town of Uzda in central Belarus, and about southwest of Minsk. In its lower reaches it forms the border between Lithuania and Russia's Kaliningrad Oblast. It also, very briefly, forms a part of the Belarus–Lithuania border. The largest river in Lithuania, and the third-largest in Belarus, the Neman is navigable for most of its length.  The Neman/Nemunas river basin formed during the Quaternary period, and is located roughly along the edge of the last glacial sheet, dating from about 25,000 to 22,000 years BC. Its depth varies from in its upper courses to in the lower basin.


Problémy průměru.

Aritmetický průměr je zřejmě nejčastěji používaný statistický pojem, který se objevuje i v běžném lidském vyjadřování. S tím ovšem souvisí i fakt, že je velice často využíván chybně, či dokonce záměrně zneužíván.  Nejčastější chybou je aplikace aritmetického průměru tam, kde je na místě využít jinou statistiku. Např. průměrný počet ulic v české obci je 13, ale jen 31 z 6250 obcí (méně než 0,5 %) má průměrný počet ulic a většina obcí má méně než průměrný počet ulic. Jiný příklad: aritmetický průměr majetku občanů v americkém městě Redmond je velice vysoké číslo, což ovšem neznamená, že "typický" obyvatel tohoto města je bohatý. Tento fakt pouze odráží tu skutečnost, že v daném městě bydlí multimiliardář Bill Gates. Jinými slovy: jediná hodnota, která se velice výrazně odlišuje od ostatních, může ovlivnit hodnotu aritmetického průměru tak, že vyjadřuje jen zcela iluzorní údaje. Např. aritmetickým průměrem souboru { 1, 2, 2, 2, 3, 9 } je přibližně 3,2, přestože pět ze šesti hodnot tohoto souboru je menších. V obdobných případech je mnohem vhodnější použít pro vyjádření typické hodnoty medián (který je u této množiny roven dvěma, což je mnohem lepší popis typické hodnoty). Další možností je současně s průměrem uvést i směrodatnou odchylku, která je v tomto příkladu přibližně 2,9.  V některých situacích je pak použití aritmetického průměru jasnou chybou. Pokud např. cena akcií rostla první rok o 10 %, druhý rok o 30 % a třetí rok o 10 % klesla, bylo by chybou vypočítat aritmetický průměr (rovný (10+30+(−10))/3 = 10 %) a prezentovat ho jako „průměrný růst“. V tomto případě je totiž nutno použít geometrický průměr (z hodnot 1,10; 1,30; 0,90), který je zde roven 1,088 a odpovídá tedy průměrnému růstu o 8,8 % ročně.  Další běžná chyba spočívá v očekávání, že aritmetický průměr splňuje některé vlastnosti, i když tomu tak není. Například vůbec nemusí být pravdou, že přibližně polovina hodnot souboru je menších a polovina větších (pro ukázku viz první příklad). Tuto vlastnost má medián, aritmetický průměr obecně nikoliv.

Aritmetický průměr je statistická veličina, která v jistém smyslu vyjadřuje typickou hodnotu popisující soubor mnoha hodnot. Aritmetický průměr se obvykle značí vodorovným pruhem nad názvem proměnné („“) , popř. řeckým písmenem μ. Definice aritmetického průměru je tzn. součet všech hodnot vydělený jejich počtem. V běžné řeči se obvykle obecným slovem "průměr" myslí právě aritmetický průměr.

In mathematics and statistics, the arithmetic mean (, stress on first and third syllables of "arithmetic"), or simply the mean or average when the context is clear, is the sum of a collection of numbers divided by the count of numbers in the collection. The collection is often a set of results of an experiment or an observational study, or frequently a set of results from a survey. The term "arithmetic mean" is preferred in some contexts in mathematics and statistics because it helps distinguish it from other means, such as the geometric mean and the harmonic mean.  In addition to mathematics and statistics, the arithmetic mean is used frequently in many diverse fields such as economics, anthropology, and history, and it is used in almost every academic field to some extent. For example, per capita income is the arithmetic average income of a nation's population.  While the arithmetic mean is often used to report central tendencies, it is not a robust statistic, meaning that it is greatly influenced by outliers (values that are very much larger or smaller than most of the values). Notably, for skewed distributions, such as the distribution of income for which a few people's incomes are substantially greater than most people's, the arithmetic mean may not coincide with one's notion of "middle", and robust statistics, such as the median, may be a better description of central tendency.


Život.

Mládí.

Byl třetím synem krále Jiřího z Poděbrad a jeho druhé manželky Johany z Rožmitálu. V roce 1471 se oženil s kněžnou Kateřinou (* 1453, † 10. 7. 1491), mladší dcerou kurfiřta Viléma III. Saského, zvaného Statečný (1425–1482). Pro něj a jeho dva bratry Jindřicha a Viktorína vymohl Jiří z Poděbrad ještě před smrtí na císaři Fridrichovi III. povýšení na říšská knížata, která obdržela hrabství kladské a knížectví minstrberské.

Politika a vztah k Matyáši Korvínovi.

Ačkoliv synové Jiřího z Poděbrad nemohli usednout na český trůn, náležela jim prominentní místa v tehdejší stavovské společnosti. Volebním zápisem daným v Krakově se český král Vladislav II. zavázal chránit je v jejich důstojenství a zbavit jejich statky dluhů, kterými byly zavázány pro potřeby zemské od krále Jiřího. Na Hynka připadly z českých statků Poděbrady a Kostomlaty, z matčina majetku pak Lichtenburk, Mělník a Teplice. Ačkoli měli k náboženství všichni synové krále Jiřího stejný postoj jako on, Hynek nepůsobil jako neoblomný utrakvista. V roce 1472 byl povolán k vládě. Na sněmu v Benešově byl téhož roku ustanoven zemským správcem jako zástupce Vladislavovy strany.  Hynek z Poděbrad stranil rovněž Matyáši Korvínovi, často z důvodu svých velkých finančních potřeb, jelikož nebyl schopen splácet dluhy. Když například obdržel v roce 1475 od svého bratra Viktorína panství Kolín, prodal je za 20.000 dukátů králi Matyášovi. Tím Matyáš získal možnost udržovat uprostřed Čech uherskou posádku. Svého přítele a despotu Racka Kocovského pak král jmenoval správcem na Konopišti.  Vzniklé spory mezi Hynkem a králem Vladislavem byly následně uklidněny smlouvou v Brně z roku 1478. Stal se královým rádcem a pomocníkem a připravoval definitivní dohody o uznání Vladislava českým králem. V roce 1488 se připojil k slezským knížatům, která se vzepřela proti Matyášově rozpínavosti. Za toto jednání byl však nucen dědičně postoupit Matyášovi a jeho levobočkovi Hanuši Konrádovi panství Poděbrady a Kostomlaty a jejich doživotní užívání mu bylo ponecháno jen z milosti.  S králem Matyášem cestoval jako přední člen jeho družiny do Itálie a působil též na jeho dvoře v Budíně. Zde byla utvořena společnost Academia Corvina, jejímiž členy byly význačné kulturní osobnosti a která měla k dispozici několik tisíc svazků humanistické literatury nově založené korvínské knihovny.

Osobní život.

Základy humanistického vzdělání měl již z dob svého dětství u pražského dvora, protože jeho otec dbal na vzdělávání svých synů. Pokud nebyli přímo žáky pražské univerzity, měli domácí učitele blízké jejímu okruhu. Hynka učil jistý Martin Rokycana. Své umění v zápase i tanci často předváděl na dvorských slavnostech a turnajích v Praze i v Budíně. Při turnaji v roce 1482 na Staroměstském náměstí dosáhl i veřejné pochvaly. Na válečném poli však nijak nevynikl.  S Kateřinou měl dceru Annu, která byla provdána za staršího jihočeského šlechtice Jindřicha IV. z Hradce. Se svou milenkou Kateřinou Vojkovou ze Štítar a ze Strážnice měl několik dětí, mezi nimi syna Fridricha, kterému odkázal Kunštát a Kostomlaty. Za své hlavní dědice však ustanovil svého bratra Jindřicha Minsterberského a jeho syny.  Bez zábran pořádal turnaje a hostiny a též se jich hojně účastnil. Byl znám svou slabostí pro ženské pohlaví. Zároveň je prvním historicky známým Čechem, který onemocněl syfilidou. Na tuto nemoc zemřel v červenci 1492 na hradě v Poděbradech. Jeho ostatky byly převezeny do Kladska a pohřbeny do zdejší rodinné hrobky v kostele Panny Marie Růžencové při klášteře minoritů. Roku 1558 byly ostatky všech 8 členů rodiny přeneseny do hlavního farního kostela Nanebevzetí Panny Marie.

