Výskyt.

Makak tibetský se vyskytuje ve středovýchodní Číně (Kuang-si, Tibet), zprávy o výskytu makaka tibetského až do severovýchodní Indie v oblasti Arunáčalpradéš zahrnují pravděpodobně jiný druh. K životu dává makak tibetský přednost stálezeleným subtropickým lesům ve výškách od 800 do 2500 m n. m.

Popis a chování.

Samci makaka tibetského měří 61−71 cm a jejich hmotnost se odhaduje na 14−17,5 kg, samice měří 51−63 cm a váží 9−13 kg. Ocas je pahýlovitý, měří od 8 do 14 cm u samců a 4−8 cm u samic. Srst je dlouhá, má tmavohnědé zbarvení. Obličej bývá holý a červenavě zbarvený, u samců má při tom světlejší zbarvení než u samic. Makak tibetský se živí především rostlinnou potravou, například listy, trávou nebo ovocem, někdy však také kořínky, hmyzem, oblíbenou potravou jsou bambusové výhonky a ovoce. Potravu si opice může uschovávat v lícních torbách a sežrat ji později. Skupina se skládá z dominantního alfa samce starého 8−9 let, ostatních dospělých jedinců a mláďat, která v případě, že jde o samce, po dosažení dospělosti opouštějí skupinu. Pokud je ve skupině příliš opic, okolo 40 až 50, některé opice založí novou menší skupinu, přičemž jde většinou o jedince nejníže ve společenském žebříčku. Samice se začínají pářit okolo pěti let věku. Rozmnožování probíhá na podzim a mláďata se rodí po šestiměsíční březosti v lednu a únoru, poté se narodí jedno mládě.

Ohrožení.

Přestože je druh rozšířený, patří makak tibetský mezi téměř ohrožené druhy následkem masivního ničení lesního porostu v jeho domovině, mezi menší hrozby patří lov. Vzhledem k tomu, že však byl hlavní důvod ohrožení, ničení přirozeného prostředí, zastaven, druh se poměrně stabilizoval. Je zapsán na seznam CITES II a žije ve více než 60 přírodních rezervací, ovšem téměř vůbec není chován v zoologických zahradách mimo Asii, a i zde je vzácnějším. Několik let byl chován v ZOO Praha.

Makak tibetský ("Macaca thibetana") je druh úzkonosé opice z čeledi kočkodanovití ("Cercopithecidae") a rodu makak ("Macaca"). Druh, který je dle Mezinárodního svazu ochrany přírody brán jako téměř ohrožený, popsal roku 1870 Henri Milne-Edwards.

The Tibetan macaque ("Macaca thibetana"), also known as the Chinese stump-tailed macaque or Milne-Edwards' macaque, is found from eastern Tibet east to Guangdong and north to Shaanxi in China. It has also been reported from northeastern India. This species lives in subtropical forests (mixed deciduous to evergreen) at altitudes from above sea level.


Popis.

Open Broadcaster Software je open-source program na záznam a živé vysílání obrazovky počítače. Program je napsaný v programovacích jazycích C a C++. OBS umožňuje záznam ze zdroje nebo z vstupního zařízení v reálném čase, kompozici scény, kódování, dekódování, nahrávání a živé vysílání. Přenos dat se provádí primárně pomocí Real Time Messaging Protocol (RTMP) a datový tok může být vysílán na jakoukoliv destinaci, která podporuje RTMP, přičemž jsou v programu zahrnuty předvolby pro nejpopulárnější internetové služby, které umožňují streamování, jako například YouTube, Twitch.tv, Instagram nebo Facebook.  Kódování videa je prováděno pomocí svobodné knihovny x264, Intel Quick Sync Video, Nvidia NVENC nebo AMD Video Coding Engine do formátů H.264/MPEG-4 AVC nebo H.265/HEVC. Audio je možné kódovat pomocí kodeků MP3 nebo AAC. Pokročilí uživatelé mají možnost si zvolit jakýkoliv kodek, který je zahrnut v libavcodec / libavformat nebo výstup směrovat na vlastní ffmpeg URL.

Uživatelské rozhraní.

Hlavní část uživatelského rozhraní je rozdělena do pěti sekcí: scény, zdroje, směšovač, přechody scény a ovládání. Scény jsou skupiny zdrojů, jako například živé a nahrávané video, text a zvuk. Panel s mixérem zvuku umožňuje uživateli ztlumit zvuk, měnit hlasitost prostřednictvím virtuálních faderů a použít různé efekty kliknutím na ozubené kolečko vedle tlačítka na ztlumení zvuku. Ovládací panel je schopný začít nebo zastavit nahrávání nebo streamování, přepnout program do profesionálnějšího studiového módu, tlačítko sloužící k otevření nastavení a tlačítko pro ukončení programu. Vrchní část okna zobrazuje živý náhled videa, který slouží k náhledu a úpravě současné scény. Uživatelské rozhraní je možné přepnout do tmavého nebo světlého režimu podle výběru uživatele.  Ve studiovém módu jsou v programu dva náhledy scény současně vedle sebe, přičemž levý náhled slouží k náhledu a úpravě aktuálně neaktivní scény, zatímco pravý náhled umožňuje náhled nebo úpravu právě aktivní scény. Uprostřed mezi dvěma náhledy je tlačítko k přepnutí scény, které umožňuje přepnutí vysílaného nebo nahrávaného obrazu na levý náhled místo pravého, který je ním ve výchozím stavu.  Na internetu se dají najít jednoduché návody, které se zabývají správným nastavením a používáním tohoto programu.

Historie.

Open Broadcaster Software začal jako malý projekt vytvořený Hughem "Jim" Baileyem, ale rychle vzrostl kvůli mnoha online pomocníkům, kteří společně pracovali na zlepšení samotného OBS, stejně tak jako na zlepšení povědomí o tomto programu. V roce 2014 byl započat vývoj na nové variantě programu zvané OBS Multiplatform (později přejmenované na OBS Studio), která se vyznačuje podporou pro mnoho různých platforem, více funkcemi a lepším API. Aktuálně již není původní verze OBS, dnes nazývaná OBS Classic, podporovaná, ačkoliv je ji stále možné stáhnout na oficiálních webových stránkách.

Zásuvné moduly.

Open Broadcaster Software podporuje širokou škálu zásuvných modulů, neboli pluginů, které mohou rozšířit funkcionalitu programu. Pluginy jsou ve formátu DLL jako nativní kód, ale existuje zde wrapper plugin, který umožňuje použití pluginů, které jsou napsány v .NET Framework.

Jazyky.

Open Broadcaster software je v současné chvíli dostupný ve 41 různých jazycích: angličtina, arabština, baskičtina, Bokmål, bretonština, bulharština, chorvatština, dánština, estonština, finština, francouzština, gaelština, hebrejština, hindština, italština, japonština, katalánština, korejština, litevština, maďarština, nizozemština, norština, němčina, polština, portugalština, rumunština, ruština, slovenština, slovinština, srbština, tamilština, thajština, turečtina, ukrajinština, vietnamština, čeština, čínština, řečtina, španělština a švédština.

Open Broadcaster Software (zkráceně OBS) je open-source software na streamování a nahrávání obrazovky počítače. Program je podporován na operačních systémech Windows 7, macOS 10.10, Ubuntu 14.04 a novějších.

Open Broadcaster Software (OBS) is a free and open-source cross-platform streaming and recording program built with Qt and maintained by the OBS Project. As of 2016, the software is now referred to as OBS Studio. There are versions of OBS Studio available for Microsoft Windows, macOS, and Linux distributions. OBS is funded on Open Collective.


Život.

Catulus se spolu s Mariem účastnil jako velitel války s Kimbry a Teutony. Po boku tohoto generála zvítězil roku 101 před n. l. nedaleko Vercellae nad Kimbry a spolu s ním v Římě triumfoval. Největší pocty za vítězství ale byly přiděleny Mariovi. Roztrpčený Catulus se stal Mariovým horlivým kritikem a přiklonil se ke straně jeho odpůrce, Cornelia Sully. Během bojů mezi příznivci dvou mocných mužů se dostal Catulus na seznam proskribovaných. Když ho odmítl roku 87 Marius omilostnit, spáchal sebevraždu.  Catulus si vzal za manželku Serviliu, se kterou měl syna Quinta Lutatia Catula a dceru Lutatiu. Lutatius Catulus mladší pokračoval v otcových šlépějích a stal se konzulem v roce 78 před n. l. a cenzorem v roce 65 před n. l. Lutatiu si za manželku vzal významný řečník, Ciceronův protivník, Quintus Hortensius Hortalus.  Z bohatství získaného ve vojenských taženích dal Catulus v Římě vybudovat dvě stavby, které byly známy jako Monumenta Catuli (Catulovy památníky): "Aedes Fortunae Huiusce Diei" (Chrám Štěstěny přítomného dne), který měl být oslavou vítězství u Vercellae, a Porticus Catuli (Catulovo sloupoví), vystavěné z peněz získaných z tažení proti Kimbrům.

Literární činnost.

Catulus proslul nejen jako státník a vojevůdce, ale také jako filozof, řečník, básník a historik. Kolem sebe shromáždil kroužek aristokratů s podobnými literárními zájmy, předchůdců budoucích mladořímskych básníků. Catulus zavedl do římské literatury epigram a sám je tvořil podle řeckého vzoru. Dochovaly se dva: jeden oslavující známého herce Quinta Roscia, druhý s erotickým tématem napodobující Kallimacha.  Catulus je také autorem historiografického díla "De Consult et de rebus gestis suis" (O konzulátu a svých vlastních činech). Vzorem jeho práce je historiografické dílo Xenofóna.

Quintus Lutatius Catulus (150 př. n. l.– 87 př. n. l.) byl římský státník, vojevůdce a literát, jeden z významných členů rodu prestižního senátorského rodu Lutatiů (gens Lutatia). V roce 102 před n. l. zastával spolu s Gaiem Mariem úřad konzula.

Quintus Lutatius Catulus (149–87 BC) was a consul of the Roman Republic in 102 BC, and the leading public figure of the "gens Lutatia" of the time. His colleague in the consulship was Gaius Marius. During their consulship the Cimbri and Teutones marched south again and threatened the Republic. While Marius marched against the Teutones in Gaul, Catulus had to keep the Cimbri from invading Italy. In this he failed; the Cimbri succeeded in invading the Po Valley. In 101 BC, as proconsul, he helped Marius defeat the Cimbri at Vercellae. After Vercellae the two feuded and Catulus sided with Sulla in the civil war of 88–87 BC. When the Marians regained control of Rome in 87 BC, Catulus committed suicide rather than face prosecution.


Výskyt.

Makak munzala se vyskytuje v oblasti Arunáčalpradéš na severovýchodě Indie, může žít ještě v Tibetu a Bhútánu, v roce 2012 však ještě výskyt na těchto územích nebyl potvrzen. Přirozenou hranici tvoří řeka Brahmaputra, jež zamezuje křížení s příbuznými druhy. K životu dává makak munzala přednost lesům v nadmořské výšce 2000−3500 m n. m. Den tráví na zemi i na stromech, na zem slézá v případě hledání potravy.

Popis a chování.

Makak munzala měří průměrně 82,4 cm, hmotnost se odhaduje na 15 kg, přičemž tyto údaje jsou pouze orientační, vytvořené měřením jednoho samce lapeného do pasti. Očekává se, že samice budou menší, samci mají navíc mohutnější lebku a větší špičáky; u těchto makaků je vyvinut pohlavní dimorfismus. Srst je dlouhá a hustá, má tmavohnědé zbarvení, které bývá světlejší na končetinách a horní části těla. Na žlutém čele tvoří typický vír. Makakové munzala jsou býložraví, potravu tvoří především listy, někdy však mohou vybírat z bahna drobné bezobratlé. V létě tráví hledáním potravy 29−51% času, v zimě i více. Skupinu tvoří 5−60 opic složených z vedoucího samce, samic, dospívajících a mláďat. Jde o společenská zvířata s vyvinutým společenským žebříčkem. Období rozmnožování makaka munzaly není známá, zhruba po 150−190 dnech gravidity se samici narodí jedno mládě. Také délka života těchto opic není detailně známá, očekává se, že se dožívají 20−30 let ve volné přírodě, v zajetí 30−40 let.

Ohrožení.

Makak munzala je dle Mezinárodního svazu ochrany přírody (IUCN) ohroženým druhem. Nebezpečí představuje především zabíjení těchto opic místními farmáři, protože někdy ničí úrodu nebo pro maso. Ničení přirozeného prostředí není zatím v oblastech výskytu této opice příliš rozvinuto.  Vzhledem k tomu, že byl druh popsán teprve nedávno, nebyl zařazen do seznamu zvířat chráněných indickým zákonem o ochraně divokých zvířat z roku 1972, je již ale uveden v druhém dodatku Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin (CITES). Není známo, zda se opice vyskytuje v některých chráněných oblastech, možný je nepotvrzený výskyt v Národním parku Mouling.

Makak munzala ("Macaca munzala") nebo makak arunáčalský je úzkonosá opice z čeledi kočkodanovití ("Cercopithecidae") a rodu makak ("Macaca"). Druh objevil a popsal biolog Anindya Sinha s kolektivem 17. 12. 2004 a dle Mezinárodního svazu ochrany přírody (IUCN) je ohrožený.

