Vytvoření Svaté aliance.

Svatá aliance byla ustanovena smlouvou podepsanou v Paříži 26. září 1815 zástupci Rakouska, Ruska a Pruska po porážce francouzského císaře Napoleona. Spojenci se ve smlouvě zavázali bránit v Evropě šíření liberálních a sekulárních myšlenek.

Kongresy aliance.

Kongres v Cáchách 1818.

Kongresu, který se uskutečnil od září do listopadu 1818 v Cáchách se zúčastnili panovníci, ministři a diplomaté z Pruska, Rakouska, Ruska, Spojeného království a Francie. Během kongresu bylo rozhodnuto o předčasném stažení okupačních vojsk z Francie, která tak byla zařazena zpět mezi mocnosti a stala se rovněž členem Svaté aliance. Na kongresu se dále řešila také práva židovského obyvatelstva a obchod s otroky.

Kongres v Karlových Varech 1819.

Na kongresu konaném v roce 1819 v Karlových Varech byly účastníky řešeny studentské a národní manifestace v Německém spolku. Došlo k vydání tzv. Karlovarských dekretů, které zakázaly nacionalistické studentské spolky a utužily cenzuru.

Kongres v Opavě 1820.

Popudem pro svolání opavského kongresu, který se konal od října do prosince 1820, byl napjatý revoluční vývoj v Neapoli, Španělsku a Portugalsku. Na pozvání knížete Metternicha se jej účastnili monarchové a diplomaté z Rakouska, Ruska, Pruska, Velké Británie a Francie. Kvůli neshodám mezi mocnostmi byl kongres v prosinci 1820 přerušen s tím, že se diplomaté dohodli na pokračování jednání v Lublani.

Kongres v Lublani 1821.

Lublaňský kongres v roce 1821 představoval pokračování předcházejícího opavského kongresu, který byl z důvodu vzájemných neshod předčasně ukončen.

Kongres ve Veroně 1822.

V roce 1822 se konal kongres zástupců pěti velmocí v italské Veroně. Důvodem pro konání kongresu bylo především jednání o francouzské intervenci do Španělska, kde byl král po povstání armády přinucen přijmout ústavu a kde se rozhořela občanská válka. Dalším z tématů jednání byla situace v Řecku, kde vypuklo povstání proti osmanské nadvládě.

Rozpad aliance.

Narůstající neshody mezi mocnostmi vedly k postupnému rozvolňování spojenectví již od poloviny 20. let 19. století. Ránu pro Svatou alianci představovala smrt ruského cara Alexandra, kterého na trůnu nahradil jeho bratr Mikuláš I. Pavlovič. Spojené království a Francie se proti sobě stavěly především kvůli neshodám v otázce sjednocení Itálie a rovněž kvůli problémům s hroutící se Osmanskou říší. Poté, co ve Francii v roce 1830 došlo k revoluci a ustanovení tzv. Červencové monarchie, zůstaly na obranu hodnot aliance znovu pouze Rakousko, Prusko a Rusko. Těmto monarchiím se revoluce v roce 1848 nakonec podařilo vojensky potlačit, avšak protichůdné zájmy na Balkáně proti sobě záhy obrátily dřívější spojence Rakousko a Rusko. Definitivní konec Svaté aliance znamenala krymská válka v letech 1853 až 1856, kdy Rakousko nepodpořilo proti Osmanské říši svého ruského spojence a vyhlásilo neutralitu.

Svatá aliance bylo spojenectví tří států Ruska, Rakouska a Pruska vytvořené v roce 1815, v reakci na napoleonské války a francouzskou revoluci. Mělo dohlížet na dodržování tradičního řádu na základě "„"křesťanské solidarity"“" (nehledě na to, že Romanovci byli pravoslavní, Habsburkové katolíci a Hohenzollernové luteráni). V roce 1818 se na základě rozhodnutí z kongresu v Cáchách připojila ke Svaté alianci i Francie. Jelikož tvůrcem politiky rovnováhy byl do značné míry kníže Klemens Wenzel von Metternich, mluví se někdy také o Metternichovském systému. Revoluční myšlenky však nezapadly a již v roce 1848 musely velmoci Svaté aliance čelit vzpourám s ideály francouzské revoluce na svém vlastním území. Navíc i protichůdné zájmy a neshody mezi velmocemi brzy poté vedly k rozpadu aliance, za jejíž definitivní konec bývá považována krymská válka (1853–1856), kdy se Francie postavila proti Rusku v jeho boji s Osmany. Celkový ráz mezinárodní politiky, která fungovala v Evropě od Vídeňského kongresu v podstatě až do první světové války, se označuje také jako Koncert velmocí.