Dílo.

Byl autorem, který vnesl do literatury prvky renesance. Přeložil 11 novel z "Dekameronu" a přidal k nim jednu novelu vlastní. Hynkovy překlady vydal Antonín Grund, spolu s Hynkovým pokusem o původní českou novelu, pod názvem "Boccaciovské rozprávky". Psal především zábavnou prózu, pro své překlady si vybíral vesměs témata milostná až erotická. V jeho tvorbě se prolínají středověké a renesanční prvky. Důležité je, že tradiční středověké prvky užil ve skladbách jiného zaměření. Novum nalézáme v užití bezrozměrného verše. Nemalý význam má také to, že Hynek psal česky, přičemž jazykem humanistů byla latina. Byl vnímán jako hříšník kvůli cizoložství a smilství, proto byl také označován hanlivými přízvisky nejnemravnější a nejnecudnější.  Jeho díla mají erotický nádech, projevuje se v nich renesanční pohled na svět. Jeho tvorba se dochovala v Neuberském sborníku, jehož vznik klademe do posledního desetiletí 15. století. Sborník byl značně poškozen, některé listy vytrhány.  Zajímal se také o alchymii. Je mu věnována část expozice v Muzeu alchymie v Kutné Hoře, neboť právě v centru města získal v roce 1480 do svého držení Knajslíkovský dům.  Původní dílo:

Hynek z Poděbrad, též Jindřich mladší nebo Hynek Minsterberský (německy "Heinrich der Jüngere von Münsterberg"; 17. května 1452 Praha – 11. července 1492 Poděbrady) byl český diplomat, spisovatel a syn krále Jiřího z Poděbrad.

Henry the Younger of Poděbrady (also: "Henry the Younger of Münsterberg"; or ; or ; 18 May 1452, Prague – 1 July 1492, Poděbrady) was an Imperial Count and Count of Glatz. From 1462 to 1471, he served as Duke of Münsterberg jointly with his older brothers Victor and Henry the Elder. He also ruled Duchy of Opava jointly with his brothers from 1465 to 1472. Henry the Younger, held at times the office of regent of Bohemia and is also known as an author.


Život.

Dětství a dospívání.

Anna byla jedinou dcerou svídnického knížete Jindřicha II. a uherské princezny Kateřiny. Otec Anně zemřel, když jí byly čtyři roky. Matka Anny byla sestrou uherského krále, a proto se po smrti svého manžela i se svou dcerou   odstěhovala do Budína v Uhrách. Tam Anna prožila své dětství.  Po smrti Annina otce se vládcem Svídnicka, Javorska a části Lužice stal její strýc Boleslav II. (nazývaný též Bolek II.). Ten byl ale bezdětný, a proto se mladá princezna Anna stala jedinou dědičkou Svídnického vévodství. Pro Karla IV. mělo toto území, které přímo sousedilo s Českým královstvím, velký strategický význam. Nejprve se rozhodl získat nárok na území sňatkem svého novorozeného syna Václava s tehdy o jedenáct let starší Annou. Když Karel o svého dvouletého syna přišel a zemřela i jeho druhá manželka Anna Falcká, začal se o Annu ucházet sám. Tento naplánovaný sňatek byl součástí strategie, kterou nastolil už Karlův otec Jan Lucemburský - získat pro českého krále kontrolu nad piastovskými slezskými knížectvími.  Anně bylo v době, kdy se o ní začal ucházet Karel IV., pouhých 14 let. Byla velmi křehké a na tu dobu vysoké postavy, měřila 167 centimetrů. Její hlavu zdobily lokny dlouhých blonďatých vlasů, ale i bystrý intelekt. Byla vedena k pokoře a hlubokému náboženskému cítění. To vše ji činilo ideální partnerkou pro Karla. Velký věkový rozdíl navíc přispěl k tomu, že ji mohl sám dále vzdělávat a formovat její charakter.  Sňatek mohl být uskutečněn pouze se souhlasem svídnického vévody Boleslava II., polského krále Kazimíra a někdejšího Karlova zetě Ludvíka Uherského. Poslední jednání a souhlas se svatbou se Karlovi podařilo získat v roce 1353 na diplomatickém kongresu ve Vídni. Kvůli příbuzenství ženicha a nevěsty byl potřebný i souhlas papeže. Tím byl pověřen pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic, který si Karlovým jménem vyžádal u papeže Inocence VI. papežský dispens.

Svatba Karla a Anny.

Slavná svatba Karla a Anny Svídnické se konala v červnu 1353 v Budíně. Na svatbě byli přítomni Albrecht II. Rakouský, Ludvík Uherský, Ludvík Braniborský, Rudolf Saský a vyslanci polského krále Kazimíra III. a benátské republiky. Díky tomuto sňatku připojil Karel k zemím Koruny české také Horní a Dolní Lužici.  Přestože sňatek byl motivován především politickými snahami, Karel se do své mladinké o dvacet pět let mladší nevěsty zamiloval. Jí zase imponovalo jeho charisma, moudrost a vyzrálost. Dobové kroniky potvrzují Karlovu hlubokou lásku k mladé manželce, dokonce větší, než byla jeho láska k Blance z Valois. Ty krátké roky, kdy spolu žili, tvořili stabilní a harmonický pár. Anna s ním sdílela období největšího lesku a slávy, kdy Karel získal titul císaře Svaté říše římské, postavil Karlštejn a budoval i novou Prahu.

Královna a císařovna.

Českou královnou byla mladičká Anna korunována krátce po svatbě 28. července 1353. Necelý rok poté dne 9. února 1354 ji Karel nechal v Cáchách korunovat římskou královnou. Manželé spolu ještě nežili, neboť mladá královna pak ještě rok pobývala se svojí matkou v Budíně.  Začátek jejich spolužití a jejich první společnou cestou byla cesta do Říma v roce 1355 kvůli císařské korunovaci. Anně bylo v té době šestnáct let. Římskou císařovnou byla korunována 5. dubna 1355 na Boží hod velikonoční v Římě spolu s Karlovou korunovací římským císařem. Korunovace proběhla ve Svatopetrské bazilice a provedl ji papežský legát kardinál Pierre de Colombiers. Při zpáteční cestě se císařští manželé ubytovali v Pise, ale palác, ve kterém nocovali, byl během povstání zapálen, takže Karel IV. a jeho manželka si museli zachránit život útěkem v nočních úborech. Karel brzy odboj potlačil a sedm vůdců povstání dal popravit.  Vzdělanost a uměnímilovnost Anny je potvrzena dopisy, které si vyměňovala se slavným italským básníkem Petrarcou. Seznámila se s ním v Římě při korunovaci. Petrarca uznával Karla IV. jako císaře a vkládal do něj naděje na sjednocení Itálie. To se však nesplnilo, neboť Karel IV. se věnoval především své zemi a středoevropskému prostoru.

Dcera Alžběta a syn Václav.

Až po uplynutí pěti let od svatby se Anna stala matkou. V roce 1358 porodila dceru Alžbětu (1358–1373) a o tři roky později 26. února 1361 na císařském hradě v Norimberku syna Václava. Dlouho očekávané narození následníka trůnu se stalo příležitostí k velkým oslavám. Karel se tak konečně dočkal syna a dědice, budoucího krále Václava IV.  Před Václavovým narozením byl ve značné výhodě Karlův mladší bratr Jan Jindřich, neboť měl již tři syny. Karel IV. se snažil jednak zajistit kontinuitu lucemburské dynastie v českých zemích a v říši, jednak si chtěl pojistit trvalé připojení slezských dědičných vévodství Svídnicka, Javorska a části Lužice. Naplánoval proto sňatek své tehdy jediné dcery ze svazku s Annou Svídnickou a potenciální dědičky obou vévodství Alžběty s jedním ze synů Jana Jindřicha.  S ohledem na fakt, že nejstarší syn Jošt Moravský byl zasnouben s jedinou neteří a potenciální dědičkou uherského krále Ludvíka Velikého a Jan Soběslav byl tou dobou vychováván v Praze, domnívá se Václav Štěpán, že mělo jít právě o Jana Soběslava. Tento sňatek měl být draze vykoupen poplatkem papeži za udělení dispensu pro manželství osob tak blízce příbuzných. Narození Václava IV. však tento plán proměnilo ve zcela zbytečný.