The Arunachal macaque ("Macaca munzala") is a macaque native to Arunachal Pradesh in North-east India. It is listed as Endangered on the IUCN Red List. It was scientifically described in 2005.  It is a relatively large brown primate with a comparatively short tail. Its species name comes from "munzala" ("monkey of the deep forest") as it was called by the Monpa people.


Historie.

Přesné datum založení Emdenu je neznámé, ale město pravděpodobně existovalo přinejmenším od 8. století. V historické literatuře bychom Emden mohli najít i pod názvy "Amuthon", "Embda", "Emda" a "Embden". Privilegia města a vlastní znak získal Emden v roce 1495 díky císaři Maxmilánovi I.  V 16. století se Emden stal důležitým centrem protestantských reformací za vlády Anny Oldenburské, která hledala náboženskou "třetí cestu" mezi luteránství a katolicismem. V roce 1542 jmenovala polského šlechtice Jana Laskiho pastorem protestantského kostela v Emdenu. On její nabídku přijal a po dobu 7 let pokračoval v rozšiřování nového náboženství ve Východní Frísku. Nicméně v roce 1549 byla Anna pod tlakem císaře Karla I. Španělského a byla nucena Laskiho odvolat.  Emden bylo obecně velmi bohaté město a jeho ekonomika vzkvétala především v 17. století a to díky velkému množství nizozemských přistěhovalců. Byly zde vytvářeny i Bible v nizozemštině.  V roce 1744 byl Emden připojen k Prusku. V roce 1752 pronajal Fridrich Veliký Emdenskou obchodní společnost, ta ale byla v troskách po tom, co byl Emden krátkou dobu pod vládou francouzských ozbrojených sil během sedmileté války. Město bylo osvobozeno anglo-německými silami roce 1758 a po zbytek trvání války byl Emden hlavní zásobárnou anglických vojsk.  Během napoleonské éry byl Emden a okolní pozemky Východního Fríska součástí Holandského království.  Industrializace města začala kolem roku 1870. Na konci 19. století byl postaven kanál Dortmund-Ems kanál, který propojoval Emden s městy v Porýní. V té době se z Emdenu stal především přístav. Hlavní náklad lodí tvořilo uhlí a železná ruda. Poslední loď s železnou rudou v tomto město kotvila v roce 1986.  Centrum města bylo téměř kompletně zničeno při spojeneckých náletech během druhé světové války. Tyto nálety zničily téměř všechny historické a cenné budovy. První bombardování Emdenu proběhlo 31. března 1940 jednotkou RAF, avšak bombardování s nejzávažnějšími následky proběhlo 6. září 1944, kdy bylo zničeno zhruba 80 % všech domů v centru města. Zvláštní je, že loděnice a přístav zůstaly naprosto nedotčené, přestože z průmyslového hlediska byly nejdůležitější. Ze strany Angličanů se pravděpodobně jednalo o odvetu za nálety na město Coventry. Rekonstruované město bylo znovuotevřeno dne 6. září 1962, přesně 18 let po zmíněném bombardování.

Podnebí.

Podnebí v Emdenu je průměrné a typické pro celou západní Evropu. Nejteplejšími měsíci jsou červenec a srpen, kdy se teplota pohybuje okolo 22 ° C. Naopak nejstudenějšími měsíci jsou leden a únor, kdy se teplota pohybuje okolo - 1 ° C. Za rok průměrně v Emdenu naprší 801 mm srážek a nejdeštivější měsíc je září, kdy naprší průměrně 80,5 mm. Naopak nejsušší je duben, kdy naprší okolo 39 mm srážek.

Ekonomika.

Hlavním zaměřením Emdenu je výroba automobilů a stavba lodí. Je zde velký závod značky Volkswagen, který produkuje auta Volkswagen Passat a je zde zaměstnáno přes 10 000 lidí. Je zde i výroba konvenčních ponorek, nákladních lodí, ledoborců...  Dalším důležitým hospodářským odvětvím je cestovní ruch, hlavně jako výletní destinací pro turisty ubytované v okolních vesnicích na pobřeží Severního moře. V Emdenu má sídlo i letecká společnost Ostfriesische Lufttransport.  Univerzita aplikovaných věd ("Fachhochschule") zde byla otevřena v roce 1973. V současné době zde studuje přibližně 4 240.

Lodě pojmenovaná podle Emdenu.

Tři německé lehké křižníky byly pojmenovány po Emdenu, přičemž dva sloužili v první světové válce a třetí ve druhé světové válce.

Partnerská města.

Emden podepsal smlouvy o spolupráci s těmito městy:

Emden je město a přístav ležící na řece Emži v Dolním Sasku na severozápadě Německa. Jedná se o hlavní město regionu Východní Frísko a žije zde obyvatel. V historii bylo významné především jako centrum obchodu a později i díky závodu Volkswagen, který ve městě sídlil. Od roku 1973 je zde i vysoká škola aplikovaných věd.

Emden () is an independent city and seaport in Lower Saxony in the northwest of Germany, on the river Ems. It is the main city of the region of East Frisia and, in 2011, had a total population of 51,528.


Užití.

Blokové schéma je především užíváno v inženýrství, hardwarovém designu, elektrotechnice a softwarovém designu. Blokové schéma je typicky užíváno pro vyšší úroveň méně detailního popisu, který je určen k objasnění celkové koncepce bez starosti o podrobnostech implementace.  Porovnání blokového schéma se schematickým diagramem. Například u rádia se u blokového schéma neočekává zobrazení každého spojení nebo přepínače, kdežto u schematického diagramu ano. Schematický diagram rádia nezobrazuje délku každého drátu na tištěném spoji, kdežto dispoziční diagram ano.  Udělejme si porovnání s vytvářením mapy světa. Blokové schéma je podobné dálniční síti celého státu. Hlavní města (funkce) jsou uvedena, ale jejich silniční síť na úrovni městských cest nikoli. Při odstraňování problémů je tato vysoko úrovňová mapa užitečná k zúžení a izolaci místa, kde se tento problém může nacházet.  Blokové schéma spoléhá na principy černé skříňky, kde je obsah skryt proto, aby se vyhnulo rozptýlení údajů nebo proto, že detaily nejsou známy. Víme, co vstupuje dovnitř, víme, co vystupuje ven, ale nevíme, jak skříňka s údaji pracuje.  V elektrotechnice bude design často začínat na velmi vysoké úrovni blokového schéma. Jak bude design pokračovat, bude se blokové schéma stávat více a více podrobnějším a končit bude jako detailní blokové schéma, kde je každý blok možné jednoduše implementovat (na tomto místě se stává blokové schéma schematickým diagramem). Tento vývoj je znám jako koncepce od shora dolů. Geometrické tvary jsou často spojeny čarami, jako indikace asociace směru/pořadí průchodu. Obvykle jsou využívány v diagramu na podporu výkladu a objasnění významu procesu či modelu. Každé inženýrské odvětví má svůj vlastní význam pro daný tvar.  V řízení procesů, jsou blokové schémata použita ve vizuálních jazycích pro popis činností v komplexních systémech, ve kterých jsou bloky černé skříňky, představující matematické nebo logické operace, které se vyskytují v pořadí zleva doprava a odshora dolů. Nejsou zde fyzické jednotky jako procesory a relátka, které tyto operace provádějí. Je možné vytvořit takovéto schéma a implementovat funkčnost jednotlivých bloků s pomocí specializovaných programovatelných logických kontrolorů (PLC). Příkladem této implementace je například funkční blokové schéma, které je jedno z pěti programovacích jazyků definovaných ve třetí části standardu IEC 61131. Tento vysoce formalizovaný standard má striktní pravidla, jak má být schéma sestaveno. Přímé vedení je použito ke spojení vstupních proměnných do bloků, dále spojení od bloků do výstupních proměnných, či dalších funkčních bloků.

Blokové schéma je funkční diagram, strukturovaný obraz (topologicko-geometrické znázornění) struktury systémů. Každý prvek blokového schéma je zpravidla černou skříňkou a obvykle jej zobrazujeme jako jednoduchý geometrický obrazec (čtverec, obdélník, trojúhelník, kruh atd.). Způsob spojení takovýchto prvků do jednoho komplexního systému bývá znázorňován šipkami, které udávají směr působení příslušných prvků na sebe, směr informačního toku od jednoho prvku systému k druhému.

A block diagram is a diagram of a system in which the principal parts or functions are represented by blocks connected by lines that show the relationships of the blocks. They are heavily used in engineering in hardware design, electronic design, software design, and process flow diagrams.  Block diagrams are typically used for higher level, less detailed descriptions that are intended to clarify overall concepts without concern for the details of implementation. Contrast this with the schematic diagrams and layout diagrams used in electrical engineering, which show the implementation details of electrical components and physical construction.


Historie.

Výbor byl založen na protest proti ovládnutí polské politické scény stranou Právo a spravedlnost (PiS), která má od voleb 25. listopadu 2015 většinu křesel v polském Sejmu.  Zakladatelé výboru navazují na tradici bývalého protikomunistického Výboru na obranu dělníků (Komitet Obrony Robotników), který byl založen v roce 1976.  Výbor není spojen s žádnou z politických stran působících v Polsku; členové pocházejí ze všech stran na politické scéně, s výjimkou stran PiS a Kukiz'15, stejně jako marginálních pravicových skupin. Mateusz Kijowski je zakladatelem organizace s více než 40 000 příznivců na Facebooku.  Dne 26. listopadu 2015 členové výboru napsali otevřený dopis nazvaný „Dopis občanů právního státu Andrzeji Dudovi, prezidentovi Polska“. Vyzývají v něm prezidenta, aby přijal přísahu tří soudců Ústavního soudu, kteří byli zvoleni Sejmem předchozího 7. zákonodárného období. Vzhledem k odmítnutí vlády zveřejnit legitimní rozhodnutí Ústavního soudu v polské Sbírce zákonů (Dziennik Ustaw), výbor vyzval občany k účasti na demonstraci dne 12. prosince 2015 před sídlem Ústavního soudu ve Varšavě a v dalších městech v Polsku. "Der Spiegel" odhadl počet demonstrantů ve Varšavě až na 50 000, což dokumentoval leteckými snímky. Demonstrace se konaly rovněž v dalších velkých městech Polska: Vratislav (přibližně 2000 lidí), Poznaň (přes 2000 lidí), Bielsko-Biała (200), Lublin (500) a Štětín (přes 2000 lidí). Dne 13. prosince 2015 více než 3000 lidí demonstrovalo v Gdaňsku. Proti této demonstraci svolala o několik dní později protiakci vládní strana Právo a spravedlnost.  Výbor pro obranu demokracie zorganizoval další demonstrace dne 19. prosince 2015 v řadě polských měst (Poznaň (4000), Krakov (10000), Katowice (2000), Zamość (300), Lublin (800), Bielsko-Biała (100), Štětín (1000), Lodž (500), Ełk (200), Bělověž (80), Gdaňsk (2000), Wrocław (3000), Čenstochová (2500), Toruň (200), Bydhošť (300), Koszalin (1000), Zielona Góra (500) aj). Protestující vyšli na ulice také v zahraničí (v Bruselu a v Londýně, kde žije polská diaspora). Hlavním setkáním byl protest ve Varšavě (přibližně 20000 lidí ) před budovou Sejmu, který se uskutečnil v duchu hesla ""Cała Polska dziś się śmieje, zaczynamy mieć nadzieję"" (Celé Polsko se dnes směje, začínáme doufat). Kromě místních účastníků z Varšavy se na demonstraci sjeli Poláci s několika dalších měst. Protest, který měl trvat do 16:00 však byl předčasně ukončen, a to kvůli bombovému poplachu.  Dne 9. ledna připravil Výbor na obranu demokracie další protesty v polských městech, a to v souvislosti s personálními i legislativními změnami okolo Polské televize. Protesty se dotkly celkem dvaceti měst; ve Varšavě se lidé shromáždili před sídlem TVP. Polská diaspora uskutečnila obdobná setkání i v dalších městech v zahraničí, včetně Prahy, Londýna a Stockholmu. V samotném Polsku měly protesty účast několika set až tisíců lidí.  Dne 7. května 2016 se při demonstraci ve Varšavě sešlo 240.000 příznivců KOD, aby vyjádřili nespokojenost s politikou vlády Beaty Szydlové.

Výbor na obranu demokracie (polsky "Komitet Obrony Demokracji", zkráceně KOD) je organizace polských občanů založená v listopadu 2015 v souvislosti s polskými parlamentními volbami na podzim 2015.

The Committee for the Defence of Democracy, CDD(, "KOD") is a Polish-born civic organization and NGO promoting European values, especially democracy, rule of law and human rights, founded in November 2015 by a group of citizens including Mateusz Kijowski, as a result of, and triggered by, the Polish constitutional crisis, 2015. The organization is independent of any political parties and has declared that it has no intention to transform into one, but according to the World Socialist Web Site, its events and actions are supported by the liberal opposition including the Modern (.N) and Civic Platform (PO) parties. It is opposed to the actions of the government led by the Law and Justice (PiS) party.  KOD has its Polish headquarters in Warsaw and international office in Brussels (KOD International), with chapters and affiliated associations around Europe, in North America, Asia and Australia.  The organization was awarded the 2016 European Citizens' Prize by the European Parliament for defending fundamental rights and democracy.