The Holy Alliance (; , "Svyashchennyy soyuz"; also called the Grand Alliance) was a coalition linking the monarchist great powers of Austria, Prussia, and Russia. It was created after the final defeat of Napoleon at the behest of Emperor Alexander I of Russia and signed in Paris on 26 September 1815. The alliance aimed to restrain liberalism and secularism in Europe in the wake of the devastating French Revolutionary Wars and the Napoleonic Wars, and it nominally succeeded in this until the Crimean War. Otto von Bismarck managed to reunite the Holy Alliance following the unification of Germany in 1871, but the alliance again faltered by the 1880s over Austrian and Russian conflicts of interest with regard to the dismemberment of the Ottoman Empire.


Životopis.

Narodil se v Kazani, "v tiché ulici pojmenované Komlevova podle místního bolševika zabitého vzbouřenými Čechoslováky." Otec Pavel Aksjonov byl místní stranický funkcionář, matka Jevgenija Ginzburgová byla novinářka. Za velkých čistek v roce 1937 byli Aksjonovovi rodiče uvězněni, on sám skončil v dětském domově, po matčině propuštění z gulagu s ní žil ve vyhnanství v Magadanu. Později vystudoval medicínu v Leningradě; chtěl být lodním lékařem, ale jako politicky nespolehlivý nedostal cestovní pas a pracoval v tuberkulózním sanatoriu.  V roce 1958 otiskl v časopise "Junosť" první povídky, od roku 1960 byl profesionálním spisovatelem. Jeho první knihy, "Kolegové", "Lístek procviknutý hvězdami" a "Je čas, kamaráde" se staly v atmosféře chruščovovského tání kultovními. Hrdiny byli mladí kosmopolitní intelektuálové, bouřící se proti konvencím, prózy byly psány živým hovorovým jazykem. Aksjonov byl uznávaným mluvčím své generace, geniálním bohémem, který měl rád jazz a basketbal. V knize "Sudy osudu" (1968) se vydal cestou formálního experimentu - satiru na absurdity sovětského hospodářství spojil s jazykovou komikou ve stylu Raymonda Queneaua.  V době brežněvovské stagnace upadl Aksjonov pro svoji námětovou i formální originalitu v nemilost, mohl publikovat jen dětské knihy ("Jak jsem zachránil fotbalovou republiku") nebo překlady z angličtiny (Doctorowův "Ragtime"). Cenzura zakázala jeho knihy "Popálenina" (vzpomínky na perzekuci autorovy rodiny) a "Ostrov Krym" (alternativní historie zobrazující moderní bělogvardějský stát). V roce 1979 se rozhodl obejít politická omezení a sestavit z děl nevydávaných autorů almanach Metropol. Byl za to vyloučen ze Svazu spisovatelů a podroben velké mediální kritice.  V roce 1980 odcestoval na studijní cestu do USA, kde se dozvěděl, že byl zbaven sovětského občanství. V exilu se živil jako učitel ruské literatury na univerzitě ve Fairfaxu a redaktor stanice Hlas Ameriky. Po pádu komunistického režimu se vrátil do Ruska - měl velký úspěch s historickým románem "Moskevská sága", který byl také zfilmován, zároveň byl ale terčem kritiky pro svoji podporu jelcinovských reforem a Izraele. Proto žil většinu času v Biarritzu, dostal i francouzský Řád umění a literatury. Vasilij Aksjonov byl zakládajícím členem ruské pobočky Penklubu, za román "Voltairiánci a voltairiánky" dostal Bookerovuovu cenu.  V lednu 2008 ho postihla mrtvice a na její následky 6. července 2009 zemřel. V Kazani se na jeho počest pořádá Aksjonovův literární festival. Básník, hudebník a architekt Andrej Makarevič přebudoval jeho rodný dům na muzeum.

Vasilij Pavlovič Aksjonov (; 20. srpna 1932, Kazaň – 6. července 2009, Moskva) byl ruský spisovatel židovského původu, přední osobnost intelektuálního disentu v SSSR.

Vasily Pavlovich Aksyonov (; August 20, 1932 – July 6, 2009) was a Soviet and Russian novelist. He became known in the West as the author of "The Burn" ("Ожог", "Ozhog", from 1975) and of "Generations of Winter" ("Московская сага", "Moskovskaya Saga", from 1992), a family saga following three generations of the Gradov family between 1925 and 1953.


Hrací formát turnaje.

Týmy byly rozděleny na dvě základní skupiny po čtyřech týmech, kde se utkal každý s každým jednou. Poslední týmy z obou skupin sehrály sérii na dva vítězné zápasy o udržení v elitní skupině. První týmy z obou skupin automaticky postoupily do semifinále. Druhé týmy sehrály vzájemný zápas s třetím ze druhé skupiny, vítěz postoupil do semifinále, kde se utkal s prvními týmy ze skupin. Vítěz postoupil do finále.

Základní skupiny.

Skupina A.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

Skupina B.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

Play-off.

Čtvrtfinále.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

Semifinále.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

O páté místo.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

O třetí místo.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

Finále.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

O udržení.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).  "Tým sestoupil do 1. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012 v americkém Burlingtonu."

