Různé způsoby přidělování.

V praxi je někdy využití opusových čísel pro orientaci v dílech jednotlivých skladatelů komplikovanější kvůli jejich nesystematickému přidělování. Zpočátku je přidělovali vydavatelé pouze publikovaným dílům, a to podle pořadí vydání, které se nemuselo shodovat s pořadím vzniku. Kromě toho bylo do jednoho vydaného svazku (s jedním opusovým číslem) sdružováno více skladeb. Například prvních pět opusů Arcangela Corelliho obsahuje vždy po dvanácti houslových sonátách. Jednotlivé skladby se pak označují jako op. 1, č. 1 nebo op. 1/1 apod.  V 19. století začali skladatelé častěji sami přidělovat svým skladbám opusová čísla, která tak lépe odrážela pořadí jejich vzniku. Přidělovali je obvykle jednotlivým skladbám, nicméně písně a drobné skladbičky byly stále sdružovány do sbírek s jedním číslem, případně jim nebylo opusové číslo přiděleno vůbec. V některých případech (Richard Strauss, Antonín Dvořák) nebyla opusová čísla přidělována postupně (například Dvořákova Symfonie č. 5 z roku 1875 má opusové číslo 76, o pět let mladší Symfonie č. 6 je op. 60), nebo bylo již přidělené opusové číslo později použito pro zcela jinou skladbu.  Koncem 19. století se mezi skladateli rozšířil zvyk dávat svým dílům popisné názvy, které postačují pro identifikaci skladby, a od používání opusových čísel se částečně ustoupilo, i když je dodnes někteří autoři svým dílům přiřazují.

Jiné systémy číslování.

Pro jednoznačnou identifikaci skladeb autorů, kteří opusová čísla svým dílům vůbec nepřidělovali (většina barokních skladatelů), nebo jejichž tvorba je opusovými čísly pokryta velmi neúplně nebo nekonzistentně, se dnes místo opusových čísel používají spíše katalogy sestavené muzikology. U každé skladby je uveden kód katalogu, který je odvozen buď od jména skladatele, nebo katalogizátora, a pořadové číslo. Tímto způsobem je zpracováno například dílo těchto skladatelů:

Opusové číslo (z latinského "opus" = dílo, práce) je pořadové číslo určitého díla v rámci seznamu prací umělce. Používá se zejména v hudbě, často ve formě zkratky Op. následované samotným číslem. Díla jsou obvykle řazena chronologicky podle doby vzniku nebo vydání, a podle opusového čísla tak lze například zařadit skladbu do určitého tvůrčího období umělce. Kromě toho jsou opusová čísla užitečná při rozlišování skladeb, které mají podobný název (například různé klavírní sonáty ve stejné tónině).

In musical composition, the opus number is the "work number" that is assigned to a musical composition, or to a set of compositions, to indicate the chronological order of the composer's production. Opus numbers are used to distinguish among compositions with similar titles; the word is abbreviated as "Op." for a single work, or "Opp." when referring to more than one work.  To indicate the specific place of a given work within a music catalogue, the opus number is paired with a cardinal number; for example, Beethoven's Piano Sonata No. 14 in C-sharp minor (1801) (nicknamed "Moonlight Sonata") is "Opus 27, No. 2", whose work-number identifies it as a companion piece to "Opus 27, No. 1" (Piano Sonata No. 13 in E-flat major, 1800–01), paired in same opus number, with both being subtitled "Sonata quasi una Fantasia", the only two of the kind in all of Beethoven's 32 piano sonatas. Furthermore, the "Piano Sonata, Op. 27 No. 2, in C-sharp minor" is also catalogued as "Sonata No. 14", because it is the fourteenth sonata composed by Ludwig van Beethoven.  Given composers' inconsistent or inexistant assignment of opus numbers, especially during the Baroque (1600–1750) and the Classical (1750–1827) eras, musicologists have developed other catalogue-number systems; among them the "Bach-Werke-Verzeichnis" (BWV-number), and the "Köchel-Verzeichnis" (K- and KV-numbers) which enumerate the works of Johann Sebastian Bach and Wolfgang Amadeus Mozart, respectively.


Historie.

Pyrenejský ovčák je nejmladší z francouzských pasteveckých plemen a přestože bylo šlechtěno převážně ve Španělsku, oficiální zemí původu dle Mezinárodní kynologické federace je Francie. Přestože samotný pyrenejský ovčák je plemeno poměrně mladé a nové, jeho předky bychom hledali v Asii před více než tisícem let. Na pyrenejský poloostrov se tito psi dostali se svými majiteli-pastevci, jakožto hlídači stád hospodářských zvířat, nejčastěji ovcí. Nejčetnější chovy těchto psů se nacházeli v oblasti mezi Lurdami a Gavarnií. Tito původní psi měli dlouhou srst v obličeji, varianta s krátkou byla vyšlechtěna až později.  Pyrenejský ovčák se na veřejnosti poprvé prosadil jako služební pes za první světové války. Pro vojenské účely se začal využívat roku 1916 a využíval se především jeho čich, sekundárně i rychlost. První standard pyrenejského ovčáka byl vytvořen mezi lety 1921 až 1925. Jednalo se ale pouze o dokument sestavený skupinou lidí vedených plukovníkem Toletou, proto bývá za první oficiální standard považován až ten, vydaný roku 1990.  V současnosti se jedná o plemeno běžné i v České republice, i když je často laiky zaměňováno za pouliční směsku.

Vzhled.

Pyrenejský ovčák je středně velký, lehce stavěný pes s jemnou konstrukcí. Jeho tělo je dobře osvalené a poměry jednotlivých částí přiměřené. Srst, která pokrývá celé tělo, je hustá, v různých odstínech od rezavá až po tmavě šedou. U varianty s dlouhou srstí v obličeji zasahuje i do očí a na dotek je jemnější a hladší, naopak varianta s krátkou srstí v obličeji má srst hrubší a mírně zplihlou. Hmotnost se pohybuje od 23 do 32 kg (feny jsou lehčí) a výška v kohoutku mezi 35 a 54cm.

Rozdíly mezi variantami.

Pyrenejský ovčák s dlouhou srstí v obličeji se od toho s krátkou srstí v obličeji neliší jen délkou srstí. Obecně platí, že ti se dlouhou srstí v obličeji jsou o něco menší i lehčí, dále také jejich srst může zakrývat oči psa, současně ale platí, že je možné (a poměrně časté), že do vrhu pyrenejských ovčáků s delší srstí se narodí jedinec se srstí krátkou. Naopak varianta s krátkou srstí v obličeji je vyšší, těžší a celkově mohutnější, což lze nejvíce poznat na nohách. Jejich srst na obličeji nesmí zakrývat oči.

Povaha.

Povahově je pyrenejský ovčák milý, přátelský, hravý a energický pes. Je inteligentní, bystrý a učenlivý, často také bývá silně závislý na svém majiteli či rodině, což může vést až k separační úzkosti. Má téměř nevyčerpatelnou zásobu energie a vyžaduje hodně pohybu a zaměstnání, pokud mu jej není dopřáno, psi začínají být úzkostliví až agresivní. Psi (samci) jsou mírně dominantní, ale nikoliv tvrdohlaví a pokud jim majitel jasně dá najevo, kdo je vůdce smečky, zůstanou mu věrnými a loajálními společníky. Jsou to ostražití psi, kteří neznámé lidi ignorují a zároveň jsou to dobří hlídači, kteří hlasitě upozorní na každého kolemjdoucího a v případě potřeby dokáží bránit jak majetek tak majitele. Mají vyvinutý lovecký instinkt a dobře vyvinutý čích, o čemž svědčí i to, že byli často využíváni pro vojenské účely.

Pyrenejský ovčák (anglicky: Pyrenean Shepherd, francouzsky: Chien de berger des Pyrénées) je španělsko-francouzské psí plemeno, často chované i v Česku. Existují dvě varianty: Pyrenejský ovčák s dlouhou srstí v obličeji a pyrenejský ovčák s krátkou srstí v obličeji. Obě dvě varianty mají vlastní standardy.

The Pyrenean Shepherd (known in France originally, and also in non-AKC registries such as the UKC, as the Berger des Pyrénées, and in Spain as the Pastor de los Pirineos) is a medium-small breed of dog native to the Pyrenees mountains in southern France and northern Spain, bred since at least medieval times for herding livestock, especially sheep. It worked as an active herder together with the Great Pyrenees, another breed, which acted as the flock's guardian.


Život.

Lucas van Leyden byl synem malíře Huygha Jacobsze (1460-1533) a jeho ženy Marie Hendriksdr. Matka zemřela po porodu a otec se znovu oženil. Základy malířské techniky se naučil patrně u svého otce (Podle Mandera byl Jacobsz relativně dobrý malíř, jeho díla se však nedochovala). Od roku 1508 se školil u leydenského malíře Cornelise Engebrechtsze. Lucas projevoval talent už v raném věku a stýkal se pouze s mladými umělci – malíři, rytci skla a zlatníky. Není známo, kde se naučil rytectví (zřejmě u některého zlatníka nebo dekoratéra zbraní), ale první rytinu zhotovil ve věku devíti let. Ve dvanácti letech prodal první obraz – akvarel sv. Huberta. Jeho nejstarší datovaný mědiryt je "Mohamed a mnich Sergius" (1508).  V roce 1514 se stal mistrem malířského cechu v Leydenu a v následujícím roce se oženil se šlechtičnou Elisabeth van Boschhuyzen, která mu porodila dva syny. V letech 1514, 1515 a 1519 je uváděn na seznamech leydenských mušketýrů. Jeho dílna prosperovala a v následujících letech hodně cestoval. V roce 1521 se v Antverpách setkal se svým současníkem Albrechtem Dürerem, který si cenil jeho umění. Oba si vyměnili své rytiny a navzájem se portrétovali. V roce 1527 navštívil Jan Gossaerta v Middelburgu a cestoval s ním do Zeelandu, Flander a Brabantska. Navštívili Gent, Mechelen a Antverpy.  Lucas van Leyden neměl žádné žáky ani pokračovatele. Jeho nejstarší syn, Pieter Cornelisz, je znám jako malíř skla. Lucasova dcera z předmanželského svazku se provdala za malíře Hoeye a roku 1533 se narodil jeho vnuk Lukas van Hoey Dammesz. (1533-1604). Jeho druhý vnuk Ioan de Hooy se stal malířem francouzského krále. Lucas van Leyden zemřel roku 1533 v 39 letech po dlouhém onemocnění tuberkulózou. Byl pohřben v Pieterskerk v Leidenu.

Dílo.

Druhý učitel Lucase van Leyden, Cornelis Engebrechtsz, je považován za posledního velkého představitel gotického manýrismu, který byl obeznámen s franko-vlámskou malbou a německými a italskými technikami kresby. Od svých učitelů si malíř osvojil zájem o drobnopisné detaily podle děl Hieronyma Bosche nebo panoramatické kompozice krajin dle Joachima Patinira. Během učednických let začal malovat maloformátové žánrové scény ("Vykladačka osudu", 1508), podobné dílům Quentina Massyse.  Lucasovy malby byly vyzrálé již v jeho čtrnácti letech a charakterizuje je do podrobností propracovaná a čistá podkresba a harmonické barvy. V osmnácti letech byl považován za nejschopnějšího malíře vlámské školy. Albrecht Dürer je jediným umělcem, který měl na Lucase van Leyden prokazatelný vliv, ale Lucas byl méně intelektuální a více se soustředil na anekdotické prvky scén a žánrové a karikující motivy ("Hráči karet", 1508). Malbě se více věnoval až po roce 1520. Jedním z jeho mistrovských děl, které chtěl do svých sbírek získat císař Rudolf II., je oltář "Poslední soud" (1526/1527).  Kromě obrazů a několika kreseb je známo kolem 174 jeho rytin, několik leptů z roku 1520 a 21 nedatovaných a nesignovaných dřevořezů. První rytiny ("Marie Magdalena na poušti", 1506) vytvořil již ve 13 letech. Rytiny patnáctiletého chlapce ("Pokušení svatého Antonína", 1509) se vyrovnají Callotovým.  Rané mědiryty z let 1506-1508 ukazují rychlý rozvoj Lucasova talentu, zejména s ohledem na individuální charakterizaci lidských tváří a péči věnovanou drobným detailům. Podoba Saula v mědirytu "David hrající na harfu Saulovi" (1508) inspirovala Dürera a převzal ji pro svůj list "Martyrium sv. Jana", který je součástí cyklu "Apokalypsa" (1498).  V následujících letech zpracoval některé konvenční náměty, např. cyklus kruhových grafických listů s pašijovými příběhy v ozdobném rámu s plastickými rostlinnými ornamenty (1509). Zároveň však vytvořil některá svá nejvýznamnější díla a mnohafigurální kompozice, jako "Návrat ztraceného syna" (1510), kde architektura napodobuje italské vzory (Andrea del Sarto) nebo "Velké Ecce Homo" (283 x 447 mm), zalidněné více než sto figurami a s architekturou v dokonalé renesanční perspektivě. V malém mědirytu "Mlékařka" (116 x 156 mm, 1510) zpracoval žánrové téma, které inspirovalo holandské umělce ještě o sto let později. Lucasovy rytiny "Velké Ecce Homo" a "Mlékařka" obdivoval také Rembrandt a roku 1642 na aukci zakoupil 14 jeho grafických listů za 1400 holandských tolarů.  Období 1512–1519 charakterizuje Dittrich jako expresivní a narativní styl. Příběhy jsou převzaty zejména ze Starého zákona ("Šalamounovo modlářství", 1514), Nového zákona ("Klanění tří králů" (1513) nebo antiky ("Pyramus a Thisbe", 1514) a rytiny jsou vytvořeny s mistrovskou lehkostí.  Sblížení s Albrechtem Dürerem mělo na Lucase van Leyden krátkodobě silný stylistický vliv a projevilo se v jeho tvorbě návratem k tématu Pašijí ("Malé pašije", 1921). V této době nakreslil také několik mistrovských portrétů ("Portrét muže", 1521) a vyzkoušel techniku leptu.  Pozdní grafické dílo Lucase van Leyden bylo ovlivněno společnou cestou s Janem Gossaertem a seznámením s jeho díly, poučenými italskou renesancí. Znal také grafické listy Marcantonio Raimondiho, ve kterých kopíroval díla Dürera a Raphaela také sérii erotických námětů podle předloh Giulia Romana.  V mědirytech Lucase van Leyden z let 1524–1530 převažují antické náměty ("Vergilius v koši", 1525) a plasticky modelovaná nahá mužská a ženská těla ("Kain zabíjející Abela", 1529, "Venuše Amor a Mars", 1530, "Lot a jeho dcery", 1530, "Alegorie sedmi ctností", 1530).