Úmrtí Anny ve 23 letech.

Anna Svídnická zemřela při porodu třetího dítěte 11. července 1362 ve věku pouhých dvacet tří let a s ní i její bezejmenný potomek. Karel IV. velmi truchlil pro svou mladou a inteligentní ženu. Nechal jí pochovat stejně jako předchozí ženy ve Svatovítském chrámu na Hradčanech a na několik měsíců se uzavřel na Karlštejně. Svídnicko a Javorsko nepřipadlo Českému království po smrti Boleslava II. v roce 1368, ale až po smrti jeho ženy Anežky Habsburské v roce 1392. Karel IV., věrný svým snahám o zajištění potomků a získání dalších politických a územních zisků, se o rok později v květnu 1363 oženil s Alžbětou Pomořanskou.

Anna Svídnická (německy "Anna von Schweidnitz", polsky "Anna Świdnicka", 1339 – 11. července 1362, Praha), jejím otcem byl Jindřich II. Svídnický a matkou byla uherská princezna Kateřina. Anna Svídnická byla česká královna, římská královna, římská císařovna a třetí manželka římského císaře a českého krále Karla IV. Lucemburského.

Anna of Schweidnitz (Świdnica) (also known as Anne or Anna of Świdnica, , , ) (Świdnica, 1339 – 11 July 1362 in Prague) was Queen of Bohemia, German Queen, and Empress of the Holy Roman Empire. She was the third wife of Emperor Charles IV.


Život.

Právník.

Narodil se v Trhových Svinech jako Emil Dominik Josef Hácha do rodiny berního úředníka Josefa Emanuela Háchy (1832–1884) a jeho manželky Marie Karolíny Pavlíny Háchové, roz. Klausové (1837–1914). Následně absolvoval gymnázium v Českých Budějovicích. V roce 1895 promoval na Univerzitě Karlově v Praze a v roce 1898 nastoupil k Českému místodržitelství v Praze. Roku 1902 se Hácha oženil s Marií Klausovou. Další právnické zkušenosti získal jako dvorní rada Správního soudního dvora ve Vídni mezi lety 1916–1918.  Po vzniku Československa v roce 1918 se stal členem Nejvyššího správního soudu, který spolu s Ferdinandem Pantůčkem pomáhal založit. V roce 1920 obhájil svoji habilitační práci na Právnické fakultě UK, kde jako docent působil mezi lety 1924 a 1929. Po smrti Pantůčka byl v roce 1925 prezidentem Tomášem Garriguem Masarykem jmenován druhým prezidentem NSS.  Jako právník se stal ceněným pro svoje znalosti anglosaského zvykového práva a mezinárodního práva. V Československu byl člen legislativní rady vlády ČSR, člen České akademie a České učené společnosti. Jako uznání Háchových hodnot lze považovat členství u haagského rozhodčího soudu.

Prezident.

Velkou změnu pro Háchu přinesl rok 1938. Toho roku zemřela Marie Háchová, jeho žena, se kterou prožil harmonické manželství, a také se rozvedla jeho dcera. Druhá změna přišla po abdikaci Edvarda Beneše v důsledku mnichovské dohody a po přijetí ústavního zákona o autonomii Slovenska a Podkarpatské Rusi. Na nátlak svého okolí 30. listopadu 1938 přijal funkci prezidenta Česko-Slovenské republiky. Důvody pro jeho volbu tkví v jeho dosavadní neutralitě a ve zkušenosti s vedením větší instituce (NSS). Představitelé ľudové strany, která se zmocnila vlády na Slovensku, tajně vyjednávali s nacisty o vyhlášení slovenské nezávislosti, proto v noci na 10. března Emil Hácha vyhlásil stanné právo a sesadil slovenskou autonomní vládu v čele s Jozefem Tisem a moc na Slovensku převzala s Háchovým souhlasem československá armáda. 14. března 1939 byl pozván do Berlína na jednání se špičkami Německé říše. Jakmile večer Hácha dorazil, byl úmyslně nucen čekat až 1:30 ráno příštího dne, až se Hitler dodívá na film. Po setkání mu bylo sděleno, že německá armáda je připravena napadnout Česko-Slovensko. Hitler dal Háchovi na výběr mezi podrobením českých zemí německé branné moci ve formě Protektorátu nebo vojenskou invazí a válkou. Hácha opakovaně vzdoroval Hitlerovu nátlaku a odmítal přijmout potupné podmínky předání moci, až ve 4 hodiny ráno, kdy Göring pohrozil bombardováním Prahy, Hácha utrpěl infarkt. Po přivolání lékařské pomoci, v kritickém stavu, dokument podepsal a informoval Prahu o rozhodnutí. Večer vyrazil do Prahy vlakem, který byl nacisty úmyslně zpožděn, aby Hitler dorazil do Prahy dříve. Hácha v 19:30 vstoupil do Pražského hradu poprvé jako státní prezident, za asistence vojáků SS.  Hácha se mylně domníval, že němečtí nacisté budou respektovat uzavřené dohody a mezinárodní právní normy. V prvních letech svého působení ve funkci státního prezidenta byl velmi aktivním politikem, který se zasazoval za práva českého národa. Protestoval u říšského protektora Konstantina von Neuratha proti germanizaci, v říjnu 1939 odmítl slib věrnosti Hitlerovi a v listopadu 1939 požadoval propuštění zatčených vysokoškolských studentů, v mnoha případech úspěšně. Byl iniciátorem vzniku Národního souručenství, které mělo být zastřešující organizací českého obyvatelstva protektorátu. V červnu 1940 v reakci na porážku Francie hitlerovskými vojsky odsoudil „klamnou orientaci zahraniční politiky“ v období první republiky a „překonané liberalisticko-demokratické myšlení“.  Po příchodu Reinharda Heydricha do Prahy v září 1941 a zatčení protektorátního premiéra Aloise Eliáše se Hácha dostal pod zvýšený tlak okupantů. Osudovým zlomem v jeho životě se stal atentát na Reinharda Heydricha, který v květnu 1942 provedli českoslovenští výsadkáři. Terorizování českého národa během heydrichiády a osobní nátlak nacistů v čele s Karlem Hermannem Frankem a ministrem školství a lidové osvěty Emanuelem Moravcem podlomily zdravotní a duševní stav státního prezidenta. Podle některých historiků měl Hácha rezignovat po zatčení premiéra Eliáše nebo po atentátu na Heydricha a následných represích.  Od této chvíle nacisté zlomeného Háchu využívali jako symbol propagovaného „protektorátního vlastenectví v rámci Německé říše“. Nejvyšší úrovně dosáhlo toto zneužití po atentátu na Heydricha a jeho smrti, přičemž tyto události vyšly do stejného období jako státní oslavy Háchových 70. narozenin. V rozhlasovém projevu ze dne 30. května 1942 ostře odsoudil jak atentát, tak i činnost Benešovy exilové vlády. V době, kdy nacisté vypálili Lidice a Ležáky a občané na masových shromážděních vyjadřovali svou podporu Německé říši, přijal Hácha osobní dar Adolfa Hitlera – luxusní automobil Mercedes – a vyšla obsáhlá publikace "Jihočech Emil Hácha" (její obrazovou část vytvořil významný reportér Karel Hájek, grafickou úpravu vytvořil Jiří Trnka).  3. července 1942 se na Václavském náměstí v Praze konala manifestace české loajality vůči Německé říši, které se zúčastnilo 200 000 občanů v čele s Háchou a Moravcem.  Háchovo zdraví se vlivem pokračující arteriosklerózy rychle zhoršovalo, proto přestal být pro německé okupanty zajímavý. Hácha ztratil nejen důvěru domácího odboje a londýnské exilové vlády, ale i okupantů a jejich přisluhovačů.  13. května 1945 byl Emil Hácha na příkaz Václava Noska zatčen na lánském zámku a dopraven do vězeňské nemocnice na Pankráci, kde 27. června 1945 zemřel. Někdy se jako datum úmrtí mylně označuje 1. červen.