1. divize.

Zápasy první divize se konaly od 11. do 16. dubna 2011 v německém Ravensburgu. 29. března 2011 stáhlo Japonsko z důvodu zemětřesení, které zemi postihlo na začátku března. Japonská reprezentace si pro příští šampionát v roce 2012 ponechala umístění v I. divizi, kdežto, tým, který skončil na posledním, pátém místě, sestoupil do 2. divize.  " postoupilo do elitní skupiny na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012. sestoupila do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012."

2. divize.

Zápasy druhé divize se konaly od 4. dubna do 10. dubna 2011 v francouzském Caen.  " postoupilo do 1. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012. sestoupila do 3. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012."

3. divize.

Zápasy třetí divize se konaly od 1. února do 6. února 2011 v australském Newcastlu.  " postoupilo do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012. sestoupila do 4. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012."

4. divize.

Zápasy čtvrté divize se konaly od 27. března do 1. dubna 2011 v islandském Reykjavíku.  " postoupil do 3. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012. sestoupila do 5. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012."

5. divize.

Zápasy páté divize se konaly od 14. března do 19. března 2011 v bulharské Sofii.  " postoupilo do 4. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012."

Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2011 se konalo od 16. dubna 2011 do 25. dubna 2011 ve švýcarském Zürichu a Winterthuru.

The 2011 IIHF World Women's Championships was held in April 2011 in Zürich and Winterthur, Switzerland. This was the 13th women's championship run by the International Ice Hockey Federation (IIHF). The United States were the defending champions and defended their title, capturing their third straight gold medal by defeating Canada 3–2 in overtime on a goal by Hilary Knight. IIHF council member Monique Scheier-Schneider presided over the events.


Biografie.

Narodil se v Greenfieldu v Massachusetts a byl vychováván rodiči v Chicagu. V mládí vedl potulný život jako podnikavý zlodějíček a uživatel drog. Jako mnoho dalších členů Beat generation cestoval nejednou napříč Spojenými státy americkými. Ačkoli později Huncke vyjádřil lítost nad ztrátou rodinných pout, ve své autobiografii "Guilty of Everything" (v překladu "Vinen vším") konstatuje, že jeho dlouhé výkony trestů byly zčásti důsledkem nedostatku podpory ze strany rodiny.  Huncke opustil Chicago poté, co se jeho rodiče rozvedli. V r.1939 cestoval stopem do New Yorku, kde se během následujících 10 let stal známým jako "starosta 42. ulice", která se spolu s křižovatkou Times Square stala jeho působištěm. Stýkal se zde s mnoha lidmi, prostitutkami, námořníky,…  Během 2. světové války se plavil do přístavů v Jižní Americe, Africe a Evropě. Dokonce se vylodil na pláži v Normandii pouhé tři dny po invazi. Na palubách lodí se snažil překonat svou drogovou závislost, případně ji mírnit pomocí morfinu, jenž mu dodávali lodní zdravotníci.  Po návratu na 42. ulici se záhy setkal s Williamem Burroughsem, jenž potřeboval prodat střelnou zbraň a právě injekční stříkačky s morfinem. Jejich první setkání nebylo nijak srdečné, vzhledem k Burroughsovému vzhledu a chování jej Huncke podezříval, že pracuje pro FBI. Poté co se ujistil, že Burroughs je "čistý", koupil od něj morfin a následně jej a Ginsberga zasvětil do užívání této drogy . W. S. Burroughs později toto téma setkání popsal ve svém prvním románu "Feťák". Herbert Huncke se pak stal i blízkým přítelem Burrougsovy družky Joan, s níž sdílel zápal pro amfetaminy. Koncem jara 1947 mu Burroughs poslal do New Yorku peníze na autobus, aby ho přivítal na své farmě v New Waverly v Texasu, kde pěstoval marihuanu .  Na sklonku 40. let angažoval Hunckeho a další závislé osoby Alfred Charles Kinsey do svého výzkumu Sexuální chování muže. I když se Herbert Huncke mnohokrát ocitl ve vězení za své kriminální prohřešky, nikdy nezradil své přátele a neudal je policii. Ke konci 40.let havarovali Allen Ginsberg, Jack Melody a žena s přezdívkou „Detroit Redhead“ při prchání před policejním motocyklem v Queensu. Přestože se Huncke této honičky nezúčastnil, byl zatčen a uvězněn v Manhattanu, neboť bydlel společně s Ginsbergem.

Herbert Huncke ve filmu.