Lucas van Leyden, také Lucas Hugensz. Leyden nebo Lucas Jacobsz (květen nebo začátek června 1494 Leiden – 8. srpna 1533 Leiden) byl severoholandský malíř, kreslíř, mědirytec, autor leptů a dřevořezů. Získal proslulost ještě během svého života a je považován za jednoho z největších rytců v historii umění.

Lucas van Leyden (1494 – 8 August 1533), also named either Lucas Hugensz or Lucas Jacobsz, was a Dutch painter and printmaker in engraving and woodcut. Lucas van Leyden was among the first Dutch exponents of genre painting and was a very accomplished engraver. Lucas was the son of the painter Huygh Jacobsz. He was born, died, and was mainly active in Leiden.  Carel van Mander characterizes Lucas as a tireless artist, who as a child annoyed his mother by working long hours after nightfall, which she forbid not only for the cost of candlelight, but also because she felt that too much study was bad for his sensibilities. According to Van Mander, as a boy he only consorted with other young artists, such as painters, glass-etchers and goldsmiths, and was paid by the "Heer van Lochorst" (Johan van Lockhorst of Leiden, who died in 1510) a golden florin for each of his years at age 12 for a watercolor of St. Hubert.


Dějiny.

Založení kláštera.

Benediktinský klášter založila 8. května 1242 Anna Česká, vdova po slezském a polském knížeti Jindřichovi II. Pobožném, jenž padl v bitvě u Lehnice. Klášter byl osídlen benediktinskými mnichy z Opatovického kláštera. Roku1289 benediktini klášter opustili, ale už 1292 ho osídlili cisterciáci. 1392 se Vévodství slezské Svídnice a s ním i klášter, stalo součástí Zemí Koruny české.  Za husitských válek v letech 1426-1427 byl klášter zničen a 70 mnichů bylo zavražděno. V polovině 15. století byl kostel obnoven, klášter však znovu utrpěl za Třicetileté války. Ještě v 17. století za opata Bernarda Rosy však znovu rozkvetl, roku 1689 bylo založeno klášterní gymnázium se stipendiáty z nemajetných rodin a opat podporoval i lékaře a mystického básníka Angela Silesia. Po připojení Slezska k Prusku v roce 1742 se z klášterního kostela stal farní kostel a přestavba kláštera mohla začít až 1768, jenže už roku 1810 byl klášter v sekularizaci zrušen.

20. století.

Po první světové válce byli němečtí mniši z pražského Emauzského kláštera v tehdejším Československu nuceni opustit město, přesídlili roku 1919 do prázdných klášterních budov v Křesoboru, tehdy patřícímu k Výmarskému Německu. Papež Pius XI. v roce 1924 klášter znovu povýšil na opatství, avšak již v roce 1940 klášter zrušila nacistická vláda a budovy zkonfiskovala pro účely sběrného tábora. Během bombardování Berlína v roce 1942 sem byla také přemístěna značná část sbírek Berlínské státní knihovny.  Postupimskou dohodou z roku 1945 dolnoslezské území připadlo pod polskou správu. Ačkoli byl po válce klášter navrácen mnichům, byli tito, coby etničtí Němci v květnu 1946 ze Slezska polskou vládou vyhnáni. Dějiny kláštera jsou rovněž spojeny s řádem svatého Benedikta a s klášterem Bad Wimpfen v Bádensku-Württembersku, kam německá komunita z Křesoboru přesídlila roku 1947, když bývalé opatství přešlo do rukou Poláků. V témže roce byl Křesoborský klášter znovu osídlen polskými benediktinskými řeholnicemi, vysídlenými ze Lvova.

Zajímavosti.

V roce 1946 se na cestu z kláštera vydal konvoj, naložený tisíci rukopisy - autografické partitury W. A. Mozarta (¼ jeho známé hudby), L. van Beethovena, J. S. Bacha a dalších skladatelů - který se však ztratil. Některé svazky se v roce 1965 ojevily ve Východním Německu, zbytek sbírky "Berlinka" na Jagellonské universitě v Krakově a její status "krádeže umění" je dodnes předmětem sporů.

Památky.

Klášter Křesobor patří mezi nejcennější umělecké památky ve Slezsku a na jeho stavbě i výzdobě se podíleli nejlepší umělci středoevropského baroka, například Kilián Ignác Dientzenhofer, Ferdinand Maxmilián Brokoff a jeho žák Antonín Dorazil, Petr Brandl, Joseph Anton Lachel nebo Michael Willmann a jeho nevlastní syn Jan Kryštof Liška.

Křesoborský klášter ( "Klasztor w Krzeszowie", "Abtei Grüssau"), je bývalý benediktinský klášter v dolnoslezském Krzeszówě v Polsku, asi 16 km severovýchodně od Žacléře.

Krzeszów Abbey, formerly known as Grüssau Abbey (, ) refers to a historical Cistercian monastery in Grüssau, Lower Silesia, after 1945 Krzeszów, Poland. The name Grüssau Abbey, founded in 1947, refers to a house of the Benedictine Order in the town of Bad Wimpfen in Baden-Württemberg, where the German Grüssau (Krzeszów) community found refuge, after their "Kloster Grüssau" was taken over by Poland.  Kloster Grüssau (Abbey), a 1242 Benedictine foundation, from 1289 to 1810 was run by Cistercians, until it was secularized by the Prussian state. Since 1919, Kloster Grüssau was again run by Benedictines, exiles from Prague. The new location in post-war West Germany was referred to as Grüssau Abbey or Grüssau-Wimpfen. The site of the abbey in Krzeszów, Poland, then became known as Krzeszów Abbey.  The original abbey is now one of Poland's official national Historic Monuments ("Pomnik historii"), as designated May 1, 2004, and tracked by the National Heritage Board of Poland.


Landgravine Marie Louise of Hesse-Kassel

Rodina.

Marie Luisa byla jedním ze sedmnácti dětí, které měl lankrabě Karel Hesensko-Kasselský se svojí příbuznou Marií Amálií Kuronskou. Jejím sourozencem je například i Frederik I. Švédský nebo Vilém VIII. Hesensko-Kasselský. Mariini prarodiči z otcovy strany byli Vilém IV. Hesensko-Kasselský a Hedvika Žofie Braniborská. Z matčiny strany to byli "Jacob Kettler", vévoda Kuronský, a Luisa Šarlota Braniborská.

Manželství a děti.

Dne 26. dubna 1709 si Marie Luisa vzala Jana Viléma Frisa, prince oranžského. Byl nejstarším žijícím synem Jindřicha Kazimíra II., Nasavsko-dietzského prince a Henrietty Amálie Anhaltsko-Desavské. Jeho titul zdědil roku 1702 Vilém III., princ oranžský, díky jeho příbuznosti s Fredrikem Hendrikem a Vilémem I. zvaným Tichým.  Za jejich zasnoubení pravděpodobně mohla skutečnost, že Jana Viléma se vícekrát pokusili zabít jeho nepřátelé usilující o titul prince oranžského. Jeho matka Henrietta Amálie proto rychle začala hledat vhodnou nevěstu pro svého syna, která by byla s královským rodem spřízněna blíže než on. K uvážení zde bylo několik dívek, týden po cestě do knížectví Hesensko-Kasselského se ale Jan Vilém zasnoubil právě s Marií Luisou. Tehdy bylo Marii dvacet let a obecně se o ní nemluvilo jako o krásné dámě. Měla prý příliš tvrdé rysy a nevzhledně vystupující nos.  Přesto se spolu Marie Luisa a Jan Vilém vzali a krátkou dobu spolu byli šťastní, než Jan náhodou utonul roku 1711. V té době spolu již měli dceru Amálii a krátce po jeho smrti se narodil i pohrobek Vilém, později známý jako Vilém IV. Oranžský (∞ Princess Royal Anna Hannoverská).

Život.

Vzhledem k tomu, její manžel zemřel, zatímco ona byla těhotná, její syn Vilém zdědil titul princ oranžský již šest týdnů po narození. Jako regentka proto vládla Marie Luisa až do roku 1731 a za její vlády se měla zem velmi dobře, přestože byla v těchto věcech nezkušená. Za své vlády zažila několik přírodních katastrof, jako bylo několik špatných sklizní za sebou nebo tuhé zimy. Rychle si získala i oblibu obyvatelstva. Byla známá svojí inteligencí a laskavostí. Velkým problémem doby byli i parazité z Dálného Východu ničící hráze. Na jejich opravy bylo potřeba mnoho peněz a zvýšení daní v Haagu nebylo možné, proto přijela osobně za americkým generálem, který zrovna přebýval v Nizozemsku. Při odjezdu již vlastnila velkou částku peněz a jelo s ní i několik dobrovolníků pro opravy hrází.  Po návštěvě Francie v roce 1736 udržovala korespondenci s náboženským a sociálním reformátorem Mikulášem Ludvíkem. Marie sama byla věřící a poskytovala útočiště pronásledovaným protestantům, kteří prchali před Habsburky. Dokonce, i přes odpor svého syna Viléma, dovolila velké skupince Moravanů usadit se ve knížectví.  Svému synovi domluvila sňatek s Annou Hannoverskou. Ona sama se s ní setkala ale pouze několikrát za život, jelikož žila ve svém vlastním domě v ústraní od zbytku rodiny.  Mezi lety 1759 až do své smrti roku 1765 byla regentkou za mladého vnuka Viléma V. Ještě před ní tuto funkci vykonávala její snacha, Anna Hannoverská a po Marii její vnučka Karolína.  Marie Luisa byla vdovou 54 let a nakonec, 9. dubna 1765, v Leeuwardenu zemřela. Přežila i svého vlastního syna o čtrnáct let.

Marie Luisa Hesensko-Kasselská (7. února 1688, Kassel – 9. dubna 1765, Leeuwarden) byla lankraběnka Hesensko-Kasselská a princezna oranžská, jedna z mála žen, které získaly tento titul. Jejím otcem byl lankrabě Karel I. Hesensko-Kasselský a jeho manželka Marie Amálie Kuronská. Vzala si místodržitele Fríska a pozdějšího prince oranžského Jana Viléma Frisa.  Nezvyklé je hlavně to, že Marie Luisa vládla celkem dvakrát za svůj život; poprvé jako regentka za svého syna Viléma IV. a podruhé, až do své smrti, za svého vnuka Viléma V.

Marie Louise of Hesse-Kassel (7 February 1688 – 9 April 1765) was a Dutch regent, Princess of Orange by marriage to John William Friso, Prince of Orange, and regent of the Netherlands during the minority of her son and her grandson. She was a daughter of Charles I, Landgrave of Hesse-Kassel, and Maria Amalia of Courland. She and her husband are the most recent common ancestors of all currently reigning monarchs in Europe.  Marie Louise is notable for having served as regent for two periods in Dutch history: during the reigns of her young son, William IV, Prince of Orange from 1711 and 1730, and of her young grandson, William V, Prince of Orange, from 1759 to 1765. She was often fondly referred to as Marijke Meu (Aunt Mary) by her Dutch subjects.