Odkaz.

Velká část Háchovy literární pozůstalosti a fotografická dokumentace o něm jsou dnes uchovány v Archivu Kanceláře prezidenta republiky.  Pamětní deska připomínající návštěvu prezidenta Háchy dne 14. května 1941 byla odhalena v roce 2017 ve Slaném.  Česká pošta vydala v roce 2018 poštovní známku s portrétem Emila Háchy.

Emil Dominik Josef Hácha (12. července 1872 Trhové Sviny – 27. června 1945 Praha) byl český právník a politik. Během let 1925–1938 působil jako předseda Nejvyššího správního soudu. V listopadu 1938 byl zvolen prezidentem pomnichovské Česko-Slovenské republiky. Po rozbití zbytku Československa a vytvoření protektorátu Čechy a Morava nacistickým Německem ke dni 15. března 1939 byl učiněn protektorátním státním prezidentem a zůstal jím až do zániku protektorátu v květnu 1945. Méně známá je jeho činnost právně-teoretická, literární a překladatelská.

Emil Dominik Josef Hácha (12 July 1872 – 27 June 1945) was a Czech lawyer, the third President of Czechoslovakia from 1938 to 1939. From March 1939, his country was under the control of the Germans and was known as the Protectorate of Bohemia and Moravia.


Život.

Mládí a činnost před rokem 1848.

Kupci Matěji Havlíčkovi a jeho ženě Josefíně Dvořákové, dceři sládka z Horní Cerekve, se 31. října 1821 v Borové u Německého Brodu narodil syn Karel. V dětství žil ve vesnici Borová na Vysočině a v Německém Brodě, kam se rodina v roce 1830 přestěhovala. Jeho otec měl zde na náměstí živnost (dnes je v tomto domě muzeum se stálou expozicí věnovanou životu a dílu Karla Havlíčka Borovského). V devíti letech odešel na rok do Jihlavy, kde se učil němčině a také zde začal chápat národnostní rozdíly. Od roku 1833 studoval v Německém Brodě gymnázium. V roce 1838 gymnázium dokončil. Od toho samého roku studoval filosofii v Praze. Havlíček toužil po tom, aby mohl působit na výchovu českého lidu, vstoupil proto do kněžského semináře. Nelíbily se mu však poměry, které zde panovaly – kněžstvo bylo vychováno v konservatismu a také v duchu protinárodním. Na podzim 1841 proto seminář opustil a stal se až do konce života nekompromisním kritikem římskokatolické církve. Vystupoval rovněž proti celibátu, který byl dle jeho názoru proti přírodě a lidské přirozenosti. Zprvu byl vlivem Jána Kollára a dalších přátel zastáncem rusofilství a všeslovanské vzájemnosti. Svůj názor výrazně korigoval po ročním pobytu v carském Rusku, kde působil jako vychovatel u významného profesora. Již roku 1844 se vrátil s přesvědčením, že slovanská vzájemnost je zcela nereálná. Po návratu z Ruska vychází jeho první tištěné dílo v příloze Pražských novin – "Obrazy z Rus".  Roku 1846 se stal na doporučení Františka Palackého redaktorem "Pražských novin." Psal také do satirické přílohy časopisu "Česká včela" s názvem "Žihadlo". Roku 1845 se proslavil ostrou kritikou nového Tylova románu "Poslední Čech".

Revoluční rok 1848.

V revolučním roce 1848 odešel z "Pražských novin", a za finanční pomoci šlechtice Vojtěcha Deyma založil vlastní "Národní noviny", které dosáhly velké popularity. Národní noviny byly prvním deníkem v Českých zemích. Ačkoli byl Havlíček jedním z největších zastánců národní myšlenky, formu revoluce spíše odsuzoval. Byl si vědom slabé síly Čechů a případných následků, které mohly vrátit politiku o řadu let zpět. Obě tyto obavy se následným vývojem potvrdily.  Podílel se na organizaci Slovanského sjezdu, navštívil Polsko a Chorvatsko, aby přesvědčil tamní spisovatele k účasti na sjezdu.  Byl členem Národního výboru. Roku 1848 po potlačení povstání v Praze byl poprvé zatčen a několik dnů vězněn. Z důvodu získané imunity jej vojenští správci Prahy propustili. V této době byl totiž ve volbách roku 1848 zvolen na rakouský ústavodárný Říšský sněm. Zastupoval volební obvod Humpolec v Čechách. Uvádí se jako redaktor. V Národním výboru byl poměrně aktivní, ve Vídni na Říšském sněmu však působil více jako novinář než jako poslanec. V prosinci 1848 na svůj poslanecký mandát rezignoval. Havlíček nadále vystupoval velmi ostře proti vládě. V důsledku zavedení kaucí na politická periodika byl nucen přestat vydávat satirickou přílohu "Národních novin" nazvanou "Šotek". Po vyhlášení výjimečného stavu nad Prahou a okolím v důsledku tzv. májového spiknutí pražské vojenské velitelství v červnu 1849 Národní noviny zakázalo. Další vydávání bylo povoleno za Havlíčkův příslib, že se zdrží zásadní kritiky březnové oktrojované ústavy. Pro pokračující kritiku vládní politiky byly "Národní noviny" v lednu 1850 pražským vojenským velitelstvím zakázány. Havlíček hledal místo, kde by mohl pokračovat ve své žurnalistické činnosti mimo oblast výjimečného stavu. Usadil se v Kutné Hoře, kde založil časopis "Slovan", který vycházel 2× týdně. Úřední orgány se však snažily jeho dosah komplikovat, redaktor byl sledován, podrobován domovním prohlídkám, několik čísel "Slovana" bylo zkonfiskováno a s Havlíčkem byly vedeny soudní procesy pro porušení tiskového zákona, což Havlíček ve "Slovanu" s osobitým humorem komentoval. Vládní strana se jej neúspěšně snažila přimět k loajalitě. V reakci na činnost opozičních žurnalistů bylo v létě 1851 vydáno opatření, na jehož základě bylo možné zakázat vydávání protivládních periodik, pokud obdrží dvě úřední výstrahy. Poté, co byly "Slovanu" tyto výstrahy uděleny, Havlíček sám v srpnu jeho vydávání zastavil. Rozhodl se žurnalistickou práci přerušit a věnovat se rodině. Plánoval založit hospodářství. Na radu Františka Palackého vydal knižně soubor svých článků "Duch Národních novin" a "Kutnohorské epištoly". Prodej "Kutnohorských epištol" byl policií zakázán, ale přesto se podařilo část výtisků distribuovat před jejich konfiskací. V listopadu 1851 byl Havlíček postaven před kutnohorský soud a obviněn z několika přečinů. Soud ho ale i na základě jeho brilantní obhajoby a znalosti zákonů osvobodil.

Vyhnanství v Brixenu.