Herbert Huncke se objevuje v některých dokumentech zaměřených na Beat generation, např.:

Herbert Edwin Huncke (9. ledna 1915 – 8. srpna 1996) byl americký spisovatel, básník, toxikoman a drobný podvodník z Times Square, později spisovatel a básník aktivně se zapojující do dění v různých kulturních a sociálních hnutích dvacátého století v USA.  Bývá mu připisováno autorství pojmu "beat generation", literárního a antikonformně zaměřeného seskupení, jehož byl členem.  Huncke jako doposud nevydaný spisovatel tíhl k různým literárním stylům. V hudbě měl blízko k Billie Holidayové, Charliemu Parkerovi a Dexteru Gordonovi (s nímž byl jednou chycen při vloupání do zaparkovaného automobilu). Když se poprvé setkal s Allenem Ginsbergem, Jackem Kerouacem a Williamem Burroughsem, byli i oni ještě stále neznámí (a také nevydaní) autoři. Huncke se pro tyto protagonisty Beat generation stal ikonou stejně jako Neal Cassady. Inspiroval je Hunckeho kriminální život, slang a jeho bohaté zkušenosti s drogami.  Přátelé jej také motivovali k vydání svých zápisků a další literární tvorbě.

Herbert Edwin Huncke (January 9, 1915 – August 8, 1996) was an American writer and poet, and active participant in a number of emerging cultural, social and aesthetic movements of the 20th century in America. He was a member of the Beat Generation and is reputed to have coined the term.


Příběh.

Film začíná, když do školy přijde nová žákyně, Stella Yamadová, a hned se seznamuje se zdejším režimem, kterému velí ředitel Brenigan. Jeho přístup se jí ani trochu nelíbí. Hned při úvodní řeči proto začne protestovat. Tím si vyslouží školní trest. Po škole se setkává s Wenem, který řekl učiteli, že je blbec po tom, co přítelkyni jeho otce označil za Wenovu matku, Mo, kterou ředitel nachytal za školou, Charliem, který zase trefil na fotbale učitele míčem (ten ovšem chtěl trefit domýšlivého Raye) a samotnou Olívií, která si četla v přístěnku uklizečky, kde neměla co dělat. Jediné, co je pojí, je záhadná Melova organická citronáda z automatu, která jim chutná a povzbuzuje je. Spolu si zazpívají píseň díky zvukům v učebně (klasický muzikál). Učitelka hudby Rezniková, které byla sebrána její učebna kvůli rozšíření tělocvičny, jim navrhne, aby se stali kapelou. Olívie odmítá, protože je trémistka, Mo zase proto, že se bojí svých rodičů, Charlie z podobných důvodů, Stella si myslí že je to blbost. Wen uznává, že nemůže dělat jednočlennou skupinu. S tím se rozejdou. V ten večer se Stella pohádá se svými příbuznými a rozhodne se, že nechce zbytek života být nikdo. Obvolá ostatní a sejdou se v pizzerii, kde se dají dohromady. Start kapely je ze začátku nic moc, ale Stella je přihlásí na haloweenský koncert konkurenční školní kapely Mudslide Crush, které mají dělat předkapelu. Mudslide Crash jsou na ně ale pořádně naštvaní, protože si myslí, že jim chtějí přebrat koncert. Při hádce pak Stella zpěváka Mudslide Crash Raye poprská Melovou citronádou, ten jí za to nazve Limonádová huba (Lemonade Mouth) a už mají název. Na koncertě se Olivie zbaví trémy, ale když Stella začne rozdávat limonádu, Brenigan je vypne a zakáže kapele ve škole hrát. Wen ale kapele zamluví místo v pizzerii, kde se dali dohromady, aby tam zpívali. O to je připraví Ray, který tam vyvolá rvačku. Kapelu postihují najednou samé vážné problémy: Wen částečné oslepne, Charlie si přibouchne prsty do šuplíku, Mo onemocní, Olivie ztratí hlas a všechny je zavřou do vězení, protože Stella protestovala proti odvezení Melova automatu ze školy a všichni se poprali se lidmi kteří automat odváželi. Nakonec se rozhodnou na soutěž talentů Rising Star jít. Po crushském výkonu nastupují oni ale kvůli problémům neodzpívají. To pak překvapivě udělá publikum. Nakonec vše skončí dobře, když na svatbě Wenova otce se Sydney potká Stella Mela, který byl spolužákem Wenova otce. Když se Mel dozví, k čemu Lemonade Mouth inspiroval, tak vyslyší Stellinu žádost a postaví škole novou učebnu hudby. Brenigan pak Stellu označí jako možnou budoucí ředitelku, protože se podobá jemu zamlada. Vše končí odesláním Oliviina dopisu a koncertem Lemonade Mouth v Madison Square Garden.

Lemonade Mouth je americký filmový muzikál kanálu Disney Channel z roku 2011. Režírovala jej Patricia Riggen, natočen byl podle stejnojmenného románu od Marka Petera Hughese. Je vyprávěn očima mladé zpěvačky Olivie, která popisuje otci, sedícímu ve vězení, příběh založení její kapely s názvem Lemonade Mouth.