Podrobnosti.

E-mail často obsahuje důležitá data a je náchylný ke zneužití, protože proti tomu není nijak chráněn. Pomocí běžně dostupných nástrojů mohou neoprávněné osoby při vhodném přístupu ke klíčovým uzlům počítačové sítě číst přenášené e-maily. Šifrování e-mailů je používáno například novináři nebo jinými osobami, kterým záleží na jejich soukromí.  Šifrování e-mailů používá asymetrickou šifru s veřejným klíčem. Příjemce i odesílatel disponuje párem klíčů (privátní a veřejný). Veřejný klíč je možné bez rizika zveřejnit. Odesílatel zašifruje zprávu tzv. křížovou šifrou (použije svůj privátní klíč a příjemcův veřejný klíč). Příjemce použije na dešifrování veřejný klíč odesílatele a svůj privátní klíč. Pokud jsou privátní klíče udrženy v tajnosti a veřejné klíče ověřeny (např. důvěryhodnou třetí stranou), je možné nejen zaručit nejen nemožnost přečtení, ale i to, že se zprávou nebylo manipulováno a na základě přenosu důvěry z důvěryhodné třetí strany lze též ověřit autenticitu odesílatele.

Šifrovací protokoly.

K šifrování e-mailové korespondence se používají následující protokoly koncového šifrování (seřazeno podle abecedy):  Pro ochranu komunikace mezi poštovními klienty a servery se nejčastěji používají různé varianty protokolu TLS.

Příklad.

Experiment s názvem Signed and Encrypted e-mail Over The Internet ukázal, že organizace mohou efektivně využívat zabezpečení pomocí šifrovaného přenosu e-mailových zpráv. Předchozí překážky k přijetí této komunikace byly překonány, jako například použití PKI mostu, k poskytnutí škálovatelnosti infrastruktury veřejných klíčů a využití ochrany, která zajišťuje používání a hlídání správy klíčů uvnitř korporací.

Nastavení a používání šifrování e-mailů.

Nejznámější e-mailoví klienti (jako je například Apple Mail, Microsoft Outlook nebo Mozilla Thunderbird) poskytují možnost nativní podpory pro zabezpečení e-mailu pomocí S/MIME (elektronický podpis a šifrování zprávy pomocí certifikátů). Další možnost zahrnuje šifrování PGP či GNU Privacy Guard (GnuPG), které používá síť důvěry.  Volné a komerční softwary či add-ons softwary pro šifrování zpráv jsou k dispozici také, jako například Gpg4win nebo PGP Desktop e-mail, které podporují šifrovací typ OpenPGP. Pokud se rozhodnete využít právě šifrování PGP, může být obtížné ho správně použít. Vědci z Carnegie-Mellonovy univerzity vydali v roce 1999 referát, který ukazoval, že většina lidí nemůže přijít na to, jak se provádí podepisování a šifrování zpráv pomocí aktuální verze PGP. O osm let později další skupina výzkumníků Carnegie Mellon vydala dokument, který na dřívější studii navazoval a tvrdil, že i když novější verze PGP usnadnila dešifrování zpráv, většina lidí stále ještě bojovala s šifrováním a podepisováním zpráv, hledáním a ověřováním veřejného klíče a sdílením svého vlastního klíče.  Protože je šifrování pro uživatele složité, tak bezpečnostní manažeři společností a vládních organizací automatizovali proces šifrování zpráv. Místo spoléhání se na dobrovolnou asistenci uživatele s šifrováním, automatické šifrování na základě definovaných zásad zašifruje e-mailový obsah samo. E-maily jsou směřovány přes bránu, která byla nakonfigurována pomocí pravidel v souladu s bezpečnostními a regulačními pravidly. E-maily, které to potřebují, jsou automaticky zašifrovány a odeslány.  Pokud příjemce pracuje ve firmě, která používá stejnou šifrovací bránu, tak je e-mail automaticky dešifrován. Tento proces je proveden transparentně vůči uživateli. Příjemci, kteří nejsou za touto bránou, musí udělat krok navíc, buď si musí obstarat veřejný klíč nebo se musí přihlásit do internetového portálu pro získání zprávy.

Šifrovaní e-mailů je v informatice označení pro způsob šifrování e-mailových zpráv za účelem ochrany před tím, aby si obsah zprávy přečetl někdo jiný než zamýšlený příjemce. Šifrování e-mailů může zahrnovat také autentizaci.  Ohledně šifrování e-mailů je možné rozlišit dva základní koncepty:

Email encryption is encryption of email messages to protect the content from being read by entities other than the intended recipients. Email encryption may also include authentication.  Email is prone to the disclosure of information. Most emails are encrypted during transmission, but are stored in clear text, making them readable by 3rd parties such as your email provider or advertisers. By default, popular email services such as Gmail and Outlook do not enable end-to-end encryption. By means of some available tools, persons other than the designated recipients can read the email contents.  Email encryption can rely on public-key cryptography, in which users can each publish a public key that others can use to encrypt messages to them, while keeping secret a private key they can use to decrypt such messages or to digitally encrypt and sign messages they send.


Vybrané druhy kabelových nosných systémů.

Rozváděčové propojovací kanály.

Slangovým názvem „drátovací“ kanály se užívají v rozváděčích k uložení jednotlivých vodičů i kabelů vodorovně mezi řadami modulárních přístrojů. Běžně se kombinují potenciálové lišty na přívodu a na výstupu jednotlivé vodiče. Materiálem kanálů je plast (PVC), mají víko. V bocích kanálu jsou výřezy pro protažení vodičů. Je také možné část stěny vylomit a volným místem protáhnout rozměrnější kabely. Připevnění těchto kanálů je přišroubováním na pomocnou konstrukci, která nese také lišty (DIN lišta, TS45).

Parapetní kanály.

Parapetní kanály jsou rozměrnější obdobou klasických elektroinstalačních lišt. Běžně se montují na povrch svislých stěn v budovách. Materiálově jde o vytlačované profily z plastu (PVC) nebo hliníku. Vlastní kanál sestává z korýtka, upevněného ke svislé stěně šroubováním, a víka. Kanál je dodáván v metráži (například dva nebo tři metry dlouhý), na přesný rozměr se upravuje až při montáži. Víko je prakticky vždy naklapávací, drží jen díky pružnosti materiálu. Prostor uvnitř kanálu může být rozdělen jednou nebo více přepážkami. Ty slouží k přehlednějšímu uložení kabelů. Kabely jsou vkládány volně, nejsou upevněny. Systémy parapetních kanálů některých výrobců obsahují i úchytky, které přidrží kabely při odebrání víka. Ke kanálům jsou dodávány také spojovací, odbočovací a rohové kusy, obdobně jako k elektroinstalačním lištám. Výhodou kanálů oproti lištám je možnost montovat místo části víka instalační přístroje: zásuvky, vypínače, přepěťové ochrany. Jde o přístroje v modulu 45 × 45 mm, které dodává více výrobců. S pomocí vložek (plastových krabic) je možné do některých typů kanálů vkládat také standardní instalační přístroje k montáži do zdi nebo modulární přístroje, určené původně k uchycení na nosnou lištu. Při změně dispozice místnosti je možné přemístit i instalační přístroje bez stavebních úprav. Pojmenování těchto kanálů sice odkazuje na časté umístění ve výši parapetu pod oknem, ale kanály mohou být a jsou montovány kdekoli na stěně.

Kabelové žlaby plechové.

Korýtka z plechu slouží ke stavbě kabelových tras ve výrobních prostorách, skladech i uvnitř dopravních staveb jakými jsou stanice metra. Nejčastějším materiálem je ocelový plech, méně potom nerezový nebo hliníkový plech. Povrchová ochrana ocelového plechu může být žárovým zinkováním ponorem (hotový výrobek je ponořen do lázně roztaveného zinku o teplotě přibližně 450 °C) nebo zhotoven z plechu zinkovaného Sendzimirovou metodou (při válcování plechu za studena je pás plechu protažen chemickou lázní, následně lázní roztaveného zinku a v temperační peci se doladí tloušťka zinkového povlaku). Zinkování Sendzimirovou metodou (podle autora, polského vynálezce Tadeusze Sendzimira) znamená, že žlaby se vyrábějí už z pozinkovaného plechu. Z estetických důvodů mohou být žlaby navíc lakované epoxidovým lakem (práškové lakování). U lakovaných žlabů je nutné důsledně zajistit pospojování a uzemnění. Samotný epoxidový lak je izolační. Žlaby jsou namontovány na konzolích upevněných ve stěně nebo na nosičích přišroubovaných na táhlech visících ze stropu. Žlaby jsou dostupné v různých šířkách i výškách postranic. Systém žlabů může být vytvořen jako stavebnice. Vedle liniových dílů jsou ve stavebnici i rohové, rozbočovací, stoupací nebo přechodové díly. Pro usnadnění montáže do sestavy i k nosným konzolím jsou žlaby perforované. Perforace žlaby také odlehčuje a umožňuje případné upevnění kabelů svazkovacími pásky nebo příchytkami. Vzájemné spojení žlabů do trasy může být pouhým secvaknutím nebo svorkami. Spojení dílů musí zajistit také elektrické pospojení k vyrovnání potenciálů. Aby se omezilo znečišťování kabelů ve žlabu například prachem, jsou k dispozici pro žlaby i pro tvarové kusy víka. Víka ale prodražují a zbytečně zatěžují konstrukci, navíc znesnadňují chlazení kabelů. Jejich používání je proto omezené. Žlaby různých výrobců jsou vzájemně nekompatibilní, nelze je spojovat. Odbočování kabelů ze žlabu je možné jen za použití vhodného mezikusu, málo se využívá. Dostupné jsou i žlaby robustnější konstrukce se zakrytím víkem z žebrovaného plechu, které jsou pochozí a mohou tak sloužit jako lávka v průmyslových provozech.

Kabelové žlaby drátěné.

Jiný název je mřížové žlaby. Konstrukci žlabu tvoří odporově svařovaný ocelový drát. Povrchová ochrana je žárovým zinkováním. Oproti plechovým žlabům není pozinkovaný základní materiál, ale až hotová konstrukce. Žlaby se montují na konzole upevněné do stěn nebo na nosiče zavěšené ke stropu. Také drátěné žlaby jsou dostupné v různých šířkách i výškách postranic. Ke drátěným žlabům se nenabízejí tvarové díly, potřebné ohyby a odbočení lze vytvořit přímo při montáži přestřižením některých drátů, případně jejich vystřižením a odstraněním. Výrobci poskytují v dokumentaci návod, jak vyrobit potřebné tvary, aby nebyla ohrožena pevnost žlabu. Drátěná konstrukce dovoluje bezproblémové odbočování jednotlivých kabelů ze svazku, případně přichycení kabelů ke žlabu. Upevnění drátěných žlabů ke konzolím nebo nosníkům může být zasunutím pod prolisy nebo úchyty na nosných částech. Vzájemné mechanické i elektrické spojení dílů kabelové trasy je obvyklé zajistit svorkami. Se zakrýváním drátěných žlabů se nepočítá, jejich použití v prašném prostředí je třeba pečlivě zvážit. Vlastní hmotnost žlabů je nižší, než u plechových, chlazení kabelů je účinnější.

Kabelové lávky a žebříky.

Jsou příhradové konstrukce z ohýbaných profilů z ocelového, hliníkového nebo nerezového plechu. Bočnice jsou ve vzdálenosti několika decimetrů spojeny příčkami. Konstrukce lávek a žebříků je spojena obloukovým svařováním. Kabely nejsou podepřeny v celé délce, jako je tomu u žlabů, jsou přichyceny k příčkám. Kabely jsou důsledně přichyceny v místě každé z příček, to se využívá při budování svislých kabelových tras. Kabelové lávky a žebříky se užívají přednostně k uložení silnoproudých kabelů větších průřezů.

Energetické mosty.

Individuálně projektované i postavené konstrukce, často svařované z ocelových válcovaných profilů, slouží v elektrárnách a provozech těžkého průmyslu k uložení velkého počtu silnoproudých kabelů. Kabely jsou zde uloženy na nosnících přivařených k základní konstrukci. Most obsahuje i lávku pro průchod obsluhy. Pro bezpečnost obsluhy může být energetický most zastřešený a osvětlený. Je-li to přípustné z hlediska bezpečnosti, může být energetickým mostem vedeno také potrubí, například voda, stlačený vzduch, technické plyny. Typicky na jednu stranu lávky jsou uloženy kabely, na protější stranu potrubí. Povrchová ochrana ocelových konstrukcí je nátěrem nebo metalizací (šopováním). Obdobou energetických mostů jsou tunelové stavby, tzv. kolektory.