Život.

Vyrůstal v sefardské židovské rodině. Zajímavostí je, že na lyceu téměř propadal z přírodních věd, v nichž se nakonec tak proslavil. Vystudoval lékařství na turínské univerzitě, absolvoval roku 1935. K jeho spolužákům patřili i další dva budoucí nositelé Nobelovy ceny Rita Leviová-Montalciniová a Renato Dulbecco.  Po škole se začal výrazněji věnovat genetice, když navázal zejména na výzkum Maxe Delbrücka. Delbrück utekl před nacisty do Spojených států, kde se o Luriových výzkumech v Itálii dozvěděl a pozval ho do USA. Italská fašistická vláda však Luriu do Ameriky nepustila. Nakonec byl puštěn aspoň do Paříže, kde pracoval v laboratoři manželů Curieových.  V Paříži započal svůj výzkum bakteriofágů, virů napadajících bakterie. Ty se ukázaly k výzkumu genů velmi výhodné. Roku 1940 však Němci vpadli do Francie a rychle postupovali na Paříž. Luriovi se podařilo utéct ještě před dobytím Paříže do Marseille, odkud pak odjel do Spojených států.  Fyzik Enrico Fermi mu v Americe zařídil Rockefellerovo stipendium a Luria se konečně připojil k Delbrückovu badatelskému týmu, v němž byl také Alfred Hershey. Právě Delbrück, Hershey a Luria nakonec dostali společně roku 1969 Nobelovou cenu. Jejich výzkum se odlišoval od ostatních tím, že stavěl více na fyzice než biologii, což budilo dlouho v biologických kruzích jistý odpor. Delbrückův tým však vyšel z toho, že biologické systémy jsou sice složitější, ale přesto systémy fyzikální.  Od roku 1943 působil Luria na univerzitě v Indianě, později na univerzitě v Illinois a nakonec na Massachusettském technologickém institutu (MIT) v Bostonu. Na konci 40. let získal americké občanství.

Salvador Edward Luria, rodným jménem Salvatore Luria (13. srpen 1912, Turín – 6. únor 1991, Lexington, Massachusetts) byl italsko-americký mikrobiolog židovského původu. Roku 1969 obdržel Nobelovu cenu za fyziologii nebo lékařství, a to za objev rozmnožování a genetické struktury virů a vlastností bakteriofágů.

Salvador Edward Luria (August 13, 1912 – February 6, 1991) was an Italian microbiologist, later a naturalized U.S. citizen. He won the Nobel Prize in Physiology or Medicine in 1969, with Max Delbrück and Alfred Hershey, for their discoveries on the replication mechanism and the genetic structure of viruses. Salvador Luria also showed that bacterial resistance to viruses (phages) is genetically inherited.


Život.

Vstoupil do dominikánského řádu v klášteře Santa Maria Novella v roce 1372, poté, co byl uzdraven díky zázračnému zásahu svaté Kateřiny Sienské (jak praví tradice) z koktavosti, jež mu do té doby komplikovala vstup do řádu. V rámci řádu vystudoval teologii v Paříži a působil jako vyučující a kazatel, zejména v Benátkách. S pověřením generála řádu Raimunda z Capuy zakládal kláštery, zachovávající přísnou observanci, zejména mužské kláštery v Benátkách (1391), ve Fiesole (1406) a rovněž klášter "Corpus Domini" v Benátkách, v němž žily pod přísnou řeholí dominikánské sestry.  Po smrti Inocence VII., v čase papežského schismatu se zúčastnil konkláve v roce 1406 jako vyslanec Benátské republiky a podílel se vělkou měrou na zvolení Benátčana Řehoře XII. Nový papež si zvolil Dominiciho zpovědníkem a rádcem, učinil jej biskupem v Dubrovníku (1407), a následně kardinálem (1408) a vyslal jej též do Uher, aby pro něj, římského papeže, zajistil podporu císaře Zikmunda Lucemburského proti avignonskému protipapeži Benediktu XIII.  S cílem ukončit papežské schisma doporučil Giovanni Dominici Řehořovi XII., aby se vzdal svého postu, a na koncilu v Kostnici oznámil jeho dobrovolnou demisi. Následující papež Martin V., zvolený kostnických koncilem, jmenoval Dominicho dne 19. července 1418 legátem v Čechách, aby pomohl potlačit husitské hnutí, považované za herezi. Jeho poslání však nepřineslo takřka žádné výsledky, mimo jiné i díky nezájmu ze strany Václava IV.  Giovanni Dominici byl blahořečen za pontifikátu papeže Řehoře XVI. 9. dubna 1832.  Témata Dominiciho děl nejsou pouze charakteru duchovního, ale též básnického, o čemž svědčí jeho početné hymny nebo sbírka s názvem "Laudi". Jeho dílo "Regole del governo di cura familiare" ("Pravidla péče o rodinu"), sepsané mezi lety 1400 a 1405, představuje pedagogický spisek, pojednávající o vývoji a schopnostech duše a těla (jeho smyslové stránky), o hospodaření s dary země a o výchově dětí. Další text, "Lucula Noctis" ("Světluška noci") je Dominiciho odpovědí na list Nicoly di Piero Salutati, a dotýká se v té době aktuálního tématu, a sice studia děl antických pohanských autorů. Dominici sice neodmítá klasická studia, ale rozhodně se staví proti humanistiskému okouzlení pohanstvím.

Giovanni Dominici, civilním jménem Giovanni Banchini nebo Baccini (Florencie, 1356 či 1357 – Buda, 10. června 1419), kardinál, biskup a spisovatel. Člen dominikánského řádu, legát a reformátor, který byl prohlášen blahoslaveným v roce 1832.

Giovanni Dominici ( 1355 – 10 June 1419) was an Italian Roman Catholic prelate and professed member from the Order of Preachers who became a cardinal. His ideas had a profound influence on the art of Fra Angelico who entered the order through him. But he once encountered difficulties becoming a friar due to a speech impediment that his superiors believed would rule him ineligible for both profession and the priesthood. Dominici became a noted theologian and preacher and was tireless in establishing monasteries and convents in cities such as Fiesole and Lucca.  He attempted to resign his cardinalate in 1415 during the Council of Constance after he succeeded in convincing the pope to abdicate in order to end the Western Schism. But the Council refused to accept his resignation though he had resigned from the archbishopric that he held. He spent the remainder of his life as a papal legate for Pope Martin V until he died in Buda.  He had been first named as a Blessed since 1622 though he had not been recognized as such until he was beatified on 9 April 1832.


Život.

Jeho životní osud byl zpočátku velmi trpký. Otec od rodiny odešel již v Mariově nejranějším dětství a jeho matku fašisté zatkli za distribuci protifašistických letáků a uvěznili v koncentračním táboře Dachau, když mu byly čtyři roky. Od té doby žil sám na ulici. Živil se žebráním a krádežemi, do školy nechodil. Když se jeho matka vrátila z koncentračního tábora, našla devítiletého Maria v nemocnici na prahu smrti. Mario v té době neuměl číst, psát ani počítat. Rozhodla se opustit ihned Itálii a vycestovala do USA, k příbuzným do Filadelfie. Ač neuměl anglicky a neměl žádný základ vzdělání, nastoupil Mario v Americe do školy. Za mimořádného úsilí se mu podařilo všechny handicapy překonat a nastoupit na univerzitu, a nakonec i do vědy.  Vystudoval chemii a fyziku na Antioch College (1961), titul Ph.D. získal roku 1967 na Harvardově univerzitě, v oboru biofyziky. V současnosti je profesorem na lékařské fakultě univerzity v Utahu, v Salt Lake City.

Dílo.

Jeho výzkum knokautu genů začal v roce 1980. Capecchi se pokusil vyřešit problém, že genetici, ač byli schopni gen přesně lokalizovat, nedokázali určit, co řídí. Většinou to jen odhadovali. Capecchiho myšlenka byla jednoduchá: když dokážeme gen vypnout ("knokautovat"), velmi rychle se ukáže, co se v organismu změnilo, a tím pádem, jakou funkci gen plnil. Techniku, jak toho dosáhnout, chtěl vyvinout, a to u myší. Ale v tuto možnost vědecká komunita tehdy nevěřila. Grant na projekt roku 1980 nezískal. Porušil tedy etické předpisy a začal výzkum tajně, když využil finance z jiného projektu. Velice nadějnými daty z tohoto výzkumu pak argumentoval v příští žádosti. Komise naštěstí jeho částečně neetický postup akceptovala a uznala svůj předchozí omyl. Capecchi nakonec metodu úspěšně vyvinul. S pomocí jeho metody vědci postupně "vypínají" každý jeden z 22 tisíc myších genů. Je to výzkum zásadní i pro pochopení činnosti genů u člověka, kterých není o mnoho více než u myší.

Mario Ramberg Capecchi (* 6. října 1937, Verona) je italo-americký molekulární genetik. Roku 2007 obdržel Nobelovu cenu za fyziologii a lékařství (spolu s Martinem Evansem a Oliverem Smithiesem), a to za techniku "genového knokautu", která dovoluje cíleným zásahem vyřadit vybraný gen z činnosti. V roce 2001 získal též Laskerovu cenu.

Mario Ramberg Capecchi (6 October 1937) is an Italian-born molecular geneticist and a co-winner of the 2007 Nobel Prize in Physiology or Medicine for discovering a method to create mice in which a specific gene is turned off, known as knockout mice. He shared the prize with Martin Evans and Oliver Smithies. He is currently Distinguished Professor of Human Genetics and Biology at the University of Utah School of Medicine.


Výskyt.

Makak medvědí se vyskytuje v jihovýchodní Asii, od Indočíny, jako je Indie, Čína, Myanmar, Thajsko až k Malajskému souostroví. Uměle vysazená populace je na neobydleném ostrově Tanaxpillo patřící Mexiku. K životu dávají přednost stálezeleným tropickým a subtropickým lesům, lze je najít v různých nadmořských výškách, přičemž výskyt je ovlivněn množstvím srážek.

Popis a chování.

Makak medvědí měří 48,5−68 cm a váží od 7,5 do 10,2 kg. Samci jsou větší než samice, u tohoto druhu je vyvinut pohlavní dimorfismus. Srst je hustá a dlouhá, krátký ocas a obličej je lysý. Tváře bývají sytě růžové, s přibývajícím věkem tmavnou až do hněda. Makakové medvědí se živí rozmanitou potravou, především ovocem, jídelníček ale tvoří i další rostlinná potrava, jako kořeny, pupeny nebo listy, pojídají však i kraby, hmyz a drobné obratlovce (ptáci, žáby), vybírají ptačí vejce z hnízd. Potravu si někdy ukládají do lícních toreb a sní ji později, přičemž se do nich vejde obsah srovnatelný s jejich žaludkem. V zimě ji vyhrabávají ze sněhu. Jsou to denní tvorové, od rána do poledne tráví čas hledáním potravy a putováním na jiná stanoviště. Skupinu tvoří zhruba 60 opic, přičemž mladí samci po dosažení dospělosti opouštějí tlupu. Rozmnožování probíhá během října a listopadu. Páří se především dominantní samec, avšak mladší jedinci v případě nepozornosti alfa samce také někdy využijí svou možnost k rozmnožování. Gravidita trvá zhruba 177 dní, po porodu jsou mláďata zhruba 9 měsíců opatrovávána matkami. Osamostatní se až kolem 1,5 roku věku. Dožívají se až 30 let.

Ohrožení.

Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody je makak medvědí zranitelný druh. Nebezpečí představuje především ničení přirozeného prostředí, způsobená těžbou dřeva, žďáření, erozí půdy nebo fragmentací. Stavy těchto opic snižuje také lov pro orgány do tradiční čínské medicíny, pro maso nebo jako sport.  Druh je zapsán na seznam CITES II, chráněn je například v Indii nebo Vietnamu, žije také v mnoha chráněných oblastech.

Makak medvědí ("Macaca arctoides") je druh úzkonosého primáta z čeledi kočkodanovití ("Cercopithecidae") a rodu makak ("Macaca"). Druh popsal Isidore Geoffroy Saint-Hilaire roku 1831. Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody se jedná o zranitelný druh, především kvůli ničení přirozeného prostředí a lovu pro tradiční medicíně ve Vietnamu.

The stump-tailed macaque ("Macaca arctoides"), also called the bear macaque, is a species of macaque found in South Asia. In India, it is found in south of the Brahmaputra River, in the northeastern part of the country. Its range in India extends from Assam and Meghalaya to eastern Arunachal Pradesh, Nagaland, Manipur, Mizoram and Tripura.  It is primarily frugivorous, but eats many types of vegetation, such as seeds, leaves and roots, but also hunts freshwater crabs, frogs, bird eggs and insects.