Lemonade Mouth is a 2011 American teen musical drama television film, based on the 2007 novel of the same name by Mark Peter Hughes. The film was directed by Patricia Riggen and written by April Blair, and stars Bridgit Mendler, Adam Hicks, Naomi Scott, Hayley Kiyoko and Blake Michael. The Disney Channel Original Movie tells the story of five high school students who meet in detention and form a band to stand up for their beliefs and to overcome their individual and collective struggles.  The film premiered on April 15, 2011, on Disney Channel. It has been met with generally positive reviews, with some praising it for its many positive themes of honesty, integrity, and self-expression.  The soundtrack was released on April 12, 2011.


Biografie.

Narodil se v Kanadě, ale jeho rodiče byli Američané, a tak se vrátili zpět do USA. Navštěvoval státní školy převážně v Michiganu. Po smrti jeho otce v roce 1908 se s rodinou přestěhoval zpět do Niagara Falls. Tam vystudoval Niagara Falls Collegiate Institute a začal pracovat v různých elektrárnách, ale nebyl moc úspěšný.  Nakonec ho ale přijala Hooker Electro-Chemical Company v Niagara Falls v New Yorku, kde byl zaměstnán v laboratoři. Práce ho bavila a rozhodl se stát chemickým inženýrem.  Po dvou letech ve firmě začal studovat na Kalifornské univerzitě v Berkeley, kde v roce 1920 získal titul B.S. (Bachelor of Science, bakalář věd). V roce 1922 získal Ph.D. v chemii.  I když se původně chtěl stát inženýrem, začal se pod vlivem Gilberta N. Lewise zajímat o výzkum. Díky svým vynikajícím výsledkům se stal v roce 1922 v Berkeley instruktorem chemie a po několika letech různých stupňů profesury se v roce 1934 stal plnohodnotným profesorem chemie. Do důchodu odešel v roce 1962.  Při práci na Ph.D. se začal zajímat o třetí termodynamický zákon. Hlavním cílem jeho výzkumů bylo pomocí testů dokázat, že tento zákon je základním přírodním zákonem. V roce 1926 vymyslel metodu, pomocí které by šlo pozorovat teploty menší než jeden kelvin. K tomuto účelu vynalezl vlastní magnetický chladič a k absolutní nule se přiblížil blíže, než mnoho vědců považovalo za možné.  Jeho výzkum entropie kyslíku vedl k objevu izotopů kyslíku 17 a 18 v Zemské atmosféře.  V roce 1932 si vzal Muriel Frances Ashleyovou, se kterou měl později dva syny.

William Francis Giauque (12. května 1895 Niagara Falls – 28. března 1982 Berkeley) byl americký chemik, který v roce 1949 získal Nobelovu cenu za chemii za „příspěvky na poli chemické termodynamiky“. Prakticky celé své vzdělávání a kariéru strávil na Kalifornské univerzitě v Berkeley.

William Francis Giauque (; May 12, 1895 – March 28, 1982) was an American chemist and Nobel laureate recognized in 1949 for his studies in the properties of matter at temperatures close to absolute zero. He spent virtually all of his educational and professional career at the University of California, Berkeley.


Popis.

Hrad, složený z hradní věže a opevnění, byl založen Williamem Peverelem. Nachází se ve výšce asi 130 metrů nad mořem. Do současnosti se dochovaly pouze zbytky dříve mohutného hradu. Ten se skládal z třípatrové hradní věže, silné výplňové zdi a příkopu, lemovaného kruhovými věžemi. Vnější opevnění je na nižší úrovní a bylo přistavěno až později. Hrad nabízí rozhled na Erewashské údolí a hrabství Derbyshire a Nottinghamshire. Původně měl hluboký hradní příkop a na jeho východní straně se nacházelo velké množství stromů, které jsou však nyní vykácené. Na západní straně byl dvůr, silně opevněný mohutnými kruhovými věžemi s cimbuřím. Ve zbytcích ruin je znát, že vnější opevnění obsahovalo střílny, jež mohly v případě nutnosti využít lučištníci.

Historie.