Kabelové nosné systémy jsou pomocné konstrukce používané k uložení většího počtu kabelů, především v budovách. Využívají se pro uložení jak energetických (napájecích), tak slaboproudých, případně optických kabelů. Podle doporučení k zajištění EMC nesmějí být silnoproudé a slaboproudé kabely uloženy společně. Charakteristická pro tento způsob uložení je snadná přístupnost kabelů. Pro přístup ke kabelům při výměně nebo doplnění dalších kabelů většinou není nutné rozebírat nebo odstraňovat stavební konstrukce jako při uložení do zdi nebo do dutin ve stavebních konstrukcích. Výjimkou může být zakrytí kabelových žlabů podhledem. Pro uložení kabelů mohou být zbudovány i samostatné stavby nebo části budov. Jde například o stoupací šachty ve výškových budovách, tunely (energetické kolektory) v hustě zastavěných částech měst nebo energetické mosty v průmyslových areálech.

In the electrical wiring of buildings, a cable tray system is used to support insulated electrical cables used for power distribution, control, and communication. Cable trays are used as an alternative to open wiring or electrical conduit systems, and are commonly used for cable management in commercial and industrial construction. They are especially useful in situations where changes to a wiring system are anticipated, since new cables can be installed by laying them in the tray, instead of pulling them through a pipe.  According to the National Electrical Code standard of the United States, a cable tray is a unit or assembly of units or sections and associated fittings forming a rigid structural system used to securely fasten or support cables and raceways.


Historie hry.

Hra byla vydána 28. dubna 2015. Měla rychlý úspěch a brzy se zařadila mezi 1000 nejnavštěvovanějších internetových stránek. V červenci 2015 byla vytvořena také mobilní verze. Ta byla během prvního víkendu stažena více než 7 milionkrát.  Agar.io bylo velmi populární v Turecku během voleb v červnu 2015. Dvě turecké politické strany (HDP a CHP) dokonce použily logo hry na svých volebních plakátech jako symbol podpory.

Princip hry.

Ve hře se nachází pět módů. Ty si hráč, spolu se jménem, může vybrat na výchozí obrazovce.

Základní mód.

Hráč na začátku ovládá malou kuličku. Cílem všech hráčů je se zvětšit na tolik, aby byly největší na serveru. Toho můžou docílit sbíráním agaru (malé nehýbající se kuličky) nebo pohlcením ostatních hráčů. Čím je hráč větší, tím pomaleji se pohybuje. Na mapě se také nachází "bacily" (zelená ozubená kola), do kterých se hráč může schovat. Pokud je však hráčova koule větší než "bacil", tak se hráčova koule rozdělí na malé kuličky. V pravém horním rohu obrazovky je tabulka s deseti jmény největších hráčů na serveru.

Párty.

Nijak se neliší od základního módu, ale může zde hráč hrát s přáteli, které si přes speciální URL adresu pozve.

Battle Royal.

Všichni hráči začnou hrát ve stejnou dobu, začnou si co nejvíce zvětšovat svoji kuličku, jelikož po nějaké době se začne mapa zmenšovat. Od té doby dost záleží, jak jste začali, jelikož se čím více začnete potkávat s ostatními hráči. Když se mapa začne zmenšovat, tak se dá jet i ven z vyznačeného prostoru, ale okamžitě vám to začne ubírat velikost a rozdělovat na mini-kuličky. Na začátku hraje přibližně 20 hráčů, tento mód skončí, jakmile zbývá poslední hráč.

Týmová hra.

Hráči jsou na začátku rozděleni do tří týmů - červení, zelení a modří. Cílem hráče je, aby jeho tým co nejdéle vítězil.

Experimental.

Zde se experimentují nové věci, aby se zjistilo jestli se hráčům líbí. Pokud vývojáři dostanou pozitivní odezvu, přidají novou věc do základního módu.

Ovládání.

Směr pohybu koule se ovládá pomocí pohybu myši. Stisknutím klávesy se může hráč rozdělit a zaútočit tak na nepřátele. Klávesou hráč může vyhodit do prostoru malou kouli, kterou poté nemůže ovládat, ale může posloužit jako návnada.

Agar.io je multiplayerová webová hra vytvořená Matheusem Valadaresem. Jméno této hry je odvozeno od látky agar. Hra je naprogramována v jazyce JavaScript a C++.

Agar.io is a massively multiplayer online action game created by Brazilian developer Matheus Valadares. Players control one or more cells in a map representing a Petri dish. The goal is to gain as much mass as possible by eating agar and cells smaller than the player's cell while avoiding larger ones which can eat the player's cells. Each player starts with one cell, but players can split a cell into two once it reaches a sufficient mass, allowing them to control multiple cells. The name comes from the substance agar, used to culture bacteria.  The game was released to positive critical reception; critics particularly praised its simplicity, competition, and mechanics, while criticism targeted its repetitive gameplay. Largely due to word of mouth on social networks, it was a quick success, becoming one of the most popular web and mobile games in its first year. A Steam version was announced on 3 May 2015 (though never released ), while the mobile version of "Agar.io" for iOS and Android was released on 24 July 2015 by Miniclip. "Agar.io" has inspired similar web games called ".io games", including games with a similar objective but different characters, and games that incorporate elements of other genres like shooter games.


Popis.

Tito stromoví akrobaté, velcí 45 až 65 cm a vážící mezi 6 a 8 kg, mají výrazný pohlavní dimorfismus. Srst dospělých samců je černá s výrazným bílým obočím, jen výjimečně mívají bílou tvář a bradu. Samice bývají zbarvené měděně hnědé a tmavé jsou na krku, hrudi a částečně v obličeji, někdy i na končetinách. Obě pohlaví mají nápadně dlouhé končetiny, zvláště předloktí na rukou. V krku mají ozvučný váček, kterým zesilují svá volání.  Základem jejich stravy jsou květy, plody a jen řídce listy, příležitostně požírají hmyz, drobné obratlovce nebo vejce ptáků. Mají poměrně jednoduchý žaludek neschopný strávit větší množství listů, při sběru potravy jim konkurují spíše ptáci a veverky než ostatní primáti. Jsou pokládáni za úspěšné rozšiřovatele semen lesních stromů. Téměř celou denní dobu věnují obživě, zhruba dvě třetiny času vynakládají na hledání potravy a po zbytek dne se krmí. Potřebují k obživě pestrý les s množství průběžně dozrávajících plodů, na úživnosti lesa závisí velikost jejich území.

Chování.

Žijí v korunách stromů, kde sbírají potravu většinou v jejích vrcholcích. Pohybují se tzv. brachiaci, houpavě přeskakuji zavěšení za ruce z větve na větev, ocas používají ke kormidlování. Skáčou na vzdálenost i 10 m a při útěku vyvinou rychlost až 50 km/hod. Po hrubých větvích stromů se pohybují po nohou, stejně jako na krátké vzdálenosti po zemi. Jsou to denní živočichové, přespávají na svých oblíbených stromech. V případě vážného nebezpečí velmi dobře plavou, jinak se vodě vyhýbají.  Vytvářejí rodinné páry, které se svými potomky vytvářejí skupiny, největší pozorovaná měla šest členů. Tlupy obsazují území, průměrně 22 hektarů rozlehlá, která obhajují hlasitým zpěvem a v případě přiblížení se konkurentů i výhružnými postoji. Obvykle se pár ozývá v duetu, samec i samice vydávají stejnou řadu různě vysokých tónů. V rodinné skupině je na blízké vzdálenosti důležitá gestikulace a hmatová i pachová komunikace.

Rozmnožování.

Gibon hulok vytváří monogamické páry, estrální cyklus samice trvá v průměru 28 dnů a přichází co dva až tři roky. Obvykle od listopadu do března porodí samice po sedmiměsíční březosti nejčastěji pouze jedno mládě, které kojí 18 až 24 měsíců; prvé měsíce života mládě prožije přichyceno břicha matky. Mláďata se rodí se světle šedou srstí, která u všech časem zčerná a u samic v pubertě zesvětlá. Plné pohlavní zralosti dosáhnou v osmi až devíti létech, pak odcházejí z rodné tlupy a zakládají si své vlastní; do té doby pomáhají opatrovat mladší sourozence a bránit území. Ve volné přírodě se dožívají 20 až 25 let, v zajetí žili až 44 roků.

Ohrožení.

Pohybují se především ve vrcholcích stromů, s většinou pozemních dravců nepřijdou do styku, hlavními predátory jsou hadi a draví ptáci. Velkým nebezpečím jsou pro ně pytláci, kteří je loví pro maso.  V současnosti jsou mnohá jejich území ničena těžbou dřeva na topení, výsadbou nových čajových i kávových plantáží a rozšiřováním polí nutných pro výživu stále stoupající populace místních obyvatel. Velký problém způsobuje i fragmentace území způsobená výstavbou cest, která znesnadňuje jejich přesuny za potravou i přecházení mladých jedinců do jiných tlup. Při cestování po zemi přes lesní holiny se stávají terčem útoků zdivočelých psů a dalších pozemních dravců. Pokud se jejich území dostane do blízkosti lidských obydlí, chodí za potravou na pole a do zahrad.  Gibon hulok je považován za jednoho z nejvíce ohrožených primátů Starého světa, za posledních 30 let se jeho stavy snížily asi o 90 %. Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) je proto hodnocen jako ohrožený druh (EN) a byl zařazen do přílohy č.  I CITES.

Gibon hulok ("Hoolock hoolock") je jedním z největších a nejchlupatějších druhů gibonů, opic patřících do skupiny vývojově nejvyšších primátů. Ze všech gibonů žije nejseverněji a nejzápadněji, vyskytuje se na územích východní Indie, Bangladéše, Myanmaru a částečně také jižní Číny. Obývá husté, původní, stálezelené nebo poloopadavé, smíšené tropické lesy do nadmořské výšky kolem 1400 m.  Taxonomické zařazení gibona huloka není ujasněno, někdy je řazen do monotypického rodu "Bunopithecus" a jindy je zase z něj vydělován nový druh "Hoolock leuconedys".

The western hoolock gibbon ("Hoolock hoolock") is a primate from the gibbon family, Hylobatidae. The species is found in Assam, Mizoram, Bangladesh and in Myanmar west of the Chindwin River.


První manželství.

V dubnu 1285 probíhala jednání s Florisem V. jednalo se o Alžbětinu zasnoubení s Florisovým synem Janem, holandským hrabětem. Nabídka byla přijata a Jan byl poslán na vychování do Anglie. Dne 8. ledna 1297 se v Ipswich konala svatba. Svatby se zúčastnila Alžbětina sestra Markéta, její otec, bratr Eduard, a Humphrey de Bohun, 4. hrabě z Herefordu. Očekávalo se, že Alžběta po svatbě odjede s manželem do Holandska, Alžběta však nechtěla, takže Jan musel nakonec odjet sám.  Po nějaké době bylo rozhodnuto, že by Alžběta měla následovat svého manžela. Otec jí doprovázel, cestovali přes Jižní Nizozemí mezi Antverpami, Mechelenem, Lovaní a Bruselem, poté skončili v Gentu. Tam zůstali dva měsíce, strávili Vánoce s jejími dvěma sestrami Eleonorou a Markétou. Dne 10. listopadu 1299, Jan zemřel na úplavice, ačkoli také kolovaly zvěsti o vraždě. Z tohoto manželství se nenarodily žádné děti.

Druhé manželství.

Na zpáteční cestě do Anglie, projela Alžběta Brabantem, kde se setkala se sestrou Markétou. Když přijela do Anglie, seznámila se s nevlastní matkou Markétou, se kterou se její otec oženil, zatímco ona byla v Holandsku. Dne 14. listopadu 1302 se Alžběta ve Westminsterském opatství provdala za Humphreyho de Bohun, 4. hraběte z Herefordu, 3. z Essexu a konstábla Anglie.

Potomci.

Alžběta s Humphreym měli tyto potomky:

Pozdější život.

Během Vánoc 1315, když byla Alžběta po jedenácté těhotná, jí navštívila její švagrová, královna Izabela Francouzská. To byla velká pocta, ae stres mohl způsobit neznámé zdravotní problémy, které později přispěly k Alžbětině smrti při porodu. Dne 5. května 1316 porodila dceru Isabelu. Alžběta i její dcera zemřly krátce po porodu, a byly spolu pohřbeny ve Waltham Abbey.

Alžběta Anglická nebo také z Rhuddlanu (; 7. srpen 1282 – 5. květen 1316) byla osmá a nejmladší dcera krále Eduarda I. Anglického a Eleonory Kastilské. Ze všech sourozenců měla nejblíže k bratrovi Eduardovi, který byl jen o dva roky mladší než ona.

Elizabeth of Rhuddlan (7 August 1282 – 5 May 1316) was the eighth and youngest daughter of King Edward I and Queen Eleanor of Castile. Of all of her siblings, she was closest to her younger brother King Edward II, as they were only two years apart in age.


Život a vláda.