Počátky tvorby.

Byl synem Mariana Kantora, vojáka, učitele, historika a propagátora polskojazyčné kultury ve Slezsku. Tadeusz absolvoval roku 1939 Akademii výtvarných umění v Krakově, za války se živil jako malíř pokojů a působil v "Podzemním divadle". Od roku 1948 vyučoval malířství na krakovské akademii a byl scénografem v místním divadle Stary Teatr. Roku 1955 založil soubor "Cricot 2", odkazující pojmenováním na předválečné experimentální krakovské divadlo Cricot, které vedl Józef Jarema. Téhož roku se zúčastnil výstavy devíti malířů, nazývaných Grupa Krakowska II, kteří se programově vymezili proti socialistickému realismu. Roku 1963 vydal manifest "nulového divadla", v němž odmítl pouhé ztvárňování dramatického textu a divadelní iluzi vůbec, stavěl na náhodných asociacích. Nejvýraznějším dílem tohoto období byla hra "Blázen a jeptiška" podle Stanisława Witkiewicze.

Happening a konceptuální umění.

Koncem šedesátých let byl Kantor v Polsku průkopníkem happeningu, u příležitosti výtvarného sympozia v Osiekach roku 1967 zorganizoval "Panoramatický mořský happening". V roce 1970 instaloval ve Vratislavi devět metrů vysokou betonovou sochu s názvem "Křeslo". Vytvářel také "bioobjekty", založené na prolínání lidské bytosti s různými neživými předměty.

Divadlo smrti.

Závěrečné období Kantorovy tvorby je charakterizováno jako "divadlo smrti". V roce 1975 vytvořil autobiografickou inscenaci "Mrtvá třída", v níž se inspiroval teorií herce jako "nadloutky", s níž přišel Edward Gordon Craig, i "Traktátem o manekýnech" Bruna Schulze a vlastnoručně pro ni vyrobil realistické figuríny v životní velikosti, představující jeho bývalé spolužáky. Filmový záznam tohoto představení pořídil Andrzej Wajda. Ze svých vzpomínek na dětství a mládí čerpal Kantor i v dalších hrách "Wielopole, Wielopole" (kde reflektuje osudy židovské komunity ve svém rodném městečku), "Ať chcípnou umělci" a "Dnes jsou moje narozeniny". V roce 1980 založil Tadeusz Kantor v Krakově "Cricoteku", archiv věnovaný jeho umělecké dráze a určený k bádání o historii divadla.

Ocenění.

V roce 1954 mu byl udělen Polský záslužný kříž.  UNESCO vyhlásilo rok 2015 vzhledem ke stému výročí umělcova narození Rokem Tadeusze Kantora.

Tadeusz Kantor (6. dubna 1915 Wielopole Skrzyńskie — 8. prosince 1990 Krakov) byl polský avantgardní výtvarník, divadelní režisér a teoretik.

Tadeusz Kantor (6 April 1915 – 8 December 1990) was a Polish painter, assemblage and Happenings artist, set designer and theatre director. Kantor is renowned for his revolutionary theatrical performances in Poland and abroad. Laureate of Witkacy Prize - Critics' Circle Award (1989).


Pěstování.

Tilansdie jsou nenáročné rostliny vhodné pro pěstování v bytech, sklenících a teráriích. Potřebují světlé místo, idelání je světlo rozptýlené. Tilandsie bývají také umísťovány do proskleného terária s umělým osvětlením. Řada druhů tilandsií roste bez problému i na místech, kde je přímé sluneční světlo a vyšší teploty, ale jejich pětování je náročnější na správné dávkování vody.  Kořeny tilandsií ztratily svou sací funkci a slouží pouze k ukotvení rostlin na kmenech stromů. Proto je až na výjimky zbytečné sázet tilandsie do květináčů se zeminou. Tento pro tilandsie nepřirozený způsob pěstování způsobuje úhynutí rostlin – rostliny mohou vlivem nadměrného a trvalého vlhka uhnít.  Aby byly rostliny tilandsie zdravé a vitální, potřebují pravidelné smáčení (rosení) povrchu těl vodu, nejlépe dešťovou. Náhradním řešením může být i balená pitná voda nebo destilovaná s příměsí hnojiva. Vhodné je hnojivo s minimem mědi, která je pro tilansie jedovatá. Rostliny zaléváme rosením dvakrát až čtyřikrát týdně, v případě horkých dnů, teplého umístění nebo přímého slunečního záření i častěji. Povrch rostliny nesmí zůstat dlouhodobě mokrý, tilandsie musí během několika hodin oschnout.  Tilandsie umisťujeme na dobře větrané místo. Snáší či vyžadují široký rozsah teplot v průběhu dne a noci. Nevystavujeme je teplotám pod 10 °C.  Při výběru druhů tilandsií a volbě způsobu pěstování platí důležitá zásada: čím je daný druh tilandsie sukulentnější (t.j. dužnatější, tlustší) a na povrchu stříbřitější, tím více přímého slunce, čerstvého proudícího vzduchu a kolísání teplot taková rostlina potřebuje či snese. A naopak, čím má tilandsie zelenější povrch a méně dužnaté listy, tím více jí vyhovuje vyšší zastínění a nepohyblivý, vlhký a dusný vzduch. V praxi to znamená, že stříbřité druhy pěstujeme volně v bytech a v sušších, dobře větraných a sklenících s kolísající teplotou, zelené tilandsie naopak umísťujeme do polouzavřených či zcela uzavřených a stinnějších pokojových vitrín, do vlhkých tropických skleníků a do málo větratelných terárií.  Po odkvětu, podobně jako ostatní broméliovité rostliny, již znovu nevykvetou a vytváří nové odnože. Tilandsie se množí pomocí odnoží nebo semen. Odnožují přímo ze základu mateřské rostliny nebo mezi jejími listy. Mladé výhonky oddělujeme od mateřské rostliny, když vyrostou přibližně do poloviny její velikosti. Reprodukce pomocí semen je velmi pomalá a nové rostliny dosáhnou dospělé velikosti až za několik let.

Odkazy.

Externí odkazy.

Tilandsie ("Tillandsia"), česky též kykatka, je rod jednoděložných vytrvalých rostlin z čeledi broméliovitých. Domovem jsou jim jak pouštní oblasti, lesy tak i deštné pralesy. Rostou od nížin po horská pásma Jižní a Střední Ameriky a jižní oblasti Severní Ameriky. Mimo tyto oblasti se pěstují.  Tilansdie jsou epifyty, t.j. organismy rostoucí na žijících rostlinách. Tilandsie jsou nazývány vzdušnými rostlinami, neboť jejich kořeny většinou slouží jen pro uchycení na stromech nebo skalách. Veškeré živiny sbírají tyto rostliny ze vzdušné vlhkosti. Čím mají dužnatější listy, tím obývají sušší prostředí.  Vzdušnou vlhkost a živiny absorbují tilandsie pomocí malinkých šupinek na listech tzv. trichomů. Rostliny jimi přijímají jak atmosférickou (tedy ve vzduchu rozpuštěnou), tak i dešťovou vodu. Množství těchto šupinek dává rostlinám charakteristické zbarvení – od běžného zeleného až po stříbrné či šedé. K tomu, aby šupinky dobře fungovaly, nestačí pouze to, aby ve vzduchu byla přítomna vzdušná vlhkost. Buď je nutné, aby vlhký vzduch v okolí rostlin proudil nebo musejí v průběhu dne a noci nastávat takové teplotní změny, aby se vlhkost vysrážela na šupinkách ve formě rosy.

Tillandsia is a genus of around 650 species of evergreen, perennial flowering plants in the family Bromeliaceae, native to the forests, mountains and deserts of northern Mexico and south-eastern United States, Mesoamerica and the Caribbean to mid Argentina. Their leaves, more or less silvery in color, are covered with specialized cells (trichomes) capable of rapidly absorbing water that gathers on them.  They are also commonly known as airplants because of their natural propensity to cling wherever conditions permit: telephone wires, tree branches, barks, bare rocks, etc. Their light seeds and a silky parachute facilitate this spread. Most "Tillandsia" species are epiphytes – which translates to 'upon a plant'. Some are aerophytes, which have a minimal root system and grow on shifting desert soil. Due to their epiphytic way of life these plants will not grow in soil, but live on the branches of trees, in deserts and on other substrates that will not be saturated with water for very long.


Život.

Petrus Christus se stal občanem v Bruggách a členem místního malířského cechu roku 1444, tři roky po smrti tamního nejvýznamnějšího malíře Jan van Eycka. Nebyl tedy van Eyckovým žákem, přestože převzal jeho dílnu a dokončil některé zakázky (mj. tzv. "Rotschildovu Madonu", soukr. sbírka New York). O jeho školení není nic známo, ale kromě Jan van Eycka ho ovlivnil také Rogier van der Weyden a Robert Campin. Roku 1454 kopíroval mariánský obraz v katedrále v Cambrai. Jinak se z let 1457 - 1463 nezachovaly žádné písemné doklady ani signovaná díla malíře. Roku 1463 byl odpovědný za výzdobu Brugg při příležitosti návštěvy vévody Filipa III. Dobrého. V letech 1467 - 1472 působil jako mluvčí a hlava cechu malířů.  Petrus Christus někdy během života patrně navštívil Milán (zaznamenán jako "Piero da Bruggia"), kde mohl osobně poznat Antonella da Messina (ten spolu s Giovannim Bellinim jako první Ital začal užívat olejové barvy). Italské umění mohl Petrus Christus poznat také zprostředkovaně, neboť Bruggy byly významným hansovním městem a působili zde italští bankéři (Arnolfini, Portinari), kteří mohli být jeho klienty.  Spolu se svou ženou byl od roku 1462 členem ""Bratrstva Panny Marie ze suchého stromu"" (Confrérie Notre-Dame de l'Arbre Sec), které založil Filip III. Dobrý, a v letech 1475-76 ""Bratrstva Panny Marie sněžné"". Jeho nevlastní syn Bastiaen Christus se stal mistrem cechu malířů a převzal otcovu dílnu roku 1476. Po něm roku 1500 dílnu zdědil vnuk Petrus II. Christus.

Dílo.

Van Eyckův vliv je patrný v nejranějších datovaných obrazech: "Portrét Edwarda Grymestona" (1446) a v jednom z prvních žánrových obrazů nizozemského malířství - "Sv. Eligius ve své dílně" (1449). Kompoziční principy jeho oltářních obrazů čerpají poučení u Rogiera van der Weyden, ale Rogierův patos je zmírněn do jakési slavnostní zdrženlivosti a dramatická stavba obrazu je nahrazena staticky pojatými postavami. Petrus Christus jako první ze severských malířů používal lineární perspektivu s jediným úběžníkem ke zobrazení prostoru (obraz "Trůnící Madona s dítětem, sv. Jeronýmem a sv. Františkem", 1457) a podařilo se mu tak dosáhnout přirozenějšího spojení postav s prostředím, které je obklopuje. Jeho portréty nejsou na neutrálním tmavém pozadí, ale naznačují, že byly zhotoveny v konkrétním interiéru a diváka tak vtahují do soukromého prostředí portrétované osoby.  Petrus Christus ovlivnil mladší tvůrce jako byli Dieric Bouts, Aelbert van Ouwater nebo Geertgen van Haarlem. Svá nejvýznamnější díla vytvořil do 60. let 15. století. V krajinomalbě překonal van Eycka a jeho nejlepší obrazy se vyznačují oduševnělou slavnostností a mírnou pohodou. Později jen opakoval dosažené výsledky a zjemňoval malířské podání.  Obrazy nizozemských malířů 15. století byly v Itálii velmi žádané (1492 uvádí inventář sbírky Lorenza de' Medici portrét francouzské šlechtičny jako dílo "Pietro Cresti de Bruggia", 1524 je Christusův obraz uváděn ve sbírce Sannazaro v Neapoli) a také často kopírované. Kompozice "Oplakávání" (Metropolitan Museum of Art, NY) Petruse Christuse zřejmě sloužila jako předloha mramorového reliéfu v katedrále v Palermu, který vytvořil italský sochař a pomocník Michelangela Antonello Gagini.

Signovaná díla.

Petrus Christus podepisoval svá díla signaturou "Petrus XRI (me fecit, anno)". Je známo pouze devět datovaných a signovaných děl. Další díla jsou mu připisována na základě srovnávací analýzy malířského stylu. Literatura uvádí celkem 29 děl přisuzovaných umělci.