První dochovaná zmínka o Codnoru pochází z roku 1086, kdy podle Knihy posledního soudu patřilo Codnorské panství Williamu Peverelovi. Kolem roku 1202 ho vlastnil Henry de Grey, potomek normanského rytíře Anchetila de Greye. Mezi Henryho potomky patří dlouhá linie pánů Greyů z Codnoru, pánů Greyů z Ruthynu, Wiltonu a Rotherfieldu, Jana Greyová, Earlové ze Stamfordu a vyhynulé rody hrabat ze Suffolku a Kentu. Henryho syn Richard sídlil v Codnoru a byl baronem věrným anglickému králi Jindřichovi III. Bojoval za Eduarda II., jenž v březnu 1322 Codnor Castle navštívil, ve skotských válkách. Během vlády Eduarda III. byl Richard povolán do bitvy proti Skotům, ale protože byl starý, poslal svého nejstaršího syna Johna Greye, který se v bitvách vyznamenal a našel u Eduarda III přízeň. Po smrti Richarda zdědil Codnor Castle právě John de Grey. Spolu s Williamem D'Eincourtem velel v případě invaze všem rytířům z Derbyshiru] a Nottinghamshiru. Svému králi sloužil i ve Flandrách. Za své služby králi v Anglii i Francii byl John de Grey jmenován členem parlamentu, jímž byl až do své smrti roku 1392. Poté byl správcem hradu Codnor Johnův pravnuk Richard de Grey, který stejně jako jeho předci věrně sloužil svému králi. Společně s Jindřichem V. bojoval ve Francii a účastnil se i obléhání Harfleur. Po Richardovi v linii pánů hradu Codnor pokračoval jeho syn John, ten zemřel ve stejném roce jako jeho vlastní syn, a proto po něm následoval jeho bratr Henry. Pro pokus ovlivnit volby v Derby byl Henry potrestán králem a v březnu 1441 byl omilostněn.  Když Henry zemřel, nastoupil po něm jeho v té době devítiletý syn, také Henry Grey. Ten byl posledním z rodu Greyů. Účastnil se mnoha bitev během válek růží a nakonec zemřel roku 1496 v Easteru. Jelikož neměl přímé potomky, odkázal Codnor Castle svému strýci Johnu Zouchovi. Sir John Zouche z Codnoru byl třikrát Derbyshirským vysokým šerifem. Hrad zůstal ve vlastnictví Zouchova rodu do doby, než roku 1634 rodina svůj majetek rozprodala a emigrovala do Virginie. Poté hrad vlastnil yorský arcibiskup, jehož vnuk ho v roce 1692 prodal siru Streynshamu Masterovi. To byl poslední člověk, který Codnor Castle obýval. Přesto hrad zůstal v rukou jeho potomků až do počátku 19. století.  Dnes jsou pozůstatky hradu Codnor jen křehkými ruinami a některé vysoké zdi jsou podepřené lešením. Značky na obvodním oplocení upozorňují, že místo je ve vlastnictví britské společnosti UK Coal a vstup veřejnosti je zakázán. Pohled na zříceninu je však dobrý i z blízkých stezek.  V červnu 2007 provedl tým ze seriálu Time Team (program britského Kanálu 4) archeologický výzkum u hradu a dosáhl zajímavých výsledků. Tím nejzajímavějším úspěchem byl objev skvěle zachované středověké zlaté mince v hradním příkopu. Tato mince je nyní vystavena v Derbském muzeu.

Codnor Castle je zřícenina hradu ze 13. století v Derbyshiru v Anglii, nacházející se asi jednu míli od vesnice Codnor. Ačkoliv je hrad kulturní památkou, v roce 2008 byl zařazen na seznam ohrožených památek.

Codnor Castle is a ruined 13th-century castle in Derbyshire, England. The land around Codnor came under the jurisdiction of William Peverel after the Norman conquest. Although registered as a Scheduled Ancient Monument and Grade II Listed Building the site is officially, as at 2016, a Building at Risk.


Politický vzestup.

O Béssově životě před nástupem do funkce místodržitele (satrapy) není nic známo. Za své postavení vděčil podle zpráv antických historiků Dareiovi III., který po pádu eunucha Bagoa patrně nově přerozdělil klíčové pozice ve správě.  Dareios začal poměrně brzy Béssovi nedůvěřovat a po prohrané bitvě u Issu ho povolal do Babylónu, kde shromažďoval jednotky k dalšímu střetnutí s Alexandrem Velikým. Během bitvy u Gaugamél v říjnu 331 př. n. l. velel Béssos levému křídlu perských vojsk – baktrijským jezdcům, jednotkám ze Sogdiany a obrněným sackým bojovníkům. Ačkoli v přiděleném úseku stál přímo proti makedonskému králi, antičtí historikové neříkají nic o jeho osobním podílu na bitvě.  Vzhledem k Alexandrovu vítězství uprchl s Dareiem na východ také Béssos a v médské metropoli Ektabanech se stal jedním z těch, kteří prosazovali další ústup. V čele baktrijských jednotek pak odtáhl z města, provázen významným dvořanem Nabarzanem, zastávajícím funkci "chiliarcha". Oba byli rozhodnuti ukončit vládu neúspěšného Dareia, proto krále zajali a vezli ho v poutech s sebou. Původní úmysl vydat ho Alexandrovi se jim nezdál vhodný, místo toho bezmocného krále v červenci 330 př. n. l. zavraždili a Béssos rychle odešel do Baktrie, kde se dal koncem léta provolat perským králem.

Vláda.