Na jaře roku 1300 Bulhaři navštívili Mongoly v jejich táboře. Car Jiří I., Terterův syn, tam byl jako rukojmí (vazal) mocného chána Nogaj, který již neměl o zpustošené Bulharsko zájem. Ten však Jiřího v roce 1292 propustil a vzal si dalšího vazala – bojara Smilce, věrného Mongolům. A tak si Jiří I. musel hledat místo jinde v Byzantské říši.  Mezitím se v hlavním městě Bulharska – Velikém Tarnovu – připravoval na svou vládu car Todor Svetoslav. Začal naplno realizovat starou myšlenku v bulharském přísloví: „Dříve než se naučíš někomu poroučet, musíš se naučit poslouchat a podřizovat se jiným.“ Nenáviděl Mongoly, kteří vládli v jeho zemi, ale aniž by se angažoval v politice, je nemohl nijak vyhnat ze své země. Když byla mongolská armáda v jedné ze svých bitev poražena, car využil situace a utekl z Tarnova. Na to však, aby z trůnu sesadil bojara Smilce, potřeboval pomoc Nogajova syna, chána Čaky.  Nyní ještě nenastal čas, aby se Todor Svetoslav korunoval za cara země. Musel se vypořádat s chánem Toktuem. Místo toho udělal carem Čaku, který však nevládl dlouho. Jako cenu za výkupné nový chán Tatarů určil Čakovu hlavu. A tak se na konci roku 1300 car Todor Svetoslav konečně dostal na trůn. Jeho vláda trvala 21 let. Hned na začátku vlády s Tatary podepsal mírovou smlouvu, která měla chránit severní hranici. Postupně se ze země vytrácel vliv Tatarů.  Pak se již mohl soustředit na vnitřní politiku v zemi. Hlavním úkolem bylo vypořádat se s Byzantinci. Porazil zbývající bojary ze Smilcovy rodiny a přitvrdil svou vládu v jižní oblasti Balkánu. Dokonce jeho strýc – despota Eltimir – se dobrovolně vzdal svému synovci a car tak získal pevnost Krun a okolní oblasti byly připojeny k Bulharsku. Eltimira dal zabít, protože za jeho zády spolupracoval s Tatary. Severozápadní území se stalo nezávislým a bylo řízeno Šišmanem – pozdějším bulharským carem – ve spolupráci se Srby.  V létě roku 1304 se chtěl císař Andronikos II. oplatit Bulharsku za sesazení Smilce ze trůnu. Bojoval s nimi i jeho bratr. Ani oni však neuspěli proti silné armádě cara Todora Svetoslavova a z bitvy ve Skafidském údolí (dnes u řeky Fakija ) odešli poraženi. Bulharsko znovu získalo nějaké území. Bojovalo se do roku 1307, kdy vyčerpaný Andronikos II. podepsal mírovou smlouvu, která ho zavazovala na 15 let neútočit na zem Teodora Svjatoslava. Dlouho očekávaný mír přivedl Bulharsko k ekonomickému rozvoji země. Car navázal a rozšířil kontakty se Srby a navázal nové s Benátkami a Janovem. Obchodování zažilo nevídaný rozvoj. Obyvatelstva přibývalo a car začal bohatnout.  Todor Svetoslav umřel stářím v roce 1321 spokojený a šťastný, že pozvedl krajinu z prachu země a dovedl ji do takového stavu, v jakém ji nechal car Ivan Asen II.. Během své vlády dokázal zvítězit nad chaosem, který v zemi vládl a spojit Bulharsko do jednotného státu téměř po 50 letech. Po Todorově smrti nastoupil na trůn jeho nejstarší syn Jiří II. Terter.

Manželství a potomci.

Teodor se oženil celkem dvakrát; poprvé s Eufrozinou Bulharskou, a podruhé s Theodorou Palaiologinou, řeckou princeznou. Z prvního manželství měl pouze syna Jiřího, který později nastoupil na jeho místo, druhé manželství již bylo bezdětné.

Teodor Svjatoslav nebo Todor/Teodor Svetoslav/Svetislav/Svetoslavov byl v letech 1300 až 1322 bulharský car. Jeho rodiči byli Jiří I. Bulharský a  Marie Terter.

Theodore Svetoslav (, "Todor Svetoslav" and also Теодор Светослав, "Teodor Svetoslav") ruled as emperor (tsar) of Bulgaria from 1300 to 1322. The date of his birth is unknown. He was a wise and capable ruler who brought stability and relative prosperity to the Bulgarian Empire after two decades of constant Mongol intervention in the internal issues of the Empire. Theodore Svetoslav's reign began with the return of Southern Bessarabia to Bulgaria and a few years later he managed to defeat the Byzantines and retake most of northern Thrace occupied by them during the crisis. After 1307 he led a peaceful policy towards all neighbours, which resulted in expanded trade and economy.  Apart from his external and economic successes, Theodore Svetoslav dealt with the separatists among the nobility including his uncle. He persecuted the traitors who he thought were responsible for the Mongol interference and even the Patriarch, Joachim III, was executed.


Život.

Narodila se někdy před 15. dubnem 1303 jako nejstarší dcera Karla I. z Valois a Kateřiny z Courtenay, držitelky titulu císařovny konstantinopolské, vnučky a dědičky posledního latinského císaře, Balduina II. Již brzy po narození, 15. dubna 1303 byla zasnoubena s Hugem V. Burgundským, zasnoubení bylo v roce 1312 zrušeno.

Neapol.

V červenci 1313 se Kateřina provdala za o řadu let staršího Filipa z Tarentu, krále Albánie a knížete z Achaiy, mladšího bratra Roberta I. Neapolského. Tímto sňatkem se její manžel stal titulárním císařem, a nárok na říši si udržela i po jeho smrti dne 23. prosince 1332. Jejich nejstarší syn Robert se stal jeho nástupcem jako princ z Tarentu. Kateřina byla vlivnou osobou u Neapolského dvora.  Její dvůr byl světštější než zbožný dvůr krále Roberta a jeho manželky, Sanchy Mallorské. Za vlády své neteře, Johany, byla proti manželství Johaniny mladší sestry, Marie z Kalábrie s Karlem, vévodou z Durazza. A to proto, že Marie byla domnělou dědičkou Neapole, a Durazzové byli soupeři její rodiny. Ona a její rodina byla vyplacena penězi z královské pokladnice.

Achajské knížectví.

V roce 1333, její syn Robert obdržel Achajské knížectví prostřednictvím dohody s jeho strýcem, Janem z Graviny. Nicméně, třináctiletý chlapec byl považován za příliš mladého, než aby mohl vládnout sám, a jeho matka se po zbytek svého života stala regentkou. V roce 1338, Kateřina shromáždila flotilu a přemístila celou svou domácnost do Achaje, kde se aktivně zapojila do vlády. Poskytla útočiště Nikephorovi II. Orsinovi z Epirského knížectví, a podporovala jej v jeho snaze prosadit se v jeho zemi proti byzantskému císaři Andronikovi III.

Konečná léta.

Její přítomnost v Achaje od roku 1341 už nebyla zapotřebí, protože Robert už dosáhl dospělosti. Stala se místodržící v Kefalonii a strávila posledních pět let svého života v tomto úřadu. Po zavraždění Johanina manžela, Ondřeje Uherského, Johana hledala nového manžela mezi svými tarentskými bratranci. Kateřina podpořila svého mladšího syna Ludvíka proti svému staršímu synovi Robertovi. Kryla Karla z Artois, levobočka Roberta I. Neapolského, a jeho syna Bertranda, kteří byli obviněni ze spoluviny. Když ji syn žádal, aby to vzdala, ona odmítla a řekla, že by je potrestala sama, kdyby byli vinni. Zemřela v Neapoli v říjnu 1346. Královna Johana zorganizovala její pohřeb v místním kostele sv. Dominika.

Kateřina z Valois (před 15. dubnem 1303, Siena – říjen 1346, Neapol), byla v letech 1307-1346 titulární latinskou císařovnou, ačkoli žila v exilu a jen držela pravomoc nad Křižáckými státy v Řecku. Byla princeznou z Achaiy a Taranta, a v letech 1332-1341 také regentkou Achaiy, a místodržící Kefalonie od roku 1341-1346.

Catherine II, also Catherine of Valois or Catherine of Taranto (before 15 April 1303 – October 1346), was the recognised Latin Empress of Constantinople from 1307–1346, although she lived in exile and only had authority over Crusader States in Greece. She was Princess consort of Achaea and Taranto, and also regent of Achaea from 1332–1341, and Governor of Cephalonia from 1341–1346.


Slovinské referendum o legalizaci stejnopohlavního manželství (2015)

2015 Slovenian same-sex marriage referendum

Vypsání referenda.

3. března 2015 schválilo Národní shromáždění návrh novely Zákona o rodině měnícího ustanovení o manželství coby trvalého svazku muže a ženy na trvalý svazek dvou osob, na čež jeho oponenti nasbírali dostatečný počet podpisů pro vypsání celostátního referenda. 26. března bylo referendum ze strany Národního shromáždění zamítnuto pro jeho nekompatibilitu s ústavními zákony zakazujícími lidové hlasování o záležitostech souvisejících s ústavou a lidskoprávními oblastmi. Navrhovatelé v reakci na to dali podnět k Ústavnímu soudu, který 22. října rozhodl v neprospěch Národního shromáždění, a sice tak že není pravomocně příslušné prohlásit referendum za neústavní. Národní shromáždění na to 4. listopadu vyhlásilo konání referenda v den 20. prosince 2015.  Podle článku 90 Ústavy Slovinské republiky bude zákon zrušen referendem, pokud bude většina platných hlasů pro jeho zrušení a zároveň tato většina bude představovat minimálně jednu pětinu všech oprávněných voličů, tedy 20 % z přibližně 1,7 milionu občanů s volebním právem.  V referendu o Zákoně o rodině z roku 2012 bylo 54,55% platných hlasů pro zrušení dotčeného zákona, který rozšiřoval práva registrovaných stejnopohlavních párů.  Slovinští katolíci a papež František vyzývali lid k hlasování proti. Část evropských politiků, včetně Violety Bulc, vyzývalo k hlasování pro, stejně tak i všechny politické strany zastoupené v Národním shromáždění mimo SDS a NSi.

Veřejné mínění.

Výzkum konaný pod záštitou Delo Stik v únoru 2015 ukázal, že 51 % Slovinců návrh zákona v době, kdy se konala politická debata v Národním shromáždění, podporovalo, zatímco 42 % bylo proti.  Jiný výzkum, konkrétně od Ninamedia, v březnu 2015 ukázal pouze 42 % podporu nového zákona a 54 % nesouhlas. Podpora byla více četná u osob mladších 30 let a v Primorském regionu.  Statistika z listopadu 2015 ukázala 46 % podporu a 54 % nesouhlas. Ve statistických šetřeních byly znát zřetelné rozdíly napříč různými skupinami obyvatel. Podpora zákona byla nejvíc četná ze strany žen, ateistů a obyvatel více zalidněných oblastí, a nesouhlas zase ze strany mužů, katolíků a obyvatel řídce zalidněných oblastí. Celkově byl znát poměrně malý zájem o účast v referendu, což znamenalo, že se počítalo s jeho neplatností, a s tím související legalizací nového zákona.

Výsledky.

Předčasné volby začaly 15. prosince 2015 a pokračovaly ve dvou po sobě následujících dnech. Výsledky byly zveřejněny v neděli 20. prosince 2015 po uzavření volebních místnosti. Návrh novely zákona byl pozastaven, protože se k referendu dostavil potřebný počet voličů (více než 20 % oprávněných voličů), a většina z nich hlasovala proti. Podle slovinské ústavy jsou výsledky závazné.  Zdroj:

Následky referenda.

Parlament je povinen se po dobu jednoho roku zdržovat návrhů a legislativní činnosti v této oblasti. Iniciátoři petice slibují, že nebudou v zákonné lhůtě nijak bojkotovat legislativu, která by rozšiřovala sociální práva pro páry stejného pohlaví, pokud nebudou zahrnovat plná adopční práva a redefinici manželství. Podporovatelé opačného výsledku cítí zklamání a doufají, že počet hlasů 'pro' by mohl referendum zvrátit.

Referendum o legalizaci manželství osob stejného pohlaví proběhlo ve Slovinsku dne 20. prosince 2015. Dle předběžných výsledků je referendum platné a jasně vyhrálo odmítnutí homosexuálních manželství.

A referendum on a bill legalizing same-sex marriage was held in Slovenia on 20 December 2015. The bill was rejected, as a majority of voters voted against and the votes against were more than 20% of registered voters.


Historie.

Původní model "Volksempfänger" VE301 (číslo 301 se vztahuje k 30. 1. 1933, dnu převzetí moci nacisty) byl představen 18. srpna 1933 na 10. německé rozhlasové výstavě v Berlíně. VE301 byl k dostání za snadno dostupnou cenu 76 říšských marek (ekvivalent průměrné mzdy za dva týdny). Později byl vyráběn levnější model DKE38 ("Deutscher Kleinempfänger", lidově nazývaný "Goebbelsova huba"), který byl prodáván na splátky za cenu 35 říšských marek. Dále byly vyráběny další modely pod různými názvy. Masové rozšíření těchto levných přístrojů způsobilo, že v roce 1941 vlastnilo rádio 65 % německých domácností, oproti 25 % v roce 1933.  "Volksempfänger" byl navržen tak, aby mohl být vyráběn co nejlevněji, a v důsledku toho nebyl možný poslech stanic vysílajících na krátkých vlnách. Na stupnici ladění, na rozdíl od praxe obvyklé v této době, neměl vyznačené přibližné pozice hlavních evropských stanic. Byly vyznačeny pouze německé a rakouské stanice a levnější modely měly uvedeny pouze čísla. Citlivost přijímače byla omezena kvůli snížení výrobních nákladů tak, aby bylo možno naladit celostátní "Deutschlandsender" a místní stanice. Zahraniční stanice mohly být přijímány po setmění s externí anténou, zejména když stanice jako např. BBC World Service v průběhu války zvýšily vysílací výkon.  Poslech zahraničních stanic se po zahájení války stal v Německu trestným činem, zatímco na některých okupovaných územích, např. v Polsku, byl poslech rádia zakázán všem neněmeckým obyvatelům (později za války byl tento zákaz rozšířen na další okupované země, kde docházelo k masovému zabavování radiopřijímačů). Tresty se pohybovaly od pokut a zabavení rádií až k odsouzení do koncentračního tábora nebo i k smrti. Nicméně, tajný poslech byl rozšířený v mnoha nacisty okupovaných zemích i (zejména později za války) v Německu samotném. Němci se také pokoušeli o rušení radiového signálu některých nepřátelských stanic, ale s omezeným úspěchem.