Z Kutné Hory se Havlíčkovi vrátili do domu na náměstí Německého Brodu. Havlíček žil spíše v ústraní a společensky se neangažoval. Těšil se na práci v hospodářství, které mu nalezl jeho bratr František. O tom, že mu dá rakouská moc pokoj, však spíše pochyboval a byl prý dokonce před chystaným zákrokem varován. Tomu, že se úřady uchýlí k tak tvrdému zásahu, ale pravděpodobně nevěřil. Na začátku prosince 1851 přinesl ministr Bach císaři Franzi Josefovi I. doporučení deportovat Havlíčka do Salzburgu. Císař však pobyt v tomto významném městě zřejmě nepovažoval za dostatečné opatření a zvolil odlehlý Brixen v tehdejším jižním Tyrolsku.  Dne 16. prosince 1851 kolem třetí hodiny ranní vstoupil do Havlíčkova bytu policejní komisař Franz Dedera s dvěma strážníky (akci dozoroval i brodský okresní hejtman Ferdinand Voith, jenž se s Havlíčkem znal) a vyzval jej, aby ho následoval. V doprovodu dalších tří strážníků byl spěšným dostavníkem dopraven do tyrolského Brixenu. Cesta přes zasněžené Alpy byla velmi náročná. Jednou se dokonce splašili koně a Havlíček byl jediný, kdo se je odvážil zastavit. V Brixenu byl Havlíček zpočátku ubytován v hotelu Elephant, kde se rychle seznámil s dalšími vyhnanci – s Johannem Aloisem Schallhammerem, účastníkem revoluce roku 1848, a důstojníkem Rudolfem Hebrem, jenž se zde ocitl kvůli dluhům. V roce 1852 za Havlíčkem přijela jeho manželka Julie s dcerou Zdeňkou. Cestovní náklady ve výši 150 zlatých zaplatilo policejní ředitelství. Hmotnou nouzí v té době Havlíček ani jeho rodina netrpěla, jelikož Havlíček dostával od rakouského ministerstva vnitra v pravidelných měsíčních splátkách 500 zlatých ročně (pro představu vyšší úředník tehdy dostával 500 – 700 zlatých, učitel 130 a dělník 100 – 200 zlatých). Na živobytí to však evidentně nedostačovalo, protože Havlíček musel citelně sáhnout do rodinných úspor. Pobyt v horském Brixenu zdravotně prospíval celé rodině nakažené tuberkulózou. Havlíček byl 3,5 roku ve vyhnanství, odtržen od vlasti i od přátel. Ve středně velkém městečku byl nešťastný. Rodina si v Brixenu pronajala domek se zahradním altánem, jídlo jim nosili z hostince U Slona. Jinak však byl Havlíček pod stálým policejním dozorem a byla sledována veškerá jeho korespondence. Velmi ho také trápilo to, že musí žít mimo svůj domov a má jen omezené kontakty s přáteli v Čechách. V roce 1854 se manželka Julie s dcerou vydaly zpět do Prahy. Havlíček tak doufal, že jej spíše za rodinou do Čech pustí. Úředníci však byli neoblomní.  Až poté, co Havlíček podepsal protokol, jímž se zavázal nepokračovat ve veřejných aktivitách, byl po téměř čtyřech letech vyhnanství propuštěn zpět do Čech. Do Prahy přijel 15. května 1855. Cestou se dozvěděl smutnou zprávu, že jeho manželka Julie před měsícem, 16. dubna 1855, zemřela na následky tuberkulózy. Tato nemoc byla brzy po návratu zjištěna i u Havlíčka a nakažena byla i jejich dcera Zdeňka. Havlíček, který se z Brixenu vrátil s téměř bílými vlasy, po zprávě o úmrtí své ženy prý utekl do polí a křičel: „To je konec!“. Po návratu z vyhnanství se Havlíček ocitl bez práce a bez finančních prostředků. Většinu svých peněz totiž půjčil švagrovi, který je investoval do své pokrývačské firmy. Jelikož měl Havlíček zakázaný pobyt v Praze, žil v Německém Brodě u matky a dceru nechal u své švagrové. Měl v plánu přijet si pro ni, až získá nové stálé místo.

Nemoc a smrt.

Karel Havlíček Borovský měl úředně zakázáno opouštět Německý Brod. Na každou cestu musel žádat o povolení. Zapovězenou měl především Prahu, kam se snažil přestěhovat především proto, aby byl blíže dceři. Pobyt v Praze byl Havlíčkovi povolen až poté, co byla zjištěna jeho nevyléčitelná nemoc. Roku 1856 si začal stěžovat na stálou únavu a kašel. 18. června 1856 dostal chrlení krve a poté doktoři rozhodli o jeho pobytu ve Šternberku u Smečna na Kladensku, kde se léčil u místních lázeňských pramenů. 24. července 1856 byl v horečkách kočárem převezen do Prahy. Cestou blouznil a s velkou silou sebou vyčerpávajícím způsobem zmítal. Švagr František Jaroš nechal vykopnout okno kočáru a až poté se Havlíček zklidnil. O pět dní později zemřel v Jarošově bytě ve věku nedožitých 35 let, na stejné posteli jako o rok dříve jeho milovaná žena Julie. Před smrtí prý v agónii pohyboval rukou jakoby horečně něco psal a obracel listy.  Pohřeb zorganizoval sládek Ferdinand Fingerhut-Náprstek, bratr Vojty Náprstka a pořadatelství se ujal Josef Němec, manžel Boženy Němcové, spolu s Josefem Václavem Fričem. Pohřbu se zúčastnilo velké množství lidí a policie jmenovitě zaznamenala přítomnost např. Františka Palackého, Františka Ladislava Riegra, Václava Hanky nebo Karla Jaromíra Erbena. Josef Němec byl po pohřbu následně za svou aktivitu odsouzen k osmi dnům vězení. Na pohřbu Božena Němcová údajně položila na Havlíčkovu rakev trnovou korunu jako symbol mučednictví, ale vavřínový věnec dle zjištění V. Macury dal do hrobu Ferdinand Náprstek. J. L. Turnovský, který se pohřbu osobně zúčastnil, napsal (str. 263, citace): „O věnec vavřínový, kterým byla Božena Němcová rakev Havlíčkovu ozdobila, rozdělili se nejbližší účastníci pohřbu, vzavše si po lístku na památku“.  Havlíček, kterého se rakousko-uherská moc obávala natolik, že jej deportovala za hranice vlasti, byl nesporně obětí svých odvážných politických názorů. Izolace od přátel a své vlasti v Brixenu jej značně psychicky poznamenala. Nicméně fakt, že za dobu strávenou v Brixenu pobíral Havlíček plat vyššího úřednického zaměstnance (aby se jej vláda zbavila) a obýval druhý nejdražší dům v Brixenu nebo to, že nemoc na kterou zemřel, mu nezpůsobila údajná „izolace“, ale „jen“ obyčejné nachlazení, se mnohdy neuvádí.  Před jeho smrtí se mu lidé vyhýbali a jeho veřejnou činnost odsuzovali i v tisku. Paradoxně již za několik let se stal národním mučedníkem a jeho osoba byla uctívána. Vznikl tak kult, jakého jsme v drobných obměnách byli svědky i ve 20. století. Je pohřben v Praze na Olšanských hřbitovech. V roce 2015 byl na jeho hrob umístěn QR kód s odkazem na informace na internetu.  Havlíčkova matka Josefína Havlíčková zemřela v Německém Brodě v úterý 1. července 1884 ve věku 93 let.

Dílo.

Žurnalistika.

Karel Havlíček se podílel na vzniku české žurnalistiky a někdy je považován i za jejího zakladatele. Dnes bychom jej označili za investigativního reportéra, jelikož byl ve svých článcích nejvíce kritický k tehdejší absolutistické vládě, hledal její slabiny a ty pak zprostředkovával lidem. Havlíček jako statečný a čestný člověk byl několika politickými režimy nenáviděn (rakouskouherský císař z něj měl takový strach, že jej nechal deportovat z Čech), obyčejnými lidmi uznáván a respektován. Působil v Pražských novinách a v příloze Česká včela (viz výše), v Národních novinách, kterou sám založil a konečně také ve vlastním časopise "Slovan". Kvůli svým článkům měl velmi často problémy, ale vždy sebe a své články dokázal obhájit.  V pohledu na ekonomii zastával Karel Havlíček Borovský pozici klasického liberalismu. Byl pro svobodný obchod, proti clům a odmítal papírové peníze. Zároveň údajně poukazoval na hrozbu komunismu. Bedlivým čtením však vidíme, že varoval před typickými znaky buržoasní společnosti, měšťáctví a nepravostmi, viz cit : "Než, my zde skutečně nerozkládajíce pojmu tohoto slova, budeme se držeti jen zcela obyčejného jeho významu, pravíme všem také: Každého člověka jmění se musí hájiti a kdo se cizího jmění dotýká, kdo do cizího jmění sahá, jest komunista! Jen majitel sám právo má se svým jměním dle své vůle nakládati a každé míchání se do toho odjinud jest komunismus! … Když se ale budeme této zásady držeti, shledáme brzy, že komunisté největší jsou zrovna na té straně, odkud právě v tuto dobu nejvíce proti komunismu kázati a brojiti slyšíme: a zpozorujeme také, že zrovna ti, kteří jiné viní z toho, že mají úmysl komunismus zaváděti, sami nejméně jmění cizé za svaté drží." … A kdyby se ještě tyto peníze vynaložily svědomitě k pravému prospěchu národa, zůstal by sice přece způsob vybírání bezprávím, avšak mohl by se každý snadněji touto myšlenkou upokojiti. Víme však, jakým způsobem se v absolutních státech zachází s penězi od národu těžce zaplacenými. Polovička rozhází se povalovačům národu nic neplatným a rozdá se pochlebníkům mizerným, vynaloží se na uplacování atd. atd. Pročež pravím: Nebojte se tak příliš těch komunistů, kteří berou na groše, těm se zajisté snadněji ubráníte! Ale bojte se více těch komunistů, kteří berou na miliony! ( viz tamtéž ). V této věci je odkaz K.H.B. stále aktuální.  V roce 1846 Havlíček navštívil litoměřický biskupský hřbitov, kde se zhrozil, že není nijak označen hrob Karla Hynka Máchy. Zasadil se o vytvoření náhrobku, který je dnes na pražském Vyšehradě. V roce 1848 navrhl Karel Havlíček a zasadil se o přejmenování pražského Koňského trhu na Václavské náměstí a také Dobytčího trhu na Karlovo náměstí. Havlíček se neúspěšně zasazoval o zřízení první české průmyslové školy.