Změnu na trůně vedle Nabarzana podpořili satrapa Arachosie Barsaentés, satrapa Arie Satibarzanés, velmož ze Sogdiany Oxyartés a urozený šlechtic Spitamenés, původem z Baktrie či Sogdiany. S jejich pomocí sestavil nový král početné vojsko a chystal se dál vést válku s Alexandrem. Situace v říši byla velmi vážná, neboť makedonský král pokračoval v postupu na východ a většina provincií se nacházela v jeho rukou. Pro Béssa byla v daný moment důležitá zejména legitimita – z tohoto důvodu přijal „královské“ jméno Artaxerxés a užíval všech panovnických insignií včetně tiáry.  Na jaře 329 př. n. l. překročil Alexandr Hindúkuš, vpadl do nitra Baktrie, a ačkoli se dala očekávat dlouhá válka, satrapii obsadil, aniž narazil na odpor. Béssos uprchl přes tok Amudarji do Nautaky v Sogdianě, kde musel čelit podobné opozici jako kdysi Dareios III. V očích straníků jako vojevůdce selhal a dva z nich, Spitamenés a Datafernés, ho uvěznili a nabídli jako zajatce Alexandrovi. Po určitých zmatcích se Béssa zmocnil Ptolemaios, makedonský důstojník a pozdější egyptský král.  Alexandr nařídil zajatce zbičovat, převézt do Baktrie a předat Dareiovu bratru Oxyathrovi. Ten ho v Ektabanech nechal nesmírně krutým způsobem popravit – buď čtvrcením, nebo ukřižováním, prameny nejsou v této otázce jednotné.

Béssos (řecky "Βήσσος" ; – 329 př. n. l., Ekbatany) byl příslušník perského vládnoucího rodu Achaimenovců a zhruba od roku 336 př. n. l. místodržitel Baktrie, provincie v dnešním Afghánistánu. V roce 330 př. n. l. byl hlavním strůjcem vraždy krále Dareia III., mnohokrát poraženého v boji s Alexandrem Velikým, a poté se sám prohlásil panovníkem pod jménem "Artaxerxés IV." Jeho vláda nebyla nikdy uznávána v celé říši, kterou z větší části už kontroloval Alexandr.

Bessus, also known as Artaxerxes V (died summer 329 BC), was a prominent Persian Satrap of Bactria in Persia, and later self-proclaimed King of Kings of Persia. According to classical sources, he killed his predecessor and relative, Darius III, after the Persian army had been defeated by Alexander the Great.


Biografie.

Tahar Ben Jelloun navštěvoval v rodném městě nejprve bilingvní arabsko-francouzskou základní školu, poté studoval na francouzském gymnáziu v Tangeru. V Rabatu pokračoval ve studiu filozofie na univerzitě Mohammeda V. V této době začal se psaním básní, které vyšly ve sbírce "Hommes sous linceul de silence" (1971, "Muži pod rubášem z ticha"). Po úspěšném ukončení studia filozofii vyučoval. Nicméně, v roce 1971 opustil Maroko a odešel do Francie, protože nebyl schopen reflektovat arabizaci výuky filozofie a necítil se vzdělán k tomu arabsky přednášet. Usadil se v Paříži, kde pokračoval ve studiu psychologie.  Od roku 1972 je pravidelným přispěvatelem deníku Le Monde. V roce 1975 obdržel doktorát ze sociální psychiatrie; jeho styl psaní bude od nynějška prosycen zkušenostmi z psychoterapie.  V roce 1985 vydává román "Dítě pouště" ("L'Enfant de sable"), který ho proslaví. Za knihu "Posvátná noc" ("La Nuit sacrée"), volné pokračování "Dítěte pouště", obdrží v roce 1987 prestižní Prix Goncourt.  Kromě románu je i autorem pedagogických esejí, např. "Rasismus vysvětlený mé dceři" ("Le Racisme expliqué à ma fille", 1998) nebo "Islám vysvětlený dětem" ("L'Islam expliqué aux enfants", 2002) a často se účastní přednášek na školách a univerzitách, ať už v Maroku, ve Francii nebo jinde v Evropě.  Jeho romány "Dítě pouště" a "Posvátná noc" jsou přeloženy do více jak čtyřiceti jazyků, mimo jiné do korejštiny, hindštiny, indonéštiny. "Rasismus vysvětlený mé dceři", který byl knižním trhákem s více jak 400 000 prodanými exempláři, je pak přeložen do 33 jazyků, z nichž stojí za zmínku africké jazyky afrikánština, ixixhosa a swati, dále pak bosenština a esperanto.  Zajímavostí je, že do arabštiny si většinu knih přeložil sám.

Tahar ben Jelloun (arabsky طاهر بن جلون , narozen 1. prosince 1944 Fès, Maroko) je prozaik, básník, esejista a novinář původem z Maroka, žijící ve Francii. Patří k nejpřekládanějším arabským autorům a předním představitelům frankofonní maghrebské literatury.

Tahar Ben Jelloun (; born in Fes, French protectorate in Morocco, 1 December 1944) is a Moroccan writer. The entirety of his work is written in French, although his first language is Arabic. He became known for his 1985 novel "L’Enfant de Sable" ("The Sand Child"). Today he lives in Paris, France, and continues to write. He has been nominated for the Nobel Prize in Literature.