Volksempfänger ( Lidový přijímač) byla řada radiopřijímačů vyvinutých Otto Griessingem na objednávku německého ministra propagandy Josepha Goebbelse.  Účelem programu "Volksempfänger" bylo vytvořit radiopřijímače dostupné široké veřejnosti. Goebbels si uvědomil velký propagandistický potenciál tohoto relativně nového média, a proto považoval širší dostupnost přijímačů za velmi důležitou.

The Volksempfänger (, "people's receiver") was a range of radio receivers developed by engineer Otto Griessing at the request of Propaganda Minister Joseph Goebbels.  The purpose of the "Volksempfänger"-program was to make radio reception technology affordable to the general public. Joseph Goebbels realized the great propaganda potential of this relatively new medium and thus considered widespread availability of receivers highly important.


Historie města.

Od založení do 17. století.

Insterburg byl založen roku 1336 při křížové výpravě proti pohanským Prusům. Založil ho společně s hradem "Instierburgem" velmistr Řádu německých rytířů Dietrich von Altenburg na místě původní pruské pevnosti. Hrad s osadou byl vypleněn v roce 1376 Litevci a 1457 Poláky. Následně byl přestavěn na sídlo prokurátora Řádu a začalo se mu říkat Insterburg. Roku 1525 Albrecht Braniborsko-Ansbašský sekularizoval Řád německých rytířů, a tak se Insterburg stal součástí Pruského vévodství. Městská práva dostala osada roku 1583 dekretem Jiřího Fridricha Braniborsko-Ansbašského. Bohužel většina města byla následně zničena požárem v roce 1590 (zničeno bylo 140 budov z původních 149). Během 17. století bylo město vyplundrováno postupně vojsky Švédů, Rusů a Tatarů. V letech 1643 - 1648 žila ve Insterburgu švédská královna Marie Eleonora, vdova po králi Gustavu Adolfovi.

Od 18. století do roku 1914.

V roce 1709 byla populace města zdecimována morem, a tak nabídl pruský král Fridrich Vilém I. rakouským protestantům vyhnaných ze Salzburského arcibiskupství, aby se usadili v roce 1732 právě v Insterburgu. Pruský královský dvůr se přestěhoval do místního hradu v roce 1723 a k městu byly oficiálně přičleněny okolní osady a i samotný hrad. V letech 1721 - 1748 koupil rozsáhlá území na západ od města kníže Leopold I. Anhaltsko-Desavský a rozvinul výrazně místní zemědělství. V letech 1758 - 1762 během Sedmileté války bylo město obsazeno ruskými vojsky.  Za Napoleonských válek v roce 1812 město navštívil samotný Napoleon. Na cestě do Německa v roce 1818 zde zemřel významný ruský generál Michail Bogdanovič Barclay de Tolly, který se velkou měrou zasloužil za Napoleonovu porážku v ruském tažení. Mezi lety 1828 - 1835 bylo město napojeno na silniční síť a v roce 1860 se Insterburg stal železničním uzlem mezi Köningsbergem a Kaunasem a mezi Tylží a Toruní. Díky dobrému dopravnímu spojení se začal ve městě rozvíjet průmysl. Vznikly zde slévárny, ocelárny a přádelny lnu. Rozvíjelo se i místní školství. V roce 1860 vzniklo gymnázium a dále ve městě fungovala zemědělská a zdravotní škola. V roce 1863 zde začala operovat tajná polská organizace, která zajišťovala zbraně Polákům pro připravované Lednové povstání proti ruské nadvládě. Po vzniku Německého císařství v roce 1871 se stal Insterburg především vojenskou základnou německé armády. V 1914 bylo ve městě na 2 000 vojáků.

20. století.

Na počátku první světové války bylo město na necelý měsíc obsazeno ruskými vojsky (mezi 24. srpnem a 11. zářím 1914) a následně se stalo hlavním stanem pro generála Hindenburga. Mezi světovými válkami došlo k jeho dalšímu rozvoji. Insterburg se stal sídlem místní správy, soudu, celního úřadu, pobočky říšské banky a obchodní komory. Hospodářství se rozrostlo se vznikem závodů na výrobu cukrovinek, octa, chemikálií a dílny na zpracování kůží. Po nástupu nacismu v Německu v roce 1933 vznikly ve městě velké kasárny a vojenské letiště. V roce 1939 došlo k rekonstrukci nejvýznamnějších památek města. Před vypuknutím války mělo město téměř 49 000 obyvatel. Za války byl Insterburg bombardován dne 27. července 1944 britským Royal Air Force. Následně začala německá operace Hanibal, které měla za cíl evakuovat většinu německého obyvatelstva z Východního Pruska do Německa před příchodem Rudé armády. Z původních 50 tisíc zbylo ve městě v lednu 1945 pouze něco okolo 8 - 10 000, zejména těch co pracovali v továrnách a ve státních institucích. Sověti od 20. ledna 1945 město neustále bombardovali, čímž ho v podstatě srovnali se zemí. Rudá armáda vstoupila do města 22. ledna 1945.

Pod sovětskou a ruskou správou.

Po příchodu Rudé armády byl ve městě vytvořen internační tábor pod vedením NKVD. Pro tento účel sloužil místní hrad, z kterého se stal velký tranzitní tábor pro zbylé německé obyvatelstvo, které bylo nuceně posíláno v letech 1946 - 1949 do Východního Německa. Táborem prošlo na 250 000 lidí a na 16 000 jich v táboře zahynulo. Po odsunutí německého obyvatelstva se do města začali stěhovat především Rusové z centrálních oblastí Ruska. Po válce připadlo město pod správu SSSR a bylo přejmenováno na "Čerňachovsk" podle hrdiny Sovětského svazu Ivana Daniloviče Čerňachovského, sovětského generála, který padl při dobývání Köningsbergu. Po rozpadu SSSR v roce 1991 se město stalo součástí Ruska jako jeho exkláva. Výrazně negativně se podepsalo na ekonomice Čerňachovsku přistoupení sousední Litvy a Polska do EU v roce 2004. Celá Kaliningradská oblast se dostala do výrazné izolace, začala se zhoršovat ekonomická situace obyvatel a růst nezaměstnanost. Dokonce poprvé od od konce války začal klesat počet obyvatel města.  V roce 1996 německá organizace "Lidový spolek péče o německé hroby obětí válek" obnovila ve městě hřbitov z první světové války, na kterém leží 556 německých a 165 ruských padlých vojáků. Od té doby bylo na společném hřbitově pochováno na 8 700 vojáků.

Obyvatelstvo.

Etnické složení obyvatelstva.

Při sčítání lidu v roce 2010 bylo etnické složení v městě následující:

Čerňachovsk ( "Черняхо́вск"; Insterburg; "Įsrutis"; "Wystruć", "Instruč" ) je město v Kaliningradské oblasti v Rusku ležící 90 km východně od Kaliningradu s populací čítající v roce 2010 cca 40 000 obyvatel.

Chernyakhovsk () – known prior to 1946 by its German name of (; ) – is a town in the Kaliningrad Oblast of Russia, where it is the administrative center of Chernyakhovsky District. Located at the confluence of the Instruch and Angrapa Rivers, which unite to become the Pregolya River below Chernyakhovsk, the town had a population in 2017 of 36,423.


Historie.

Od založení do 18. století.

Z archeologický vykopávek je známo, že osídlení na místě dnešního města existovalo již na konci Doby ledové. Před dobytím území Řádem německých rytířů v 13. století se nacházela v oblasti pevnost kmene Prusů. První zmínka o Gumbinnenu pochází z roku 1580, kdy byla osada součástí Pruského vévodství. Původní název města nejspíš pochází z litevského slova "Gumbinė", což znamená v češtině hlíza. Samotná osada byla založena v roce 1545 na příkaz hraběte Albrechta Braniborsko-Ansbašského.  V roce 1656 vyplenili osadu Tataři a následně přišel v letech 1709–1711 mor. Obě události téměř zdecimovaly obyvatelstvo celého tehdejšího Východního Pruska, a tak pruský král Fridrich Vilém I. inicioval kolonizaci vylidněných oblastí. Fridrich Vilém garantoval Gumbinnenu městská práva v roce 1724 a v roce 1732 přišla první velká skupina osadníků. Jednalo se protestanty, kteří byli vypovězeni ze Salzburského arcibiskupství kvůli své víře. V roce 1752 osadníci postavili nemocnici a tzv. "Salzburský kostel". Kostel by přestavěn v roce 1840 známým architektem Karlem Fridrichem Schinkelem a stojí ve městě dodnes. Po roce 1736 se z města stalo správní centrum přilehlé oblasti. Během Sedmileté války byl Gumbinnen obsazen mezi roky 1757–1762 ruskými vojsky.

Od 19. století do roku 1945.

Během Napoleonských válek propochodovala francouzská armáda městem v roce 1812 a samotný Napoleon zde strávil čtyři dny. V roce 1818 se stalo město hlavním centrem vládního obvodu Gumbinnen (). Ekonomické oživení přišlo s rokem 1860, kdy bylo město napojeno na železnici. Do konce 19. století zde vznikla slévárna, továrna na nábytek, pletárna, dvě pily a několik cihelen.  Na začátku první světové války (v srpnu 1914) proběhla v blízkosti města Bitva o Gumbinnen, ve které ruské vojsko slavilo vítězství. Následně bylo město Rusy na několik týdnů obsazeno. Po válce byla ve městě postavena elektrárna "Ostpreußenwerk", která zásobovala elektřinou většinu Východního Pruska a v roce 1923 byl dokončen luteránský kostel. Na konci druhé světové války začala operace Hanibal, která měla za cíl evakuovat většinu německého obyvatelstva z Východního Pruska před postupující Rudou armádou. Dne 16. října 1945 provedli Sověti nálet na město, který zničil podstatnou část starého města a následně 22. října 1945 Rudá armáda vstoupila do města. Němci město dobyli zpět o dva dny později, což mělo za následek mnoho zvěrstev vůči civilnímu obyvatelstvu ze strany Sovětů. Definitivně Sověti dobyli město 21. ledna 1945.

Součástí SSSR a Ruska.

Po válce město připadlo SSSR a stalo se součástí tzv. Kaliningradské oblasti. V roce 1946 byl Gumbinnen přejmenován na Gusev na počest kapitána Rudé armády Sergeje Ivanoviče Guseva, který padl při bitvě o město v lednu 1945. Zbylé německé obyvatelstvo bylo odsunuto a do města se nastěhovali Rusové především z oblasti centrálního Ruska a Povolží. Pro nové obyvatele byla postavena rozsáhlá panelová sídliště. Po rozpadu SSSR v roce 1991 se město stalo součástí Ruska jako jeho exkláva. Místní ekonomika začala výrazně trpět izolací od zbytku Ruska a problémy narostly se vstupem sousedního Polska a Litvy do EU v roce 2004.

Obyvatelstvo.

Etnické složení obyvatelstva.

Gusev (), do roku 1946 (, ) je město v Kaliningradské oblasti (dříve Východní Prusko), exklávě Ruské federace, poblíž hranice s Litvou a Polskem. V roce 2010 mělo necelých 28 620 obyvatel.

Gusev (), previously known by its German name (; ), is a town and the administrative center of Gusevsky District of Kaliningrad Oblast, Russia, located at the confluence of the Pissa and Krasnaya Rivers, near the border with Poland and Lithuania, east of Chernyakhovsk. Population figures:


Dětství.

Edmund se narodil v Londýně. Byl mladším bratrem Eduarda I., Markéty Anglické a Beatrix Anglické, a starším bratrem Kateřiny Anglické.  V roce 1255 mu bylo uděleno Sicilské království a Apulie, jménem papeže Inocence IV. Na oplátku se jeho otec zavázal zaplatit papežství 135 541 marek a slíbil, že povede válku proti Manfrédovi Sicilskému, aby království uvolnil. Po Inocencově smrti, nový papež Alexandr IV. potvrdil Edmundovo udělení. Jindřichovi baroni odmítli přispět na to, čemu říkali "sicilský podnik" a nakonec byl Jindřich schopný zaplatit pouze 60 000 marek. Steven Runciman říká, že udělení království papež Alexandr IV. zrušil dne 16. prosince 1258. Baines a Harland však uvádějí, že k tomu došlo až roku 1263 papežem Urbanem IV. Edmund se tedy zřekl sicilského království.

Život.