Odkaz v první světové válce.

V roce 1918 byl nově vznikající pěší střelecký pluk nově utvářené 3. divize Československých legií na Rusi pojmenován „pluk Karla Havlíčka Borovského“.

Karel Havlíček Borovský, pseudonymem Havel, vlastním jménem Karel Havlíček (31. října 1821 Borová u Přibyslavi – 29. července 1856 Praha), byl český básník, novinář a politik. Je považován za zakladatele české žurnalistiky, satiry a literární kritiky. Literárně bývá řazen do realismu, politicky pak patří k tzv. 2. generaci národních buditelů. Podepisoval se jako Borovský Havel. Roku 1851 byl odvezen do Brixenu (italsky Bressanone), přitom napsal knihu Tyrolské elegie.  Přídomek „Borovský“, kterým často podepisoval své články, je odvozen od jeho místa narození (Borová).

Karel Havlíček Borovský (; Borová, today "Havlíčkova Borová;" 31 October 1821 – 29 July 1856) was a Czech writer, poet, critic, politician, journalist, and publisher.


Historie.

Vznik návrhových vzorů se datuje do šedesátých let dvacátého století, kdy pro vzory v architektuře použil tento termín Christopher Alexander s kolegy. Šlo o odpověď na různé moderní styly v architektuře, které ale byly nepraktické. V počítačových vědách se návrhové vzory prvně objevují na konferenci OOPSLA v roce 1987 v Orlandu, kde je použili pánové Ward Cunningham a Kent Beck, kteří vycházeli z několika návrhových vzorů připravených v jazyce Smalltalk. Tyto vzory byly určeny hlavně pro začátečníky v tomto programovacím jazyce.  Další důležitou věcí pro návrhové vzory bylo vytvoření skupiny GoF (Gang of Four) na začátku devadesátých let. Tuto skupinu tvořili Erich Gamma, Richard Helm, Ralph Johnson a John Vlissides. V roce 1991 na konferenci ECOOP představili prvních pár návrhových vzorů (Composite, Decider, Observer atd.).  V říjnu roku 1993 se uskutečnilo v horách nedaleko Colorada setkání, kde byly položeny základy pozdější Hillside group. Tato skupina je nevýdělečnou organizací kladoucí si za cíl zlepšit vývoj softwarových systémů. Je sponzorem konference PloP (Pattern Languages of Programming) a dalších podobných konferencí.  Nicméně základním kamenem pro návrhové vzory se stala kniha , jejímiž autory jsou Erich Gamma, Richard Helm, Ralph Johnson a John Vlissides také známí jako "Gang of Four". V oblasti návrhových vzorů je nazývána knihou knih a i dnes je stále aktuální.  Mezi další důležité knihy týkající se návrhových vzoru patří:

Základní typy.

Creational Patterns (vytvářející).

Creational Patterns řeší problémy související s vytvářením objektů v systému. Snahou těchto návrhových vzorů je popsat postup výběru třídy nového objektu a zajištění správného počtu těchto objektů. Většinou se jedná o dynamická rozhodnutí učiněná za běhu programu.

Structural Patterns (strukturální).

Structural Patterns představují skupinu návrhových vzorů zaměřujících se na možnosti uspořádání jednotlivých tříd nebo komponent v systému. Snahou je zpřehlednit systém a využít možností strukturalizace kódu.

Behavioral Patterns (chování).

Behavioral Patterns se zajímají o chování systému. Mohou být založeny na třídách nebo objektech. U tříd využívají při návrhu řešení především principu dědičnosti. V druhém přístupu je řešena spolupráce mezi objekty a skupinami objektů, která zajišťuje dosažení požadovaného výsledku.

Přehled návrhových vzorů.

Concurrent patterns (Vzory řešící problémy vzniklé spouštěním programů ve vláknech a tudíž při souběžném řešení úlohy).

Tento vzor může být nebezpečný, pokud je implementován v některých kombinacích programovacích jazyků a hardwaru. Proto je někdy považován také za proti-vzor.

Návrhový vzor () v softwarovém inženýrství představuje obecné řešení problému, které se využívá při návrhu počítačových programů. Návrhový vzor není knihovnou nebo částí zdrojového kódu, která by se dala přímo vložit do našeho programu, jedná se o popis řešení problému nebo šablonu, která může být použita v různých situacích. Objektově orientované návrhové vzory typicky ukazují vztahy a interakce mezi třídami a objekty, aniž by určovaly implementaci konkrétní třídy. Algoritmy nejsou považovány za návrhové vzory, protože řeší konkrétní problémy a nikoliv problémy návrhu.  Návrhové vzory nepocházejí ze softwarového inženýrství – jsou zcela běžné v každodenním životě. K asi nejznámějším a nejstarším příkladům patří architektura. Gotickou katedrálu je možné poznat už zdaleka právě proto, že tehdejší architekti a jejich stavební společnosti používali stejné návrhové vzory.

In software engineering, a software design pattern is a general, reusable solution to a commonly occurring problem within a given context in software design. It is not a finished design that can be transformed directly into source or machine code. Rather, it is a description or template for how to solve a problem that can be used in many different situations. Design patterns are formalized best practices that the programmer can use to solve common problems when designing an application or system.  Object-oriented design patterns typically show relationships and interactions between classes or objects, without specifying the final application classes or objects that are involved. Patterns that imply mutable state may be unsuited for functional programming languages, some patterns can be rendered unnecessary in languages that have built-in support for solving the problem they are trying to solve, and object-oriented patterns are not necessarily suitable for non-object-oriented languages.  Design patterns may be viewed as a structured approach to computer programming intermediate between the levels of a programming paradigm and a concrete algorithm.


Charakteristika.

Protokol telnet pracuje na aplikační vrstvě používaný TCP/IP. Používá se v Internetu pro realizaci spojení typu klient-server protokolem TCP, přičemž přenáší osmibitové znaky oběma směry (duplexní spojení). Serverová část standardně naslouchá na portu číslo 23. Součástí protokolu je vyjednání nastavení určitých voleb důležitých pro vzájemnou komunikaci a řídící kódy používané v již navázaném spojení (podpora vzdáleného terminálu).

Program telnet.

Telnet je též označení pro program, který realizoval komunikaci mezi dvěma počítači pomocí telnet protokolu. Program je dodnes součástí Microsoft Windows a unixových systémů. Dříve se používal (spolu s protokolem telnet) pro připojení ke vzdálenému počítači prostřednictvím počítačové sítě jako emulace terminálu, která poskytovala možnost práce uživatele na vzdáleném počítači v příkazovém řádku. Telnet tak byl nástupcem terminálů, ze kterých se uživatelé připojovali ke vzdálenému počítači pomocí sériové linky. Hlavní nevýhodou telnetu je absence šifrování přenášených dat, a proto dnes uživatelé místo telnetu používají protokol SSH.  V současné době se program telnet používá pro ruční komunikaci mezi počítačovými programy (například simulace připojení webového prohlížeče k webovému serveru, při simulaci SMTP protokolu pro přepravu elektronické pošty a podobně).

Základní služby Telnetu.