Petrus Christus (* kolem 1410, Baarle (Brabantsko) - před 13. březnem 1476, Bruggy) je jedním z nejvýznamnějších malířů nizozemské Severské renesance. Je řazen k „"Vlámským primitivům"“ a považován za nástupce Jan van Eycka.

Petrus Christus ( 1410/1420 – 1475/1476) was an Early Netherlandish painter active in Bruges from 1444, where, along with Hans Memling, he became the leading painter after the death of Jan van Eyck. He was influenced by van Eyck and Rogier van der Weyden and is noted for his innovations with linear perspective and a meticulous technique which seems derived from miniatures and manuscript illumination. Today, some 30 works are confidently attributed to him. The best-known include the 1446 "Portrait of a Carthusian" and c. 1470 Berlin "Portrait of a Young Girl", both are highly innovative in presentation of the figure against detailed, rather than flat, backgrounds.  Christus was an anonymous figure for centuries, his importance not established until the work of modern art historians. Giorgio Vasari barely mentions him in his biographies of painters, written in the Renaissance, and near contemporary records merely list him amongst many others. In the early to mid-nineteenth century, Gustav Waagen (who identified him in Francophile language as "Pierre Christophsen") and Johann David Passavant were important in establishing Christus's biographical details and in attributing works to him.


William Frederick, Prince of Nassau-Dietz

Rodina.

Vilém Fridrich byl druhým synem Arnošta Kazimíra I. a jeho manželky Žofie Hedviky Brunšvicko-Lüneburské. Jeho dědečkem byl Jan VI. Nasavsko-Dillburský, příbuzný Viléma I. "Tichého". Když Jan v roce 1606 zemřel, rozdělil své dědictví mezi svých pět synů, mezi nimiž byl i Vilémův otec Arnošt Kazimír. Ten obdržel titul nasavsko-dietzského hraběte, jeho bratr Vilém Ludvík pak získal Frísko, Drentsko, a Groningen. Po Arnoštově smrti zdědil Vilém Fridrich jeho titul a po smrti bezdětného strýce Viléma Ludvíka i jeho tituly a vlastnictví. Díky tomu se tedy Vilém Fridrich stal místodržitelem uvedených oblastí a nasavsko-dietzským hrabětem.  Dne 2. května 1652 si vzal Albertinu Anežku, pátou dceru oranžského knížete Frederika Hendrika. Měli spolu tři děti:

Život.

Jakožto druhorozený syn se nepředpokládalo, že by Vilém Frederik mohl následovat svého otce jako státník nebo vojenský velitel. Místo toho vystudoval Leidenskou univerzitu. I přesto se ale po studiích rozhodl pokračoval spíše jako voják. V armádě Nizozemské republiky spolupracoval se svým bratrem, ten ale zemřel při dobývání města Hulstu roku 1640. Zemřel svobodný a bezdětný a proto Vilém Fridrich zdědil i jeho tituly. Nicméně většina titulů, které v té době Vilém Fridrich vlastnil, byly nedědičné. V té době ještě nebyl ani místodržitel většiny provincií, ty získal až po tom, co zemřel Frederik Hendrik a po něm i jeho dědic Vilém II.  Ještě za života Viléma II. hrál důležitou roli v pokusu o státní převrat. Vilém II. totiž vyslal svého bratrance, právě Viléma Frederika Nasavsko-Dietzského, s armádou čítající 10 000 mužů proti Amsterdamu. Tažení se však nezdařilo kvůli nepřízni počasí. Vilém II. ale po krátké vládě zemřel na neštovice a po jeho smrti mohl Vilém Fridrich krom místodržitelského úřadu získat i celé Holandsko, Zeeland nebo Utrecht. V tom mu ale zabránil pohrobek (budoucí Vilém III. Oranžský), narozený týden po smrti svého otce Viléma II. Vilém Fridrich se proto stal místodržitelem jen několika provincií do doby, než budoucí princ dospěje. Když byl již Vilém III. dostatečně starý, začal se s Vilémem Fridrichem přít o titul oranžského knížete.  Vilém III. a Vilém Fridrich se přeli především kvůli „smyčce“, která se vyskytla v závěti Frederika Hendrika. Ten totiž do své závěti uvedl, že v případě vymření mužských potomků získá titul oranžského knížete jeho nejstarší dcera Luisa Henrietta. To byl případ Viléma III., který byl bezdětný. Ale ani Luisa neměla vhodného dědice. V tomto sporu hrála významnou roli i skutečnost, že žena Viléma Fridricha byla teprve pátou dcerou Frederika Hendrika a byli oddáni až po jeho smrti. Nakonec titul ale získal Vilém III.  Později se Vilém Fridrich kvůli svým velkým ambicím snažil státi místodržitelem více provincií, královská větev jej ale přísně kontrolovala. Jeho velké ambice mu ale pomohly k získání titulu říšský kníže v roce 1652 a podílu na hlasu v radě říšských knížat říšského sněmu (o hlas se dělil s knížetem z Nasavska-Hadamaru) v roce 1654. To mu poskytlo větší prestiž.  Dne 31. října 1664 zemřel při nehodě s pistolí, která nečekaně vystřelila. Bylo mu 51 let a jeho manželka jej ještě jedenáct let přežila. Jeho dědicem se měl stát tehdy sedmiletý Jindřich II. Kazimír a tak se i stalo. Šlechta dodržela slovo a souhlasila s tím, že prozatím bude regentkou zemí Albertina Agnes a pak se jím stane Jindřich Kazimír.

Vilém Fridrich Nasavsko-Dietzský (7. srpna 1613, Arnhem - 31. října 1664, Leeuwarden) byl hrabě (od r. 1652 říšský kníže) Nasavsko-Dietzský a místodržitel Fríska, Drentska a Groningenu.

William Frederick (; Arnhem 7 August 1613 – Leeuwarden 31 October 1664), Count (from 1654 Imperial Prince) of Nassau-Dietz, Stadtholder of Friesland, Groningen and Drenthe.


Historie.

První písemná zmínka o oblasti, v níž se rozkládá moderní Prátr, pochází z roku 1162, kdy ji rakouský vévoda Fridrich I. Babenberský daroval šlechtickému rodu de Prato. Výraz "Prater" byl poprvé použit v roce 1403 a původně se vztahoval k malému ostrůvku v toku Dunaje severně od dnešního zimního přístavu Freudenau. Postupně se však začal používat i pro sousedící oblasti.  Pozemek často měnil majitele, až jej v roce 1560 zakoupil císař Maxmilián II. jako honitbu pro pořádání loveckých kratochvílí. Císař Rudolf II. pak zakázal vstup na území Prátru ve snaze vypořádat se s pytláky.  Dne 7. dubna 1766 prohlásil císař Josef II. Prátr za veřejně přístupný prostor, který má sloužit pro zábavu veřejnosti, a povolil zde zřídit kavárny a občerstvení. To vedlo posléze ke vzniku zábavního "Wurstelprateru". Po celou dobu, až do roku 1920, sloužil Prátr současně i k lovu.  V roce 1873 se v Prátru konala Světová výstava. Bylo to vůbec poprvé, kdy se tato významná akce konala mimo Londýn nebo Paříž. Pro výstavu byl vyčleněn prostor kolem výstavního pavilonu Rotunda, jenž byl 84 m vysoký a průměr jeho základny činil 108 m, v roce 1937 však vyhořel. Na pozemku tehdejšího výstaviště se dnes nachází výstavní prostor zvaný "Messegelände".  V roce 2004 se začalo s renovací zábavní části parku, "Wurstelprateru". 11. května 2008 byl zprovozněn nový úsek U2 vídeňského metra se třemi stanicemi podél parku. Nedaleko vchodu do parku stojí i Nádraží Wien Praterstern, odkud lze dojet vlakem i do Brna či Prahy.  Během let se celková plocha parku zmenšila díky výstavbě "Praterstadionu", dnes Stadion Ernsta Happela, který je největší v Rakousku, takzvané "Südosttangente" neboli dálnici A23 a Závodišti v Krieau ("Trabrennbahn Krieau").  V roce 2013 byl v sousedství parku zprovozněn kampus Vídeňské obchodní univerzity.

Další atrakce.

Hlavní třídou parku je "Hauptallee" lemovaná kaštany a uzavřená pro motoristy. Každoročně se zde pořádá Vídeňský maraton a půlmaraton. Parkem vede i trať zdejší miniželeznice. Dalším nevšedním objektem, s nímž se zde může návštěvník setkat, je kulatý dům „Republiky Kugelmugel“. V Prátru je také planetárium a Muzeum Prátru.

Prátr ( "Wiener Prater") je velký veřejný rekreační park, jenž se rozkládá mezi Dunajem a Dunajským kanálem na ploše asi 6 km v 2. vídeňském obvodu Leopoldstadt. V jeho severozápadní části se nachází známý zábavní park, který v češtině přejal jeho jméno (Prátr), v němčině se však nazývá "Wurstelprater". Ve skutečnosti tvoří jen malou část parku.

The Prater () is a large public park in Vienna's 2nd district (). The Wurstelprater, an amusement park that is often simply called "Prater", lies in one corner of the Wiener Prater and includes the Wiener Riesenrad Ferris wheel.


Formování pojmu resilience.

Sociální vědy zdůrazňují význam pojmu resilience a jeho politické a ideologické role, kterou hraje ve společenském kontextu. Původně se termín objevil v oboru dětské psychologie při zkoumání neočekávaného vývoje dětí vyrůstajících ve špatných podmínkách. Neočekávané množství dětí zůstalo i přes znevýhodňující a diskriminující prostředí ve stabilním a příčetném stavu oproti očekávanému rozvoji deviantních, delikventních nebo pasivních osobností. Resilience tedy představuje zvláštní schopnost, která pomáhá odolat těžkým situacím a překonat je.

Sociální resilience.

V případě zvyšování sociální resilience se často jedná o “program na rozvoj resilience” určený pro jednotlivce, skupiny a komunity.  Maguire a Hagan poukazují na fakt, že se například vlády často snaží zvýšit resilienci skupin a komunit kvůli stále většímu nedostatku veřejných systémů krizového managementu. Autoři definují sociální resilienci jako “předpoklad sociálních subjektů (např. skupin nebo komunit) překonat náročné situace nebo se s nimi úspěšně vypořádat. K dosažení tohoto cíle jsou, dle Maguire a Hagan, potřeba tři dílčí části: odolnost, zotavení a kreativita. Odolnost, dle autorů, souvisí se snahami komunit ustát zátěžové situace a jejich důsledky. Zotavení se váže ke schopnosti komunit překonat zátěžové situace. Kreativita je nutná ke zrychlení a optimalizaci zotavení na všech úrovních komunity a k navrácení jejího stavu před zátěžovou situací.

Rodinná resilience.

Rodinná resilience nemá v sociologii ustálenou definici. Podle interpretace sociologů McCubbina a McCubbinové tento pojem zahrnuje „charakteristické vlastnosti, které pomáhají rodinám odolávat narušení tváří v tvář změnám, a adaptovat se v krizových situacích.“ National Network for Family Resilience ji definuje jako „dovednost rodiny upevňovat svou schopnost úspěšně čelit výzvám života.“  Tuto dovednost je v rodině, jakožto funkční sociální jednotce, možné rozvíjet. K dosažení tohoto cíle využíváme čtyř strategií:

Projevy resilience ve městech.

Příkladem využití konceptu sociální resilience jsou "resilientní" města. Tato města se vyznačují sedmi vlastnostmi, které umožňují snadněji překonat stresy a šoky, reagovat na ně a přizpůsobit se jim:

Resilience v sociologii označuje schopnost sociálního systému vstřebat rušivé podněty nebo jim čelit, popřípadě odolávat stresům tak, aby systém zůstal ve stejném stavu, zachoval si svojí strukturu a funkce. Popisuje míru, do které je systém schopný sebeorganizace, učení a přizpůsobení.  Zvýšení míry resilience se projevuje tak, že je systém schopný lépe snášet náročné situace s menší újmou. Resilience je tedy v sociálně ekologických systémech schopnost lidí přecházet změny a vlivy v budoucnosti na kvalitativně vyšší úrovni.  V sociologickém kontextu představuje slovo opačné k resilienci pojem zranitelnost.  Resilience v sociologii má tři základní rysy:

Community resilience is the sustained ability of a community to use available resources (energy, communication, transportation, food, etc.) to respond to, withstand, and recover from adverse situations (e.g. economic collapse to global catastrophic risks). This allows for the adaptation and growth of a community after disaster strikes. Communities that are resilient are able to minimize any disaster, making the return to normal life as effortless as possible. By implementing a community resilience plan, a community can come together and overcome any disaster, while rebuilding physically and economically.


Životopis.