Edmund nicméně brzy, 25. října 1265, získal významné majetky a hodnosti, brzy potom, co propadly Šimonovi z Montfortu, přijal tedy hrabství Leicester a později Lancaster. Také získal tituly a majetky pána z Ferrers, které zahrnovaly hrabství Derby, a hrad Hinckley.  V roce 1267 mu bylo uděleno hrabství Builth Wells v opozici vůči tehdejšímu držiteli, Llywelynovi ap Gruffyddovi (poslední princ nezávislého Walesu). Aby mu pomohl dobýt zemi, byla mu poskytnuta panství staršího bratra, Trilateral of Skenfrith, Grosmont a White Castle společně s Monmouthem. Po občanské válce v roce 1267, byl jmenován šerifem z Lancashire. Jindřich III. v roce 1267 udělal ze svého druhého syna hraběte z Leicesteru, a udělil mu čest a výsady tohoto města. Následující rok se stal konstáblem hradu Leicester, královského majetku ve jménu krále. Od této chvíle měl Edmund pověst nemilosrdného a zuřivého válečníka, ale nebyl v Anglii během bojů s Montfortem.  V roce 1271 doprovázel svého staršího bratra Eduarda na devátou křížovou výpravu do Palestiny. Někteří historici, včetně autorů Encyclopædia Britannica, tvrdí, že právě tak Edmund získal svou přezdívku "Crouchback".  Edmund zůstal loajální ke svému bratrovi, Eduardovi, který potvrdil Charter grants z roku 1265, 1267, 1268–9, v listině Inspeximus v roce 1284. Edmund častopůsobil jako vyslanec v zahraničí. v roce 1291, byl guvernérem Ponthieu, ve jménu své druhé manželky, Blanky z Artois.  Na zpáteční cestě z křížové výpravy roku 1271–2 zvelebil hrad Grosmont a učinil ho svým domovem. Právě tam se v roce 1281 zřejmě narodil jeho syn Jindřich.

Rodina.

Edmund se poprvé oženil 8. dubna 1269 s Avelin de Forz, dcerou Viléma de Forz, 4. hraběte z Albemarle a Isabely de Fortibus, hraběnky z Devonu. Zemřela pouhé 4 roky po svatbě, ve věku 15 let, a byla pochována ve Westminsterském opatství. Pár neměl žádné děti, i když některé zdroje se domnívají, že mohla zemřít po porodu nebo krátce po potratu.  Podruhé se oženil 3. února 1276 v Paříži s Blankou z Artois, vdovou po Jindřichovi I. Navarrském, dcerou Roberta I. z Artois a Matyldy Brabantské. S Blankou měl tři děti:

Edmund z Lancasteru (16. leden 1245 – 5. červen 1296), člen rodu Plantagenetů, druhý přeživší syn Jindřicha III. Plantageneta a Eleonory Provensálské. V dětství si dělal nároky na Sicilské království, ale nikdy tam nevládl. V roce 1265 mu byly poskytnuty všechny pozemky Šimona z Montfortu a od roku 1267 byl hrabětem z Leicesteru. V témže roce také začal vládnout v Lancashire, ale do roku 1276 nebyl hrabětem z Lancasteru. V letech 1276 až 1284 řídil Champagne a Brie se svou druhou manželkou, Blankou z Artois, ve jménu její dcery Jany. Jeho přezdívka, "Crouchback", odkazuje na jeho účast na Deváté křížové výpravě.

Edmund Crouchback (16 January 12455 June 1296), Earl of Lancaster, Leicester, and Derby was a member of the House of Plantagenet. He was the second surviving son of King Henry III of England and Eleanor of Provence. In his childhood he had a claim on the Kingdom of Sicily; however, he never ruled there. He was granted all the lands of Simon de Montfort in 1265, and from 1267 he was titled Earl of Leicester. In that year he also began to rule Lancashire, but he did not take the title Earl of Lancaster until 1276. Between 1276 and 1284 he governed the counties of Champagne and Brie with his second wife, Blanche of Artois, in the name of her daughter Joan, and he was described in the English patent rolls as earl of Lancaster and Champagne. His nickname, "Crouchback" (meaning "cross-back"), refers to his participation in the Ninth Crusade.


Kvalifikované týmy.

Pozn.: pokud by Ligu mistrů AFC vyhrál tým z Japonska, na turnaj by se kvalifikoval poražený finalista místo vítěze J. League 1 (aby Japonsko nemělo z konfederace AFC dvojí zastoupení).

Stadiony.

V červnu 2016 byly vybrány jako dějiště MS klubů 2016 stadiony Suita City Football Stadium ve městě Ósaka a International Stadium Yokohama ve městě Jokohama.

Pravidla.

Pro vyřazovací zápasy platí:  Pro zápasy o 5. a 3. místo platí:

Využití videa.

FIFA během turnaje zavedla (poprvé v historii) využití videozáznamu pro posouzení sporných situací (např. platnosti gólů, penaltových faulů, udělení červených karet apod.). Proškolený videoasistent (anglicky VAR – video assistant referee) má v operační místnosti přístup k vysílanému TV signálu a záběrům kamer a v případě potřeby může komunikovat na dálku s hlavním rozhodčím o klíčových verdiktech. Finální rozhodnutí spočívá nadále na hlavním rozhodčím, videoasistent má pomocnou roli jako pomezní a čtvrtý rozhodčí. Poprvé pomoc videoasistenta využil na turnaji maďarský rozhodčí Viktor Kassai během semifinálového zápasu mezi týmy Atlético Nacional a Kašima Antlers (0:3), kdy konzultoval sporný zákrok v pokutovém území, za nějž poté nařídil pokutový kop ve prospěch japonského mužstva (Kašima Antlers).  Role videoasistenta v zápasech má být během dvou let nadále testována ve 12 zemích: Austrálii, Brazílii, Belgii, České republice, Francii, Německu, Itálii, Mexiku, Nizozemsku, Portugalsku, Kataru a USA.

Zápasy.

Uvedené termíny jsou v místním čase Japan Standard Time (). Los proběhl 21. září 2016 v 11:00 SELČ () v sídle FIFA ve švýcarském Curychu.

Mistrovství světa ve fotbale klubů 2016 (oficiálně FIFA Club World Cup Japan 2016 presented by Alibaba E-Auto, japonsky Alibaba E-Auto プレゼンツ FIFAクラブワールドカップ ジャパン2016) se hrálo v termínu 8. – 18. prosince 2016 v Japonsku. Byl to 13. ročník MS klubů, ve kterém se střetává šest vítězů jednotlivých nejvyšších kontinentálních soutěží a vítěz ligy pořadatelské země. Poprvé v historii soutěžních utkání zavedla FIFA využití videozáznamu pro posouzení sporných situací.  Zástupci Evropy (Real Madrid) a Jižní Ameriky (Atlético Nacional) byli nasazeni přímo do semifinále. Předchozí ročník 2015 vyhrál španělský klub FC Barcelona z konfederace UEFA. Ročník 2016 vyhrál španělský klub Real Madrid, pro nějž to byl druhý titul v historii turnaje.

The 2016 FIFA Club World Cup (officially known as the FIFA Club World Cup Japan 2016 presented by Alibaba YunOS Auto for sponsorship reasons) was the 13th edition of the FIFA Club World Cup, a FIFA-organised international club football tournament between the winners of the six continental confederations, as well as the host nation's league champions. The tournament was hosted by Japan. Real Madrid won their second Club World Cup, defeating hosts Kashima Antlers in the final.


Raná léta.

Narodil se v Bar-le-Duc (Lotrinsko), jako syn Klaudia, vévody z Guise, a jeho manželky Antoinette Bourbonské. Jeho sestra, Marie de Guise, byla manželkou Jakuba V. Skotského a matkou Marie Stuartovny. Mladší bratr Karel byl lotrinským kardinálem. Byl mladým bratrancem Jindřicha II. Francouzského, se kterým vyrůstal, a rodem předním jedincem ve Francii, přesto, že pomlouvači zdůrazňovali jeho "cizí" původ (byl zahraničnmí knížetem), a to lotrinský.  V roce 1545, byl vážně zraněn při druhém obléhání Boulogne, ale zotavil se. Byl zasažen kopím přes mříže své helmy. Ocelový hrot mu propíchl obě tváře, a šest palců kopí se ulomilo prudkostí úderu. Seděl však pevně v sedle, a sám jel zpět do svého stanu. Když chirurg myslel, že umře bolestí při vytahování kusů železa, ' nesl to tak lehce, jakoby mu škubali vlasy z hlavy '. František měl po celý život jizvy z této rány.  V roce 1548 se oženil s Annou d'Este, dcerou vévody z Ferrary, Ercola II. d'Este, a francouzské princezny, Renaty, dcery Ludvíka XII.

Vojenská kariéra.

V roce 1551, se stal Velkým komorníkem Francie. V roce 1552 získal mezinárodní věhlas, když úspěšně bránil město Metz proti silám císaře Karla V., a znovu císařská vojska porazil v roce 1554 v bitvě u Renty, ale příměří z Vaucelles dočasně omezilo jeho vojenskou činnost.  V roce 1557 vedl armádu do Itálie na podporu papeže Pavla IV., ale byl odvolán do Francie, a po porážce konstábla z Montmorency v bitvě u St. Quentin, se stal generálporučíkem Francie. Dne 7. ledna 1558 dobyl Calais z rukou angličanů, pak Thionville a v létě Arlon, a připravoval se k postupu do Lucemburska, když byl podepsán Mír z Cateau-Cambrési. Po celou dobu panování Jindřicha II. byl přední vojenskou osobou Francie, zdvořilým, vlídným, upřímným a všeobecně populárním, "velkým vévodou de Guise", jak ho nazýval jeho současník Brantôme.  Nástup Františkovy neteře Marie Stuartovny, a jejího manžela Františka II. na francouzský trůn, byl nicméně triumf pro rodinu de Guise, a Velmistr Francie Montmorency byl zneuctěn a poslán od dvora. Vévoda de Guise a jeho bratr, lotrinský kardinál Karel byli nejvyššími v královské radě. "Moje rada", říkával, "je tak a tak, a tak musíme jednat". Občas podepsal veřejné listiny pro krále, jen svým křestním jménem.

Náboženské války.

V reakci na moc katolických Guisů u dvora, La Renaudie, protestantský kavalír z Périgordu, snad na vzdálený popud Ludvíka I. de Condé, zorganizoval amatérské spiknutí s cílem zmocnit se vévody de Guise a jeho bratra Karla, lotrinského kardinála. Spiknutí bylo odhaleno a násilně potlačeno, zahájilo sérii vražd a atentátů ve více a více jedovatém ovzduší. Bezprostředně poté byl Condé nucen prchnout od dvora, a moc Guisů byla svrchovaná. Rozmluvoa, kterou Gaspard de Coligny, vůdce hugenotů, vyřkl proti Guisům na Shromáždění honorace ve Fontainebleau, ani v nejmenším neovlivnila krále Františka II., ale vedla spíše k uvěznění Ludvíka de Condé, na Karlův příkaz.  Král, nicméně, 5. prosince 1560 zemřel – pro Guisy to pyl rok plný katastrof, a to jak ve Skotsku, tak ve Francii. Během několika měsíců začal jejich vliv upadat. Po nástupu Karla IX. na trůn, žil vévoda de Guise v ústraní na svých statcích. Regentka, Kateřina Medicejská, byla nejprve nakloněna protestantům. K obraně katolické věci, vévoda de Guise, spolu se svým starým nepřítelem, konstáblem Montorencym a maršálem de Saint-André vytvořil tzv. triumviát v čele Katolické ligy, vzdorující politice ústupků, kterou se Kateřina Medicejská pokusila zahájit ve prospěch protestantů. Jeho veřejná reputace bývalého vojenského hrdiny se změnila.  Plán triumviátu byl vyjednávat s habsburským Španělskem a Svatým stolcem, a také dospět k porozumění s německým protestantským princem a přimět ho, aby opustil od myšlenky pomoci francouzským protestantům. Okolo července 1561, de Guise napsal v tomto smyslu vévodovi z Württembergu. Hovor v Poissy mezi teology obou vyznání byl marný, a smírčí politika Kateřiny Medicejské byla poražena. Od 15. do 18. února 1562 Guise navštívil vévodu z Württembergu v Savern, a přesvědčil ho, že konference v Poissy selhala kvůli protestantům.  Jak Guise prošel Wassy-sur-Blaise při cestě do Paříže, konal se masakr protestantů. Není známo, do jaké míry byl za to odpovědný, ale Masakr hugenotů ve Wassy roznítil otevřený vojenský konflikt v Hugenotské války. Obléhání Bourges v září bylo počáteční epizodou, po měsíci obléhání Guise dobyl Rouen z rukou protestantů. Bitva u Dreux, při které byl Montmorency zajat a Saint-André zabit, byla Guisem nakonec otočena ve prospěch katolíků, a Condé, vůdce hugenotů, byl zajat.

Atentát.

Ve čtvrtém střetnutí, se Guise chystal vzít hugenotským přívržencům Condého Orléans, když náhle byl 18. února 1563 zraněn hugenotským atentátníkem, Jeanem de Poltrot, a o šest dní později zemřel. V Château Corney chirurgům vykrvácel.

Rodina.