V dokumentu jsou definovány tři základní služby:  Síťový virtuální terminál zajišťuje průhlednost všech operací vůči uživateli. Nejsou zde rozdíly mezi jednotlivými komunikujícími zařízeními. Virtuální terminál poskytuje obecnou sadu příkazů pro všechny typy zařízení. Pro přenos využívá spolehlivé přenosové služby TCP, ale jen poloduplexním způsobem.  Definovaný formát NVT používá sedmibitový kód ASCII pro znaky a zobrazení. Díky tomu může Telnet operovat na různých operačních systémech. Klávesnice NVT generuje všech 128 kódů ASCII pomocí kláves, klávesových kombinací.

Příkazy Telnetu vyjednávání o volbách.

Přestože obě komunikující strany předpokládají, že je protější strana vybavena NVT, proběhne nejdříve výměna údajů, ve které se obě strany dohodnou na určitých parametrech a volbách komunikace. Pokud jedna strana neumí použít danou volbu, požadavek zamítne. Strany však musí dodržet minimální standard NVT.  Existují čtyři možné požadavky:  Lidé si občas pletou protokol telnet s programem telnet, který dokáže sloužit jako klient pro připojení na telnetový nebo jiný server používající plaintext TCP protokol.

Bezpečnost.

Když byl telnet vyvinut v roce 1969, většina uživatelů počítačové sítě byla buď na univerzitách, ve vládě nebo ve velkých společnostech. Za této skutečnosti nebyla bezpečnost brána tak vážně jako po celosvětovém rozmachu Internetu. Jak se zvyšoval počet uživatelů internetu, rostl také počet těch, kteří se zkoušeli nabourat do serverů ostatních. Tím vzrostla potřeba šifrování.  Experti na počítačovou bezpečnost již nadále nedoporučovali použití telnetu pro vzdálený přístup k serverům pro následují důvody: Telnet standardně nešifroval žádná data odesílaná do internetu (včetně hesel), často se také dala komunikace přímo odposlouchávat a dále takto odposlechnutá hesla zneužít; kdokoliv kdo měl přístup do routeru, přepínače, hubu nebo jen ke kabeláži mezi dvěma zařízeními, kde byl telnet používán, mohl zachytit celou jejich komunikaci a získat tak hesla a vše co bylo napsáno použitím běžných programů. Standard TELNETu neobsahuje mechanismus pro ověření spojení o ten se začal objevovat nejprve jako pomocná vrstva kterou byl následně telnet přenášen už šifrovaný (například ssl). Většina běžně užívaných klientů telnetu měla několik zranitelných míst zjištěných v průběhu let.  Tyto bezpečnostní nedostatky způsobily rapidní opouštění od použití samotného telnetu, zvláště pak v internetu ve prospěch protokolu ssh, který byl poprvé uvolněn v roce 1995. SSH poskytuje vlastní implementaci telnetu a silné šifrování, které podstatně snižuje možnost zachycení hesla. Podporuje také ověření pomocí certifikátů a mechanismu veřejných a privátních klíčů což umožňuje navíc ověřit identitu stroje před samotným přihlášením.  Jak se stalo u mnoha původních internetových protokolů, vznikla rozšíření, která telnetu dala TLS bezpečnost a SASL ověřování a snažila se opravit původní nedostatky. Stále však byly části protokolu, které tyto rozšíření nepodporovaly.

Využití pro ladění.

Klientským programem telnetu se lze pro testovací účely připojit na jinou textově orientovanou službu Internetu. Lze tak například simulovat činnost webového prohlížeče – zadáním příkazu v příkazovém řádku (pozor na velikost písmen):  a stisknutím 2× Enter se pomocí HTTP protokolu provede nejprve připojení k webovému serveru a pak žádost o zobrazení hlavní stránky Wikipedie. Podobným jednoduchým postupem můžeme snadno v případě problémů zjistit, zda nějaká služba vůbec běží a zda alespoň v základních rysech funguje.

Telnet (zkratka z „teletype network“) je v informatice označení protokolu používaného v počítačových sítích, který pomocí stejnojmenné aplikace umožňuje uživateli připojení ke vzdálenému počítači pomocí textového uživatelského rozhraní. Protože není přenášená komunikace šifrována, ustupuje se od jeho používání ve prospěch šifrovaného spojení nástrojem SSH. Nástroj telnet je možné použít pro ruční komunikaci otevřenými protokoly jako je SMTP, HTTP a podobně a je stále používán pro nastavování různých síťových zařízení (switch s managmentem, router, DSL modem a podobně).

Telnet is an application protocol used on the Internet or local area network to provide a bidirectional interactive text-oriented communication facility using a virtual terminal connection. User data is interspersed in-band with Telnet control information in an 8-bit byte oriented data connection over the Transmission Control Protocol (TCP).  Telnet was developed in 1969 beginning with RFC 15, extended in RFC 855, and standardized as Internet Engineering Task Force (IETF) Internet Standard STD 8, one of the first Internet standards. The name stands for "teletype network".  Historically, Telnet provided access to a command-line interface on a remote host. However, because of serious security concerns when using Telnet over an open network such as the Internet, its use for this purpose has waned significantly in favor of SSH.  The term "telnet" is also used to refer to the software that implements the client part of the protocol. Telnet client applications are available for virtually all computer platforms. "Telnet" is also used as a verb. "To telnet" means to establish a connection using the Telnet protocol, either with a command line client or with a graphical interface. For example, a common directive might be: ""To change your password, telnet into the server, log in and run the passwd command."" In most cases, a user would be "telnetting" into a Unix-like server system or a network device (such as a router).


Historie.

Původní specifikace pro File Transfer Protocol byla sepsána Abhayem Bhushanem a publikována jako dne 16. dubna 1971 a později byla nahrazena novějším (červen 1980) a (říjen 1985), což je také aktuální specifikace protokolu. Několikrát se specifikace také upravovala. Například (červen 1998) navrhlo některá bezpečnostní rozšíření a (září 1998) přidává podporu pro IPv6 a definuje také novou možnost pasivního režimu.

Charakteristika.

FTP je jeden z nejstarších protokolů, využívá porty TCP/21 a TCP/20. Port 21 slouží k řízení a jsou jím také přenášeny příkazy FTP. Port 20 slouží k vlastnímu přenosu dat, který je 8bitový. Přenos může být "binární" nebo "ascii" (textový). Při textovém přenosu dochází ke konverzi konců řádků – CR/LF (DOS, Microsoft Windows) nebo jen LF (unixové systémy), pokud jsou koncové systémy rozdílné. Při binárním přenosu není do dat nijak zasahováno.  Protokol je interaktivní a umožňuje řízení přístupu (přihlašování login/heslo), specifikaci formátu přenášeného souboru (znakově – binárně), výpis vzdáleného adresáře atd. V současné době už není považován za bezpečný a z tohoto důvodu pro něj byla definována některá rozšíření ().  V protokolu je použit model klient-server. FTP server poskytuje data pro ostatní počítače. Klient se k serveru připojí a může provádět různé operace (výpis adresáře, změna adresáře, přenos dat atd.). Operace jsou řízeny sadou příkazů, které jsou definovány v rámci FTP protokolu, proto kdokoliv může vytvořit klienta pro jakékoliv prostředí nebo operační systém. Existuje mnoho programů pro FTP servery i klienty a mnoho je jich volně dostupných.

Přehled.

FTP běžně pracuje na dvou portech, 21 a 20 a běží výhradně přes TCP (Transmission control protocol). FTP server naslouchá na portu 21 na příchozí spojení z FTP klienta. Na tomto portu běží příkazy, které zachytává server. Na portu 20 se přenáší pouze data, nikoliv příkazy. Jakmile se začnou stahovat data, na příkazovém portu se nic nepřenáší. Při stahování velkých souborů přes připojení s firewallem může tento kvůli dlouhodobé nečinnosti zablokovat komunikaci na portu 21.

Jak se připojit na FTP server.