Alfred Naujocks se narodil jako syn Richarda Naujockse a jeho manželky Therese, rozené Pahlke. V Kielu navštěvoval od roku 1917 reálnou školu. V roce 1925 školu opustil a začal se vzdělávat v jemné mechanice. Od 1. srpna 1931 byl členem NSDAP. V roce 1933 vstoupil do SS a od roku 1934 byl přidělen k tajné službě Sicherheitsdienst (SD) pod vedením Reinharda Heydricha. Zde nejprve pracoval jako řidič a běžný pracovník, ale brzy mu začaly být přidělovány speciální úkoly. V roce 1935 vycestoval s Wernerem Göttschem do Československa, kde zavraždili inženýra Rudolfa Formise, pracovníka organizace Schwarze Front, který z Československa vysílal protinacistickou propagandu na území Třetí říše. V roce 1937 Naujocks přešel do zahraničního oddělení "SD-Auslandsnachrichtendienst".  Podílel se na zorganizování fingovaného přepadu vysílače v Gliwicích (Gleiwitz), který byl zamýšlen jako záminka pro útok na Polsko a byl fakticky začátkem druhé světové války. V září 1939 se zúčastnil incidentu ve Venlo, kdy se nacistům podařilo unést dva agenty britské tajné služby v nizozemském pohraničním městě Venlo. Akce zmařila činnost britské špionážní sítě v západní a střední Evropě. V důsledku tohoto neúspěchu odstoupil šéf nizozemské tajné služby. Hitler použil tento incident v květnu 1940 jako záminku k okupaci Nizozemska.  V letech 1939 až 1941 byl Naujocks vedoucím oddělení zprostředkování zpráv a zpravodajskotechnického nasazení v zahraničí "Amt VI J" (od začátku roku 1940 pod jménem "Amt VI B".) Mezi jiným spočívala jeho role v obstarávání falešných pasů, průkazů a bankovek pro zahraniční agenty SD. Podílel se na operaci Bernhard, v níž nacisté ve velkém padělali převážně britské libry, později i dolary, se záměrem takto poškodit ekonomiku Británie.  V roce 1941 byl převelen od SD k Waffen-SS kvůli obvinění z korupce. Sloužil na východní frontě až do roku 1943, kdy byl v důsledku zhoršení zdravotního stavu přesunut na západ. Sloužil dále v ekonomickém oddělení SS v Belgii. Zde se podílel na bojích proti odbojovému hnutí. Po povýšení na Obersturmführera SS (nadporučíka) se od prosince 1943 do podzimu 1944 zapojil do boje proti dánskému hnutí odporu jako člen skupiny "Petergruppe" vedené Otto Schwerdtem.  V listopadu 1944 se dobrovolně vzdal do rukou amerických jednotek. Po válce vypovídal jako svědek na Norimberském procesu. Potvrdil, že útok na vysílač v Gliwicích byl zorganizován Heydrichem a Heinrichem Müllerem, velitelem gestapa.  Po válce žil a pracoval jako podnikatel v Hamburku. Podle některých zdrojů byl ve spojení s Otto Skorzenym a podporoval organizaci ODESSA.  Naujocks zemřel na infarkt v Hamburku 4. dubna 1966.

Odkazy.

Literatura.

Altenhöner, Florian: Muž, který začal druhou světovou válku. Praha: Academia, 2019.

Alfred Helmut Naujocks (20. září 1911, Kiel – 4. dubna 1966, Hamburk) alias "Hans Müller", "Alfred Bonsen", "Rudolf Möbert" byl německý důstojník SS. Účastnil se několika tajných a speciálních operací, např. přepadení vysílačky v Gliwicích, které posloužilo jako záminka k německému útoku na Polsko.

Alfred Helmut Naujocks (20 September 1911 – 4 April 1966), alias "Hans Müller", "Alfred Bonsen", and "Rudolf Möbert", was a German SS functionary during the Third Reich. He took part in the staged Gleiwitz incident, a False flag intended to provide the justification for the attack on Poland by Nazi Germany, starting the Second World War in Europe.


Výhody.

Za předpokladu, že impedance vysílače a přijímače v diferenciálním signalizačním okruhu jsou stejné, vnější elektromagnetické rušení ovlivňuje oba vodiče téměř stejně. Protože přijímač detekuje pouze rozdíl mezi vodiči, technika odolává elektromagnetickému rušení v porovnání s jedním vodičem se společnou zemí. Diferenciální signály lze používat pro signály analogové (např. symetrické audio, ) i digitální (např. sériová komunikační rozhraní RS-422, RS-485, Ethernet po kroucené dvoulince, sběrnice PCI Express, rozhraní DisplayPort, HDMI a USB).

Tolerance na posun země.

Díky tomu, že při diferenciálním přenosu přijímač vyhodnocuje pouze vzájemný rozdíl signálů, nemá posun potenciálu země žádný vliv na přenášený signál.

Vhodnost pro použití s nízkonapěťovou elektronikou.

Při výrobě přenosných a mobilních zařízení používají návrháři a výrobci stále nižší napájecí napětí, aby se snížil příkon i vyzařované elektromagnetické rušení. Nízké napájecí napětí však snižuje šumovou odolnost. Diferenciální signalizace pomáhá při řešení tohoto problému, protože při stejném napájecím napětí poskytuje dvojnásobnou šumovou odolnost proti zapojení se společnou zemí:  Uvažujme digitální systém se společnou zemí s napájecím napětím formula_1, u něhož vysoká logická úroveň H představuje napětí formula_2 a nízká logická úroveň L napětí 0 V. Rozdíl mezi oběma úrovněmi je formula_3. U diferenciálního systému se stejným napájecím napětím bude vysoká logická úroveň H reprezentována rozdílem napětí formula_2, nízká logická úroveň L rozdílem napětí formula_5. Rozdíl mezi vysokou a nízkou logickou úrovní je tedy formula_6, což je dvojnásobný rozdíl oproti systému se společnou zemí. I kdyby rušivé napětí na jednom vodiči bylo jiné než na druhém, je u diferenciálního systému nutná dvojnásobná úroveň rušení pro způsobení chyby, než u systému se společnou zemí. Jinými slovy, diferenciální signalizace zdvojnásobuje šumovou odolnost.

Odolnost proti elektromagnetickému rušení.

Odolnost proti elektromagnetickému rušení neplyne přímo ze samotné diferenciální signalizace, ale je důsledkem postupů obvyklých při přenosu diferenciálních signálů na symetrických vedeních. V systému s diferenciálním přijímačem se žádoucí signály sčítají a šum se odečítá. I signály se společnou zemí jsou odolné proti rušení, pokud se použijí symetrická vedení a zakončená diferenciálním zesilovačem.

Porovnání se signalizací se společnou zemí.

Při signalizaci se společnou zemí vysílač generuje napětí, které přijímač porovnává s pevným referenčním napětím vůči zemi, která je společná pro oba konce. V mnoha případech zapojení se společnou zemí nelze vůbec použít. Dalším problémem je elektromagnetické rušení, které systém signalizace se společnou zemí může způsobovat ve snaze pracovat vysokou rychlostí.

Použití.

Použití diferenciálních signálů minimalizuje elektronický přeslech a elektromagnetické rušení, jak na straně vyzařování tak na straně příjmu šumu a může dosáhnout konstantní nebo známou charakteristickou impedanci, což umožňuje používat metody přizpůsobení impedancí důležité pro přenosové vedení vysokorychlostního signálu i pro vysoce kvalitní přenos audio signálu symetrickým vedením a symetrickými obvody.  Diferenciální páry mohou být realizovány:  Druhý bod lze považovat za obdobu obvyklé implementace diferenciálních párů pomocí známého kabelu s kroucenými páry na deskách plošných spojů.  Diferenciální páry obecně přenášejí diferenciální nebo semi-diferenciální signály, jako například vysokorychlostní digitální sériová rozhraní včetně LVDS diferenciálního ECL, PECL, LVPECL, Hypertransport, Ethernet po kroucené dvoulince, Serial Digital Interface, RS-422, RS-485, USB, Serial ATA, TMDS, FireWire a HDMI atd. nebo jiné vysoce kvalitní nebo vysokofrekvenční analogové signály (například video signál, symetrický audiosignál, atd.).

Přenosová vedení.

Typ signalizace je dán typem přenosového vedení, které propojuje dvě zařízení (čipy, moduly). Při signalizaci se společnou zemí se používají koaxiální kabely, u nichž jeden vodič úplně odstiňuje druhý od okolního prostředí. Všechna stínění jsou navzájem spojena pro vytvoření společné země. Diferenciální signalizace používá symetrické páry vodičů. Pro krátké kabely a nízké frekvence jsou obě metody ekvivalentní, takže pro levné obvody se společnou zemí se společnou zemí lze používat levné kabely. Když je signalizační rychlost vyšší, vodiče se začnou chovat jako přenosové vedení.

Použití v počítačích.

Diferenciální signalizace se často používá v počítačích pro omezení elektromagnetického rušení, protože při použití microstripů a čipů není úplné stínění možné kvůli geometrickým omezením a také kvůli faktu, že stínění nefunguje pro stejnosměrný proud. Pokud a nízkonapěťový signalizační okruh sdílí společnou zem se stejnosměrným výkonovým napájecím okruhem, výkonový proud vracející se zemí může v signalizačních okruzích naindukovat značné napětí. Tento problém může do určité míry omezit nízká impedance země.  Obvyklým řešením je použití vyvážených párů vedení typu microstrip, který nevyžaduje další vrstvu desky plošných spojů jako stripline. Protože každé vedení způsobí odpovídající proudový obraz v zemní rovině, která je nezbytná pro napájení, pár se chová jako čtyři vodiče, a proto má menší přeslechovou vzdálenost než jednoduchý izolovaný pár. Ve skutečnosti se chová stejně dobře jako kroucená dvoulinka. Nízký přeslech je důležitý, pokud je mnoho vodičů směstnaných do malého prostoru, což je na deskách plošných spojů obvyklé.

Vysokonapěťová diferenciální signalizace.

Vysokonapěťová diferenciální signalizace () používá vysokonapěťové signály, kterými se v počítačové elektronice zpravidla myslí napětí 5 voltů nebo více.  SCSI-1 definovalo vysokonapěťovou diferenciální (HVD) implementaci, u které byla maximální délka kabelů mnohonásobně větší než u standardního SCSI se společnou zemí. Při použití HVD mohla SCSI zařízení používat kabely s maximální celkovou délkou 25 metrů, zatímco SCSI se společnou zemí umožňuje maximální délku kabelu 1,5 až 6 metrů, podle rychlosti sběrnice. LVD verze SCSI dovoluje kratší délku kabelu než 25 m, nikoli kvůli nižšímu napětí, ale protože tyto SCSI standardy umožňují mnohem vyšší rychlosti než starší HVD SCSI.  Zatímco "vysokonapěťová diferenciální signalizace" je obecný termín, který popisuje množství systémů, "nízkonapěťová diferenciální signalizace" () je zvláštní systém definovaný normou TIA/EIA.

Diferenciální signál, diferenciální signalizace () je způsob přenosu informace dvěma komplementárními elektrickými signály, při němž se dvěma samostatnými vodiči posílá stejný elektrický signál, ale s opačnou polaritou. Obvody přijímače nevyhodnocují napětí mezi signálovým vodičem a zemí jako u signalizace se společnou zemí, ale pouze rozdíl mezi dvojicí signálových vodičů.  Diferenciální pár může být tvořen dvěma izolovanými vodiči (obvykle zkroucenými) nebo dvojicí cest na desce plošných spojů; dobře známou realizací diferenciálních párů představuje kroucená dvojlinka, ale diferenciální páry je možné realizovat i v plochých kabelech, konektorech a na deskách plošných spojů.

Differential signaling is a method for electrically transmitting information using two complementary signals. The technique sends the same electrical signal as a "differential pair" of signals, each in its own conductor. The pair of conductors can be wires (typically twisted together) or traces on a circuit board. The receiving circuit responds to the electrical difference between the two signals, rather than the difference between a single wire and ground. The opposite technique is called single-ended signalling. Differential pairs are usually found on printed circuit boards, in twisted-pair and ribbon cables, and in connectors.


Historie mince.

Krugerrand byl představen v roce 1967 jako investiční příležitost pro veřejnost. Na rozdíl od dalších mincí ražených z drahých kovů, získal Krugerrand status zákonného platidla nebo měny. Aby zvýšili odolnost mince, byla ražena jako slitina mědi a zlata. Navzdory tomu, že mince byla zákonným platidlem, se z Krugerrandu stalo v období 70. a 80. let 20. století zboží zakázané k importu do mnoha západních zemí. Důvodem byly ekonomické sankce proti Jihoafrické republice kvůli její politice apartheidu.  V roce 1980 představoval Krugerrand 90 % celosvětového trhu zlatých mincí. V tomto roce také jihoafrická mincovna dala poprvé vyrazit tři zmenšeniny Krugerrandu, které se vyrábí dodnes. Jedná se o minci s 1/2 unce zlata, 1/4 unce zlata a 1/10 unce zlata. Celkově bylo v podobě mincí Krugerrand prodáno více než 46 milionů uncí zlata.