Guise se 29. dubna 1548 v Saint-Germain-en-Laye oženil s Annou d´Este. Měli spolu několik dětí:

František de Guise nebo František Lotrinský, princ z Joinville, vévoda z Guise a Aumale (17. únor 1519 – 24. únor 1563), byl francouzský voják a politik. Byl katolík, v době, kdy byly války mezi katolíky a hugenoty.

Francis de Lorraine II, Prince of Joinville, Duke of Guise, Duke of Aumale (; 17 February 1519 – 24 February 1563), was a French general and politician. A prominent leader during the Italian War of 1551–1559 and French Wars of Religion, he was assassinated during the siege of Orleans in 1563.


Život.

Byl následníkem otce Kristiána Augusta a tak se roku 1747, ve třinácti letech stal knížatem anhaltsko-zerbstským. Avšak na vládnutí byl moc mladý, proto se jeho regentem stala matka, vdova Johana Šarlota. Jeho starší sestra Kateřina již v té době byla na ruském dvoře.  Získal medaili Řádu svatého Ondřeje od Alžběty I. Petrovny. Byl i úspěšným vojevůdcem a roku 1751 se mu podařilo získat post majora. Nakonec se ale o rok později rozhodl armády zanechat a místo toho začal cestovat. Své cesty nakonec skončil v Zerbstu.  V roce 1776 vydal vyhlášku o náboženské toleranci ve všech svých knížectvích. Tato vyhláška dávala možnost vyznávat lidem různá náboženství a například luteráni již nebyli utlačováni katolíky.  Přes neutralitu Anhaltska na začátku sedmileté války jeho matka Johana Alžběta hostila francouzského markýze de Fraigne (1726-1791), který byl obviněn ze špionáže. Pro Fridricha II. Pruského to znamenalo porušení neutrality a 22. února 1758 se rozhodl Anhaltsko obsadit. Jeho obsazení měl naplánovat a provést major von Klesit a přesně tak udělal. Po této rozepři Fridricha Augusta s pruským králem musel Fridrich uprchnout do exilu v Basileji.  Fridrich August byl jedním z panovníků, kteří později vojensky podpořili Británii v Americké válce za nezávislost a to dvěma pluky pěších vojáků. Za tuto podporu získal od Británie nemalou peněžní sumu.  Po sporu s basilejskými politiky se ale musel přesunout do Lucemburku, kde zemřel. Byl posledním ve svém rodu, jím anhaltsko-zerbstští vymřeli a knížectví rozprodáním zaniklo.

Manželství a potomci.

Dne 17. listopadu 1753 se v Srbišti oženil s Karolínou (1732-1759), dceru knížete Maxmiliána Hesensko-Kasselského a vnučkou Karla I. Hesensko-Kasselského. Manželství bylo bezdětné.  Druhé manželství bylo oddáno dne 27. května 1764 v Ballenstedtu, kde si vzal Jindřišku Augustu Sofii (1744-1827), dceru Viktora Fridricha Anhaltsko-Bernburského. Opakovala se ale stejná situace jako u prvního manželství, také bylo bezdětné.  Po jeho smrti v roce 1793 tento rod vymřel a protože bylo dědictví knížectví sporné, bylo roku 1796 rozděleno mezi Anhaltsko-Bernburské, Anhaltsko-Köthenské a Anhaltsko-Desavské.

Fridrich August I. Anhaltsko-Zerbstský (8. srpna 1734, Štětín − 3. března 1793, Lucemburk) byl askánský německý princ a kníže anhaltsko-zerbstský.  Byl druhým a jediným přeživším synem Kristiána Augusta a jeho manželky Jana Alžběty, dcery Karla Augusta. Jeho sestrou tedy byla Kateřina II. Veliká, ruská carevna a jedna z nejznámějších ruských reformátorek.

Frederick Augustus, Prince of Anhalt-Zerbst (8 August 1734 in Alt Stettin – 3 March 1793 in Luxembourg), was a German prince of the House of Ascania and the last ruler of the Principality of Anhalt-Zerbst.  He was the second and sole surviving son of Christian Augustus, Prince of Anhalt-Zerbst (since 1742 of all Anhalt-Zerbst) by his wife Johanna Elisabeth of Holstein-Gottorp, daughter of Christian August of Schleswig-Holstein-Gottorp, Prince of Eutin, and was a younger brother of Russia's Catherine the Great.


Popis.

Tento poddruh popsal na základě měření vietnamských tygrů český zoolog Vratislav Mazák v roce 1968 a nazval jej podle známého lovce, ale i obdivovatele a ochránce tygrů Jima Corbetta. Jedná se o středně velkou subspecii, která je menší než tygr indický a sibiřský. Délka těla samců se pohybuje od 2,55 m po 2,85 m a hmotnost od 150 do 195 kg. Jako u ostatních tygrů je i zde poměrně výrazný pohlavní dimorfismus - samice měří 2,3 m - 2,55 m a váží od 100 do 130 kg. Zbarvení srsti je poněkud tmavší a výraznější než například u tygra indického. Černé pruhování je hustší a pruhy užší. Bílé zbarvení spodní části nezasahuje tak vysoko na boky.

Výskyt a populace.

Indočínští tygři žijí v Myanmaru, Laosu, Kambodži, Vietnamu a Thajsku. Dříve žili i v jižní Číně v provincii Jün-nan, ale v současnosti se tam již s největší pravděpodobností nevyskytují.  Odhad populace tohoto poddruhu je extrémně obtížný. Údaje se pohybují od 352 jedinců po 1 300, resp. „určitě méně než 2 500“. Pesimistická čísla udávala, že v Thajsku žilo v roce 2010 okolo 200 kusů, v Myanmaru asi 85, v ostatních zmíněných státech šlo vždy jen o 10 - 30 jedinců. Naopak optimistický odhad k roku 2010 byl 700 - 1 300 kusů. Další zdroje uvádějí, že v roce 2015 se celková populace pohybovala okolo 600 - 650 kusů. Velké množství těchto tygrů žije v thajském parku Huai Kha Khaeng. Ačkoliv jsou k dispozici sofistikované metody, jako fotopasti, je velmi obtížné detekovat v džunglích jihovýchodní Asie přítomnost tygrů. Například v Myanmaru se v letech 2002 až 2004 provádělo rozsáhlé mapování v rezervaci Hukaung Valley (Kačjinský stát), ale výsledky byly velmi chabé. Bylo zachyceno jen asi šest jedinců a interpolací se vypočítalo, že na území o rozloze 3 250 km² se vyskytuje 7–71 tygrů. V roce 2015 oznámil thajský „Department of National Parks, Wildlife and Plant Conservation“, že se počet tygrů na území Thajska zvýšil v některých rezervacích až o 50 % oproti stavu v roce 2005. Thajsko obecně je považováno za zemi, která se staví velmi dobře k záchraně tygrů.

Ekologie.

Tygr indočínský je zřejmě nejméně prozkoumaný žijící poddruh tygra. Jedním z důvodů je to, že se vyskytuje většinou v hustých tropických lesích, často v horách, v relativně méně zalidněných oblastech. Je to samotářské zvíře. Pokud je pozorováno v přírodě více jedinců pohromadě, jde vždy buď o samici s mláďaty anebo o pářící se pár.  Tygr indočínský je vrcholový predátor. Jeho oblíbenou kořistí jsou různé druhy kopytníků - sambar, serau, banteng, gaur, vodní buvol, divoké prase atd. V minulosti lovil i další druhy, jako byl kuprej, jelen lyrorohý, jelínek vepří a jelen Schomburgkův, ale tato zvířata buď vyhynula, nebo jich žije tak málo, že nemohou být pravidelnou lovnou zvěří. Proto se mnozí tygři musí zaměřovat i na menší živočichy, kteří donedávna nepatřili mezi jejich hlavní kořist. Loví proto muntžaky, makaky, dikobraze, jezevce bělohrdlé a některá jiná pralesní zvířata bez ohledu na velikost.

Rozmnožování.

Tygři indočínští se páří během celého roku, ale nejčastěji mezi listopadem a dubnem. Březost trvá přibližně 103 dní. Samice rodí až 7 koťat, ale průměr je pouze 3. Mláďata zůstávají s matkou zhruba 18 až 28 měsíců. Úmrtnost mláďat během prvního roku života je 35 %. Podílí se na tom požáry, záplavy a zabití jinými tygry či vlastní matkou. Samice se začínají rozmnožovat zhruba od 3,5 roku věku, samci asi o rok později. Doba dožití je v přírodě zhruba 15 let, v zajetí to může být až 26.

Vztahy s člověkem, hrozby.

Hlavní hrozbou pro tygra indočínského, stejně jako pro všechny ostatní poddruhy tygrů, je člověk a jeho aktivity. Zde je výčet nejdůležitějších z nich:

Tygr indočínský (nebo také tygr Corbettův; "Panthera tigris corbetti") je poddruh tygra, který žije v oblasti jihovýchodní Asie. Jeho celková populace dosahuje zřejmě 600 - 700 jedinců (nebo možná o něco více), přičemž žádná životaschopná propojená subpopulace není větší než 250 kusů. Z toho důvodu je podle IUCN veden jako ohrožený poddruh. Tygři z malajské populace, dříve považovaní za indočínské, jsou dnes vedeni jako samostatný poddruh - tygr malajský ("Panthera tigris jacksoni").

The Indochinese tiger ("Panthera tigris tigris") is a tiger population native to Southeast Asia. This population occurs in Myanmar, Thailand, Laos, Vietnam, Cambodia and southwestern China. It has been listed as Endangered on the IUCN Red List since 2008, as the population seriously declined and approaches the threshold for Critically Endangered. As per 2011, the population was thought to comprise 342 individuals, including 85 in Myanmar, and 20 in Vietnam, with the largest population unit surviving in Thailand estimated at 189 to 252 individuals during 2009 to 2014. It is considered extinct in Cambodia.


Rodina.

Její otec byl Sancho Kastilský, nemanželský syn krále Alfonsa XI. Kastilského a jeho milenky Eleonory de Guzmán, a bratr krále Jindřicha II. Kastilského. Její matkou byla Beatrix Portugalská, dcera Petra I. Portugalského a Inés de Castro. Eleonora se narodila v Aldeadavila de la Ribera.  Eleonořin bratr byl 2. hrabětem z Alburquerque.

Manželství.

Eleonora byla původně zasnoubená s Fridrichem, nemanželským synem Jindřicha II. Kastilského, nicméně toto zasnoubení bylo zrušeno.  Po smrti Jana I. Kastilského dne 9. října 1390 se Regentská rada zabývala otázkou dědictví, infantovi Jindřichovi bylo jedenáct let, Ferdinandovi deset. Bylo dohodnuto, že se Ferdinand se neožení, dokud Jindřichovi nebude čtrnáct let.  Petr I. Kastilský byl v roce 1369 zabit svým nemanželským bratrem Jindřichem. Zástupci duchovenstva, šlechty, venkovské šlechty a obchodníků, se dohodli, že Jindřichův vnuk infant Jindřich by si měl vzít za manželku vnučku zavražděného krále Petra, anglickou princeznu Kateřinu z Lancasteru, dceru Jana z Gentu. Jindřich splnil požadavky, takže teď bylo na jeho mladším bratrovi Ferdinandovi, aby si našel čestnou a bohatou manželku.  Právě šestnáctiletá Eleonora měla věk na vdávání. Eleonora se sňatkem souhlasila, ale ten se ještě nemohl uskutečnit, protože Ferdinandovi bylo teprve deset let. Vlastnila města Haro, Briones, Vilforado, Ledesma a města, která jí daroval král Jan I. Kastilský – Albuquerque, Codesera, Azagala, Alconchel, Medellin, Alconétar a Villalon. To z Eleonory dělalo přitažlivou manželku pro infanta Ferdinanda.  Sňatek mezi nimi se uskutečnil v roce 1394. Měli spolu sedm dětí:

Pozdější život.

V roce 1412, po Dohodě z Caspe, se Ferdinand a Eleonora stali králem a královnou Aragonie. Nicméně vládli jen čtyři roky, v roce 1416 Ferdinand ve 36 letech zemřel. Eleonora, které bylo 42 let, odešla do Mediny del Campo. V roce 1435 byl její syn, aragonský princ, po námořní bitvě u Ponzy v Janovské republice zajat.  Královský palác Medina del Campo, rodiště jejího manžela a jejich dětí, byl přeměněn na klášter Santa María la Real. Tam byla Eleonora svědkem bojů mezi svými dětmi a monarchisty, vedenými Álvarem de Lunou. Eleonora ztratila některé své pozemky.  Eleonora zemřela v roce 1435, v Medina del Campo, v provincii Valladolid. Je pohřbena v klášteře Santa María la Real, v jednoduchém hrobě na podlaze.

Eleonora z Alburquerque, 3. hraběnka z Alburquerque (1374 – 16. prosince 1435) se sňatkem s Ferdinandem I. Aragonským stala královnou Aragonie. Ve Španělsku je známá jako "Leonor Urraca de Castilla, condesa de Alburquerque".

Eleanor, 3rd Countess of Alburquerque (1374 – 16 December 1435) became Queen consort of Aragon by her marriage to Ferdinand I of Aragon. In Spanish, she is known as "Leonor Urraca de Castilla, condesa de Alburquerque".