První co musíte udělat je stáhnout si FTP klienta. Mnoho operačních systémů má již integrovaný nějaký tento program. Pro spuštění FTP klienta ve Windows otevřete příkazovou řádku (klikněte na tlačítko Start, potom na Spustit, do okénka napište CMD a potvrďte stiskem klávesy Enter). Napište FTP a odešlete. Nyní se můžete příkazem "open" název serveru připojit k ftp server. např.:  Nyní jste připojeni na server ftp.freebsd.org. Tento server podporuje anonymní připojení, takže jméno uživatele může být třeba „ftp“ nebo „anonymous“ a heslo emailová adresa (nebo může být prázdné, někdy je vyžadován alespoň znak „@“). Jestliže server nepodporuje anonymní přihlašování, musíte jako jméno a heslo zadat údaje získané od administrátora serveru nebo pověřené osoby. Např:  další informace můžete zobrazit napsáním příkazu „help“. Naprostá většina anonymních serverů umožňuje pouze čtení dat, takže umožní jen stažení souborů do vašeho počítače, u některých funguje i nahrávání dat na server.  Někdy je potřeba okamžitě odkázat na ftp server, který je zabezpečený heslem a neposílat přihlašovací údaje zvlášť. (Například u webového prohlížeče) Adresa pak má následující tvar:  <nowiki>ftp://<uživatelské jméno>:<heslo>@<adresa serveru + adresář></nowiki>

Nejčastější užití FTP.

Nejčastější užití ftp přenosů jsou:

Další užití FTP.

FTP je nejčastěji používáno lidmi, kteří chtějí mít přístup na systém souborů na jiném počítači. To je nejčastěji realizováno přes programy na používání FTP, u kterých si nemusíme pamatovat strukturu příkazů a pracují velice podobně jako běžný průzkumník (např. oblíbený Total Commander také podporuje FTP).

Bezpečnostní problémy.

Při běžném připojování pomocí protokolu FTP jsou přihlašovací údaje (jméno a heslo) přenášeny v textové podobě a je technicky možné je odchytit. Následně mohou být data zcizena nebo upravena. Často se vyskytují zprávy o tom, jak se hackeři nabourali do serverů a nezřídka jim k tomu stačil tak triviální úkon, jakým je zachycení nešifrovaného FTP hesla. Netřeba zdůrazňovat, že následky těchto útoků mohou mít katastrofální dopad. V dnešní době je dostupný tzv. FTPS, který je zpětně kompatibilní s běžným FTP.

Některé příkazy.

Příkazy řídícího jazyka FTP lze rozdělit do tří skupin:  Příkazy řídícího jazyka se přenášejí po řídícím spojení od FTP klienta na server.  Kromě toho existuje i jazyk uživatelský, jehož příkazy se od výše uvedených liší. Mezi běžné příkazy uživatelského jazyka patří GET a PUT pro přenos souborů, případně MGET a MPUT pro totéž s více soubory najednou atd. Příkazy uživatelského jazyka nejsou standardizovány a dnes se již používají málo (jen v řádkových FTP klientech).

Aktivní a pasivní připojení.

Připojení k FTP serveru je možné realizovat v aktivním nebo pasivním režimu. Pasivní režim je bezpečnější, ale ne vždy je technicky realizovatelný.  Na portu TCP/20 jsou přenášena data (data connection). V aktivním režimu navazuje připojení pro přenos dat server, klient naslouchá. Problém zpravidla nastává v případě, kdy se klient připojuje z privátní sítě a jeho IP adresa je překládána (NAT).  V pasivním režimu navazuje data connection klient, kterému při sestavování připojení poslal server svou IP adresu a TCP port, na kterém naslouchá.  Pokud je připojení k FTP serveru realizováno prostřednictvím PF (nejčastěji se jedná o router s NAT a PF), tak router musí mít následující vlastnost – čte datovou část paketů FTP připojení, zjistí na jakém portu server naslouchá pro navázání data connection klientem a tento port začne forwardovat směrem k serveru. Po ukončení relace je ukončen i popsaný PF.  Routery mají zpravidla tuto vlastnost již vestavěnou. V případě systému Linux je nutné na routeru spustit příslušný modul – příkaz je 'modprobe nf_conntrack_ftp'

FTP přes SSH.

FTP přes SSH označuje tunelování FTP skrz spojení navázaného pomocí SSH protokolu. Někdy je též označováno jako "Bezpečné FTP" (Secure FTP), které by nemělo být zaměňováno za FTPS (tj. FTP s podporou SSL/TLS). Dalšími metodami bezpečného přenosu dat jsou SFTP a SCP, které využívají protokol SSH.  Protože protokol FTP používá dvě spojení, je velmi těžké zajistit, aby bylo tunelováno nejen řídící, ale i datové spojení. Pokud je FTP klient nastaven do pasivního režimu a instruován pro spojení se SOCKS serverem, které může SSH klient zajistit, může být dosaženo tunelování obou spojení.  Druhou možností je, aby SSH klient zasahoval do řídícího spojení podobně, jak je to nutné při průchodu FTP skrz NAT. Tuto funkci poskytuje 3. verze "SSH Communications Security's software suite" a program FONC distribuovaný pod GPL licencí.

FTP a NAT.

Hodnoty IP adres a portů v příkazu PORT a PASV vrací další možnou výzvu pro NAT zařízení při manipulaci s FTP. NAT zařízení musí změnit tyto hodnoty tak, že budou obsahovat IP adresu NATovaného klienta a port, který si NAT zařízení vybralo pro datové připojení. Tato nová IP adresa a port se bude pravděpodobně lišit délkou, v jejich desetinné reprezentaci od původní IP adresy a portu. To znamená, že změna hodnoty na kontrolu připojení NAT zařízením musí být provedena opatrně, změna TCP sekvence a potvrzovacího pole pro všechny následné pakety.  Na příklad: klient s IP 192.168.0.1, začíná v aktivním režimu přenos na portu 1025, pošle řetězec „PORT 192,168,0,1,4,1“. NAT zařízení zvolí pro datové připojení klienta IP adresu 192.168.15.5 a se zvoleným portem 2000 bude muset nahradit výše zmíněný řetězec řetězcem „PORT 192,168,15,5,7,208“.  Nový řetězec je 23 znaků dlouhý, ale původní řetězec má pouze 20 znaků. Položku s potvrzením příjmu od serveru bude nutné snížit na NAT zařízení o 3 byty, aby klient správně pochopil že PORT příkaz dorazil na server. Pokud NAT zařízení není schopné opravovat sekvence a potvrzovací pole, nebude možné použít NAT pro aktivním režimu FTP. Pasivní režim FTP bude v tomto případě pracovat, protože informace o IP adrese a portu pro datové spojení jsou odeslána serverem, který nemusí být NATován. Pokud se NAT provádí na straně serveru, nastane přesný opak. Aktivní režim bude fungovat, ale pasivní režim fungovat nebude.  Je třeba poznamenat, že mnoho NAT zařízení provádí inspekci řídícího spojení a upravuje PORT příkaz, aniž by o to byly explicitně uživatelem požádány, což může vést k několika problémům. Neexistuje žádná záruka, že použitý protokol je opravdu FTP, nebo může být použito některé rozšíření, kterému NAT zařízení nerozumí. Jedním z příkladů by bylo řídící spojení zabezpečené protokolem SSL – NAT zařízení nebude schopno dekódovat komunikaci a měnit adresy a porty.  Správným řešením je sdělit uživatelům, jaké IP adresy a porty jsou použity pro aktivní režim. Dále je nutné, aby NAT zařízení forwardovaly vybraný rozsah portů k počítačům klientů.

FTP () je v informatice protokol pro přenos souborů mezi počítači pomocí počítačové sítě. Využívá protokol TCP z rodiny TCP/IP a může být používán nezávisle na použitém operačním systému (je platformě nezávislý). Definován byl v roce 1985 v a rozšířen byl v roce 1997 v . Jeho podpora je součástí webových prohlížečů nebo specializovaných programů (tzv. "FTP klientů").

The File Transfer Protocol (FTP) is a standard network protocol used for the transfer of computer files between a client and server on a computer network.  FTP is built on a client-server model architecture using separate control and data connections between the client and the server. FTP users may authenticate themselves with a clear-text sign-in protocol, normally in the form of a username and password, but can connect anonymously if the server is configured to allow it. For secure transmission that protects the username and password, and encrypts the content, FTP is often secured with SSL/TLS (FTPS) or replaced with SSH File Transfer Protocol (SFTP).  The first FTP client applications were command-line programs developed before operating systems had graphical user interfaces, and are still shipped with most Windows, Unix, and Linux operating systems. Many FTP clients and automation utilities have since been developed for desktops, servers, mobile devices, and hardware, and FTP has been incorporated into productivity applications, such as HTML editors.