Investiční mince inspirované Krugerrandem.

Během stále rostoucí hodnoty zlata v 70. letech 20. století se Krugerrand rychle stala první volbou po světové investory, kteří chtěli nakupovat zlato. Jihoafrická republika v té době měla pod kontrolou přibližně 2/3 celosvětové produkce zlata. Odhaduje se, že mezi roky 1974 a 1985 bylo jen do Spojených států dovezeno 22 milionů mincí.  Obrovský úspěch této mince zapříčinil, že i další země produkující zlato se rozhodly razit své vlastní zlaté investiční mince. Vznikl takto například "Zlatý Kanadský javorový list" v roce 1979, "Australský nuget" v roce 1981, legendární zlatá "Čínská panda" v roce 1982, "Americký orel" v roce 1986 nebo britská mince "Britannia" v roce 1987.  Soukromé mincovny také vydávají vlastní zlaté či stříbrné emise (označení mince nese jen zákonné platidlo s nominální hodnotou) inspirované stylem Krugerrandu. Emise často vyobrazují Paula Krugera a antilopu skákavou, některé přímo kopírují vzhled Krugerrandu a jen změní nápisy. Takovéto numismaty nejsou emitovány Jihoafrickou mincovnou nebo vládou Jihoafrické republiky, tím pádem nejsou oficiální, nejsou zákonným platidlem a nemohou být považovány za mince.  V České republice zlaté investiční mince vydává Česká národní banka. Na rozdíl od Krugerrandu mají nominální hodnotu, a to většinou 5 000 Kč. K významným událostem, jako bylo 600 let od upálení Mistra Jana Husa nebo 800 let od Zlaté buly sicilské, je nominální hodnota mince určena na 10 000 Kč. Tyto mince také obsahují 1 unci zlata. Mince typu Krugerrand, která by se razila pravidelně, v České republice není. Je však možné ji prostřednictvím distributorů zakoupit.

Vlastnosti mince.

Původní Krugerrand s 1 uncí zlata má v průměru 32,77 mm. Váha mince je ve skutečnosti 1,0909 troyské unce. Je vyražena z 22 karátového zlata, takže téměř 92 % kovu je ryzí zlato, mince tedy obsahuje přesně 1 celou unci zlata. Zbylých 8 % váhy tvoří měď, která minci dodává více oranžový vzhled. Mince s malým obsahem mědi jsou také odolnější, takže se tak nepoškrábají.

Krugerrand je jihoafrická zlatá mince, vyražená poprvé v roce 1967 Jihoafrickou mincovnou. Mince nemá nominální hodnotu, její hodnota je určena objemem zlata a jeho aktuální cenou. Účelem této mince bylo rozhýbat jihoafrický trh. V 80. letech pokrývala 90 % světového trhu zlatých mincí. Jméno mince je složenina jména „Kruger“ (bývalý jihoafrický prezident Paul Kruger znázorněný na aversu mince, vytvořeném podle návrhu Otta Schulze) a označením měnové jednotky Jihoafrické republiky „rand“. Na reversu je vyobrazený jeden ze symbolů Jihoafrické republiky – antilopa skákavá. Na minci jsou také nápisy „Jihoafrická republika“ napsané afrikánštinou i angličtinou.  Během 70. a 90. let některé západní mocnosti zakázaly import této mince, kvůli její údajné spojitosti s jihoafrickým apartheidem. V 21. století je mince populární nejen mezi investory, ale i mezi sběrateli.  Počet emitovaných kusů je hodně kolísavý. V letech 1967–1969 bylo každoročně vyraženo 40 000 kusů této mince. V 70. letech se jednalo o emisi 200 000 kusů, v roce 1974 spatřilo světlo světa dalších 1 000 000 kusů a v roce 1978 bylo vyrobeno dokonce 6 milionů kusů mince Krugerrand. S koncem apartheidu počet vyražených kusů rapidně klesl a v roce 1998 přibylo jen 23 277 nových Krugerrandů. Od roku 1998 se počet vyražených kusů ročně zvyšuje, ale předchozí rozmach se neočekává.

The Krugerrand (; ) is a South African coin, first minted on 3 July 1967 to help market South African gold and produced by Rand Refinery and the South African Mint. The name is a compound of "Paul Kruger", the former President of the South African Republic (depicted on the obverse), and "rand", the South African unit of currency. On the reverse side of the Krugerrand is a springbok, South Africa's national animal.  By 1980 the Krugerrand accounted for more than 90% of the global coin market and was the number one choice for investors buying gold. However, during the 1970s and 1980s, Krugerrands fell out of favor as some western countries forbade import of the Krugerrand because of its association with the apartheid government of South Africa.  Although gold Krugerrand coins have no face value, they are considered legal tender in South Africa by the South African Reserve Bank Act (SARBA) of 1989.  In 2017, the Rand Refinery began minting silver versions, which have the same overall design as the gold coin.


Vznik a I Love You (2011-2013).

Členové si vybrali britské hláskování "sousedství" (neighbourhood) na radu svého manažera, aby se odlišili od kapely již využívají americké hláskování (neighborhood). Na počátku roku 2012, The Neighbourhood vydali "Female Robbery" a jejich nejslavnější hit "Sweater Weather". V květnu 2012 kapela představila EP s názvem "I'm sorry..." a v prosinci vydali EP "Thank You", ve které jsou písně "Let It Go" a "Little Death". "I Love You." vyšla 23. dubna 2013 a album lámalo všechny žebříčky hitparád i s písní "Sweather Weather" například ve slavné americké "Billboard" a magazín Rolling Stone popsal album jako náladové a atmosférické. Důkazem jsou i točení jejich oficiálních videí, jsou pod černobílou barvou. "The Love Collection" zahrnoval tři písně "West Coast", "No Grey", a "Sting".

Mixtape and "Wiped Out!" (2014–současnost).

Dne 16. ledna kapela oznámila, že je opouští bubeník Bryan Sammis. Jejich mixtape "# 000000 & #FFFFFF" (tak to jsou označovány barvy černé a bílé) bylo vydáno 28. listopadu 2014 s jednodenním zpožděním. Vystupují v něm DJ Drama, který představuje hip-hop a rock, poté hosté YG, Dej Loaf, French Montana, Danny Brown. V srpnu 2015, skupina oznámila, že 30. října 2015 vydání jejich druhého alba "Wiped Out!" s debutovým singlyem "R.I.P 2 My Youth".

Turné a koncerty.

S vydáním alba I Love You., kapela také hrála na slavné Coachelle v roce 2013 a na SXSW také představili hit Afraid v březnu 2013. Na jejich letním turné The Love Collection se zúčastnili i kapely Lovelife, the 1975 a JMSN. Pozvali si je i Imagine Dragons na jejich letní turné. To léto vystoupili i na kanadských festivalech Edgefest a Osheaga. Po úspěchu s písní Sweater Weather si je zvalo mnoho talk show. Kapela již dvakrát zavítala do České republiky. V roce 2016 zahráli v pražské Lucerně, v roce 2019 ve Fóru Karlín a v roce 2020 zahrají v pražském O2 universum.

The Neighbourhood (někdy nazývaná jako ""NBHD"") je americká alternativní rocková kapela, která vznikla v Newbury Park, Kalifornie v roce 2011. Kapela se skládá ze zpěváka Jesseho Rutherforda, kytaristů Jeremyho Freedmana a Zacha Abelse, basisty Mikeyho Margotta a bubeníka Brandona Frieda. Po uvolnění dvou EP, "I'm Sorry..." a "Thank You", The Neighbourhood vydali jejich první plně dlouhé album, "I Love You.", 23. dubna 2013, přes Columbia Records. V listopadu 2014 vydali mixtape s názvem "# 000000 & #FFFFFF". Druhé album "Wiped Out!" bylo vypuštěno do světa 30. října 2015.

The Neighbourhood (sometimes rendered as "THE NBHD") is an American alternative rock band formed in Newbury Park, California, in 2011. The band is composed of vocalist Jesse Rutherford, guitarists Jeremy Freedman and Zach Abels, bassist Mikey Margott, and drummer Brandon Alexander Fried. After releasing two EPs, "I'm Sorry..." and "Thank You", The Neighbourhood released its first full-length album "I Love You." on April 23, 2013, via Columbia Records. The same year, the EP "The Love Collection" was released; and in November 2014, a mixtape titled "#000000 & #FFFFFF". A second album, "Wiped Out!" was released on October 30, 2015. On March 9, 2018, a self-titled third studio album came out, preceded by the release of two EPs: "Hard" on September 22, 2017, which briefly charted on the Billboard 200, and "To Imagine" on January 12, 2018. After the release of the album, the tracks from the extended plays not included on the final tracklisting were collected in another EP, "Hard to Imagine".


Hlavní cíle.

Snahou není otestovat pravdivost určité hypotézy, ale zjistit a interpretovat informace o tom, jakým způsobem subjekty pomocí jazyka utvářejí smysl a význam. Proto je na počátku vždy pouze výzkumná otázka a přesně definovaná metodologie.  Mezi hlavní cíle patří:

Dělení diskursivní analýzy.

Vzhledem k množství ostatních rozdílů se diskurzivní analýza dělí na 3 základní typy: Diskurzivní psychologie, Kritická diskurzivní analýza a Archeologie vědění.

Archeologie vědění.

Archeologie vědění je někdy také nazývána Foucaultovská historická diskurzivní analýza, protože původcem tohoto směru je Michel Foucault. Jeho myšlenky týkající se diskurzivní analýzy můžeme najít především v dílech "Zrod kliniky" (1963), "Slova a věci" (1966) a "Archeologie vědění" (1969).  Hlavním předmětem zkoumání je prediskurzivní realita, tedy "prostor", ve kterém se tvoří jednotlivé výroky. Jedná se v podstatě o soubor pravidel daných společností v určité době, která omezují způsoby vyjadřování jedince. Archeologie vědění se naopak vůbec nezabývá šířením vědění a jeho společenským významem, nebo o neverbalizované praktiky přenášené napodobováním. Vytváří také mýtus Autonomního diskursu, tedy myšlenku, že ani sám subjekt diskursu nerozumí a neumí ho ovládnout. Foucault analyzuje především rozsáhlejší starší vědecké a filosofické texty, zákoníky apod. Kritikové Archeologii vědění, například Hubert Dreyfus a Paul Rabinow, vytýkají především nadměrnou abstraktnost a koncentraci na slovní sdělení. Tím je diskurs odtržen od všední reality.

Kritická diskurzivní analýza.

Kritická diskurzivní analýza není uceleným směrem, ale spíše spolek vědců s podobnými předpoklady, kteří spolu komunikují a spolupracují. Hlavní zdroj textů tohoto směru můžeme najít v časopise "Discourse and Society" pod vedením Teun van Dijka. Autory jsou například Norman Fairclough, Ruth Wodak a Siegfried Jäger.  Kritická diskurzivní analýza je založena na konkrétních výrocích a jejich zkoumání, má tedy mnoho společného s lingvistikou. Zabývá se použitými styly, rétorickými prvky i jazykovými prostředky. Název kritická je odvozen ze snahy nejen diskurs popsat, ale také ho hodnotit a být jednou z příčin jeho zkvalitnění, například pomocí odstraňování nerovnosti a ideologií z diskurzů. Důležitým rozdílem oproti foucaultovskému pojetí je přesvědčení, že diskurz existuje jen jako součást společnosti, nikoliv samostatně. Podobně jako Archeologie vědění se zabývají spíše "mrtvými texty".

Diskurzivní psychologie.

Diskurzivní psychologie je opět velmi nejednotný směr. Mezi nejznámější autory patří například  Derek Edwards, Jonathan Potter, Charles Antaki, Margaret Wetherell, Ludwig Wittgenstein a mnoho dalších.  Hlavní myšlenkou diskurzivní psychologie je, že subjekt používá diskurz jako prostředek, pomocí kterého účelně tvoří významy. Snahou je tedy pochopit způsob, jakým člověk takových cílů dosahuje a jak využívá vědomostí k volbě vhodného způsobu komunikace. Zabývá se také emocemi a jejich verbálním projevováním. Rozdílem oproti ostatním typům diskurzivní analýzy je tedy přesvědčení, že člověk sám tvoří sociální realitu a také snaha analyzovat samotnou interakci mezi lidmi.

Diskurzivní analýza je metoda kvalitativního výzkumu rozpracovaná sociálním konstruktivismem. Cílem diskurzivní analýzy je pochopit význam sociální reality pro zkoumané subjekty i způsob, jakým byla vytvořena. Jedná se o obecný pojem, který označuje množství rozdílných přístupů k rozboru psaného, mluveného i znakového vyjadřování.  Společnými východisky většiny typů jsou přesvědčení, že naše vědění nemůže být vnímáno jako objektivní, že naše názory jsou kulturně a historicky podmíněné, že vědění je utvářeno i přenášeno v sociální interakci, a že naše vědění vede k určitému jednání a vylučuje jiné.  Pro pochopení diskurzivní analýzy je nutné porozumět pojmu diskurz, který má 2 základní významy. Prvním je běžné chápání diskurzu jako procesu komunikace a druhé je foucaultovské chápání diskurzu jakožto souboru pravidel pro vyjadřování daných společensko-historickým kontextem.

Discourse analysis (DA), or discourse studies, is an approach to the analysis of written, vocal, or sign language use, or any significant semiotic event.  The objects of discourse analysis (discourse, writing, conversation, communicative event) are variously defined in terms of coherent sequences of sentences, propositions, speech, or turns-at-talk. Contrary to much of traditional linguistics, discourse analysts not only study language use 'beyond the sentence boundary' but also prefer to analyze 'naturally occurring' language use, not invented examples. Text linguistics is a closely related field. The essential difference between discourse analysis and text linguistics is that discourse analysis aims at revealing socio-psychological characteristics of a person/persons rather than text structure.  Discourse analysis has been taken up in a variety of disciplines in the humanities and social sciences, including linguistics, education, sociology, anthropology, social work, cognitive psychology, social psychology, area studies, cultural studies, international relations, human geography, environmental science, communication studies, biblical studies, public relations and translation studies, each of which is subject to its own assumptions, dimensions of analysis, and methodologies.


Ekologie.

Rostlina byla postupně z Japonska rozšířena na Tchaj-wan, do Koreje a na ruský Dálný východ. Počíná se pěstovat i na Novém Zélandu a na západě USA. Ve své domovině roste při teplotě 8 až 18 °C na zastíněných březích horských řek, jejíchž vody omývají kořeny rostlin.

Popis.

Vytrvalá rostlina, vysoká 20 až 60 cm, vyrůstající z asi 3 cm hrubých oddenků. Bazální listy v růžici mají dlouhé řapíky, jejich srdčité až ledvinovité čepele jsou 6 až 15 cm dlouhé a 6 až 18 cm široké, po obvodě jemně zubaté a zvlněné, na konci zaoblené. Střídavé lodyžní listy mají řapíky kratší, jejich čepele jsou vejčité až srdčité, 2 až 4 cm velké, dlanitě žilnaté, jemně zubaté a na konci špičaté.  Hroznovité květenství je sestaveno z oboupohlavných čtyřčetných květů, jejich stopky se po odkvětu prodlužují a květenství se rozvírají. Podlouhlé kališní lístky jsou asi 3 mm velké, korunní lístky jsou bílé, asi 8 mm velké a na koncích zaoblené. Šest tyčinek má bílé nitky nesoucí podlouhlé prašníky, dvoudílný semeník mívá 6 až 8 vajíček. Plod je podlouhlá, až 2 cm velká, pukající tobolka, která obsahuje oválná, asi 1,5 mm velká semena.

Význam.

Jemně nastrouhaný oddenek (někdy uváděný jako kořen) eutremy japonské smíchaný s vodou se pod názvem wasabi používá jako přísada hlavně v japonské kuchyni, zejména do typických pokrmů jako jsou suši, sašimi a nudle. Obdobnou chuť mají i listy, ty často slouží jako voňavé dekorace.

Pěstování.

Eutrema japonská se pěstuje také uměle ve štěrkovité půdě na zavlažovaných terasovitých polích, podobně jako rýže nebo v hydroponii. Znalci však považují výpěstky z plantáží za chuťově druhojakostní.

Eutrema japonská ("Eutrema japonicum"), v minulosti známa pod vědeckým jménem "Wasabia japonica" nebo "Eutrema wasabi", je vytrvalá bylina, druh rodu eutrema. Její domovinou je Japonsko a v České republice je, zásluhou svých oddenků, známa pod jmény „wasabi“ nebo „japonský křen“.

Wasabi (Japanese: 山葵, ; "Eutrema japonicum" or "Wasabia japonica") or Japanese horseradish is a plant of the family Brassicaceae, which also includes horseradish and mustard in other genera. A paste made from its ground rhizomes is used as a pungent condiment for "sushi" and other foods. It is similar in taste to hot mustard or horseradish rather than chili peppers in that it stimulates the nose more than the tongue.  The plant grows naturally along stream beds in mountain river valleys in Japan. The two main cultivars in the marketplace are "E. japonicum" 'Daruma' and 'Mazuma', but there are many others. The oldest record of wasabi as a food dates to the 8th century AD. The popularity of wasabi in English-speaking countries has coincided with that of "sushi", growing steadily starting in about 1980.  Due to issues that limit the Japanese wasabi plant's mass cultivation and thus increase its price and decrease availability outside Japan, the western horseradish plant is generally used in place of the Japanese horseradish. This version is commonly referred to as "western wasabi" in Japan.


Historie.

Původně se Německo podílelo spolu s Velkou Británií na vývoji rakety AIM-132 ASRAAM. Po sjednocení Východního a Západního Německa se však vývojářům naskytla možnost, prozkoumat ruskou raketu Vympel R-73. Ta se ukázala být mnohem nebezpečnější střelou krátkého dosahu, než se dosud předpokládalo. Byla schopna překonat všechny tehdejší západně rakety krátkého dosahu s tepelným naváděním. Němci se tedy rozhodli, že raketa s mnohem větší obratností bude důležitější než velký dostřel, což vyústilo ve vývoj rakety IRIS-T.  V roce 1995 oznámilo Německo počátek vývojového projektu na střele IRIS-T. V roce 1996 se k projektu přidala Itálie, Švédsko, Řecko, Kanada a Norsko. Tyto státy si mezi sebou rozdělily jednotlivé role na vývoji, výrobě a financování nové rakety. V roce 2001 z finančních důvodů z programu vystoupila Kanada a její místo zaujalo v roce 2002 Španělsko.  Ostré střelby s prototypy sériové verze se uskutečnily poprvé 14. března 2002 na polygonu ve východní Sardinii. Raketa byla odpálena z letadla F-4F v režimu zamčení cíle před odpalem a zasáhla bezpilotní terč. Ještě v témže roce došlo i k testům rakety v režimu zamčení cíle až po odpalu.  Celkové náklady na vývoj rakety dosáhly téměř 300 mil. eur.  V prosinci 2004 byla podepsána smlouva v hodnotě 1 mld. euro na výrobu 4 000 raket pro ozbrojené síly Německa, Řecka, Itálie, Norska, Španělska a Švédska. Střela dosáhla počátečních operačních schopností v roce 2005 a následně začaly první dodávky.

Vlastnosti.

IRIS-T se vyznačuje vysokou obratností, která jí umožňuje zatáčení s rychlostí do 60°/ s přetížením až 60 g.  Raketa může být vystřelena buď konvečním způsobem (uzamčení cíle ještě před vystřelením) nebo v módu se zaměřením cíle až po výstřelu. Plný potenciál rakety je možné využít v součinnosti s přilbovým zaměřovačem pilota. Nad rámec běžného využití možností střely se dostávají jen piloti strojů Eurofighter Typhoon. Senzory systému vlastní ochrany Typhoonu dokáží předat naváděcímu systému údaje o pozici cílů letících v zadní polosféře stíhačky. Tyto cíle mohou být následně zničeny střelou IRIS-T.  Ve srovnání s AIM-9L Sidewinder má IRIS-T vyšší odolnost vůči rušení. Zvýšená schopnost identifikace cíle prodlužuje její účinný dostřel 5 až 8krát ve srovnání s AIM-9L. Senzor naváděcího systému má rozlišení 128x128 pixelů a zorné pole 90° ve všech směrech od podélné osy střely. Senzor generuje televizní obraz cíle a jeho okolí, díky čemuž je velmi složité oklamat naváděcí systém rakety, ať už manévrováním, vypouštěním světlic nebo použitím infračervených rušiček. Naváděcí systém je vybaven databází, která obsahuje fotky všech známých vojenských letadel, zachycených z různých úhlů pohledu. Pro každé letadlo je zadefinovaných 8 nejzranitelnějších míst jeho konstrukce a na jedno z nich je raketa prioritně naváděná.  Za optickým senzorem se nachází senzor inerciálního navigačního systému, který umožňuje navést raketu do blízkosti cíle v případě, že cíl byl zamčený až po výstřelu. V další části se nachází radiolokační zapalovač, doplněný o záložní zapalovač kontaktního typu. Následuje fragmentační bojová část s hmotností 11,4 kg.  Střední a zadní část rakety tvoří motor na tuhé palivo s proměnlivým režimem hoření. V první fázi urychluje střelu tak, aby opustila závěsník stíhačky a získala dostatek energie pro první manévr. Ve druhé fázi dojde ke snížení tahu motoru, aby mohla raketa uskutečnit ostrý obrat, při kterém je schopna změnit trajektorii letu až o 180°. V závěrečné etapě letu motor zrychlí raketu až přes hranici rychlosti Mach 3.

IRIS-T je raketa vzduch-vzduch krátkého dosahu s infračerveným (tepelným) naváděním. Vyrábí ji německá firma Diehl BGT Defence. Impulsem pro vývoj této střely byla potřeba nahradit raketu AIM-9 Sidewinder.

The IRIS-T (Infra Red Imaging System Tail/Thrust Vector-Controlled) is a German-led program to develop a short-range infrared homing air-to-air missile to replace the AIM-9 Sidewinder found in some NATO member countries. Any aircraft capable of firing the Sidewinder is also capable of launching the IRIS-T.


Rodina a potomci.

Henrietta Kateřina Anežka byla druhou a první přeživší dcerou Leopolda II. Maximiliána (1700-1751) a jeho manželky; šlechtičny Gisely Agnes (1722-1751). Leopold měl celkem sedm dětí, z nichž šest se jich dožilo dospělosti. Henrietta Kateřina Agnes byla třetí dítě, její starší sestra Luisa zemřela ve věku jednoho roku. Henriettinými prarodiči z otcovy strany byli Anna Luisa Föhsová, neurozená manželka Leopolda I. Anhaltsko-Desavského, který se do ní v mládí bláznivě zamiloval. Giseliným otcem byl méně významný kníže Leopold Anhaltsko-Köthenský a jeho manželka Bedřiška Henrietta Anhaltsko-Bernburská.  Dne 26. října 1779 se vdala za barona Johana Jošta Loënského (1737-1803), syna Johana Michaela Loënského. Matka Johana Jošta byla sestřenicí Kathariny Elisabeth Goethe, což byla matka Johanna Wolfganga von Goetheho. Měli spolu dvě děti:

Život.

Henrietta Kateřina Anežka se narodila 5. června 1744 v Dessau, kde se rodila většina knížat Anhaltsko-Desavských. V průběhu dospívání si vybudovala silný vztah ke svým sestrám Marii Leopoldině a Kazimíře. Když se Kazimíra přestěhovala a vdávala v Detmoldu, Henrietta Kateřina Agnes ji tam následovala a přestěhovala se tam, aby byla sestře nablízku. Jako nejstarší sestra Leopolda III. na sebe vzala veškeré povinnosti v Dessau do doby, než se její bratr ožení. Poté se ale vrátila ke Kazimíře do Detmoldu. Když obě její sestry zemřely, v roce 1769 se rozhodla přestěhovat do opatství Herford, kde se stala děkankou.  V roce 1779 se vdala za Johana Jošta a až od roku 1795 žila se svým manželem Johanem Joštem trvale v Dessau. Dle všeho byla velmi společenská a nesnášela samotu. Byla v kontaktu s příbuznými z rodiny Goetheových a po jejich návštěvě v roce 1976 napsala, že Goetheovi jí připadají jako velmi přátelská a důvěrná rodina a na společné chvilky s nimi ve Frankfurtu bude vzpomínat ještě dlouho.  Anežka Anhaltsko-Desavská zemřela 15. prosince 1799 ve věku 55 let.

Henrietta Kateřina Anežka Anhaltsko-Desavská známá zkráceně jako Anežka Anhaltsko-Desavská (5. června 1744, Dessau – 15. prosince 1799, Dessau) byla princezna Anhaltsko-desavská rodem, děkanka opatství Herford a sňatkem i baronka z Loën.

Henrietta Catherine Agnes of Anhalt-Dessau (born 5 June 1744 in Dessau; died: 15 December 1799 in Dessau) was a princess of Anhalt-Dessau by birth, Dean of Herford Abbey and by marriage Baroness of Loën.