Dětství a vzdělání.

Narodila se ve Fesu Hajj Abdelhamid Bennani, učiteli z Fesu. Její matka Naïma, rozená Bensouda, zemřela, když jí byly tři roky. Od té doby ji a její sestru vychovávala babička z matčiny strany, Hajja Fatma Abdellaoui Maâne. Žila v Rabatu se svou sestřenkou Sairou, kde spolu byly často viděny na veřejnosti.  Své vzdělání získala v Rabatu, kde navštěvovala soukromé školy - Lyceum Hassana II., Lyceum Moulay Youssef, a l'École Nationale Supérieure d'Informatique et d'Analyse de Systèmes. Svého budoucího manžela poznala na soukromé oslavě v roce 1999. Po dokončení inženýrského studia pracovala několik let jako technik informačních služeb v ONA Group, největší soukromé holdingové firmě v zemi (která je rovněž řízená marockou královskou rodinou).

Panovnické role.

Z titulu Její Výsosti podporuje nadaci proti rakovině a Fezský festival duchovní hudby (Fez Sacred Music Festival). Setkala se s mnoha zahraničními královskými protějšky během oficiálních návštěv v Maroku, kde se ujala role jejich hostitelky, nebo též během královských setkání, například s královnou Raniou Jordánskou, Paolou Belgickou, královnou Sofií, šejchou Mozou Katarskou, norským korunním princem Haakonem Norským a korunní princeznou Mette-Marit Norskou, princeznou Maximou Nizozemskou, princeznou Mathildou Belgickou, infantkou Kristýnou Španělskou nebo princeznou Tamakado Japonskou.  V dubnu 2011 to byla právě ona, kdo reprezentoval Marocké království na svatbě prince Williama z Walesu a Catherine Middletonové. Marockého panovníka a zemi zastupovala na setkáních v Thajsku, Japonsku nebo Francii. V Maroku založila asociaci prevence rakoviny a byla aktivní v programu prevence HIV/AIDS v Africe.  Absolvovala mnoho zahraničních návštěv, zúčastnila se mnoha konferencí a symposií s tématem nemoci (HIV-AIDS, rakovina) nebo ženské emancipace. Nedávno navštívila Tunisko a Saúdskou Arábii jako zvláštní vyslanec, kde diskutovala právě tyto otázky.

Sňatek a děti.

Za krále Mohammeda VI. se provdala 12. října 2001 (nikah) a 21. března 2002 (zifaf) v Dar al-Machzin v Rabatu, a při sňatku jí byl udělen osobní titul princezny s oslovením Její královská Výsost. Společně mají dvě děti:

Princezna "Lalla" Salma Marocká (arabsky الأميرة للا سلمى), rozená "Salma Bennani" (* 10. května 1978), je princezna-manželka krále Mohammeda VI. Marockého a první manželka marockého panovníka, která byla představena veřejně a jíž byl udělen královský titul.

Princess Lalla Salma (born Salma Bennani (, Amazigh: ⵍⴰⵍⵍⴰ ⵙⵍⵎⴰ); 10 May 1978) is the princess consort of Morocco. She is married to King Mohammed VI, and the first wife of a Moroccan ruler to have been publicly acknowledged and given a royal title. After not being spotted by the media between December 2017 and April 2018, it was speculated that she had divorced and had gone into hiding.


Kariéra.

Bødker byl hokejově vychováván v mládežnických celcích v dánského klubu Rødovre Mighty Bulls. Ve svých 15 letech se přestěhoval do Švédska, kde začal nastupovat za tým Frölunda Indians za který nastoupil v sezóně 2006-07 ve dvou zápasech Elitserien. Po sezóně byl vybrán Kitchenerem Rangers v Import draftu CHL a k Rangers se pro sezónu 2007-08 také připojil. Jeho první sezóna v OHL byla úspěšná, když vstřelil 29 gólů a připsal si 44 asistencí. V playoff se mu dařilo ještě více, když si připsal 35 bodů ve 20 zápasech a s Kitchenerem vyhráli J. Ross Robertson Cup pro mistra ligy OHL. V Memorial Cupu byli poraženi ve finále týmem Spokane Chiefs. V roce 2008 byl vybrán už na 8. místě vstupního draftu NHL týmem Phoenix Coyotes a hned v sezóně 2008-09 nastupoval v NHL za Phoenix Coyotes. Svůj první gól v NHL vstřelil 12. října 2008 brankáři Jeanu-Sébastienu Giguèrovi z Anaheimu Ducks. Později hrál také v NHL YoungStars Game 2009 v Montrealu, v Kanadě. Bødker byl přirovnáván k Henriku Zetterbergovi a nebo Mariánu Gáboríkovi.

Reprezentační kariéra.

Starší bratr Mikkela Bødkera - Mads je obráncem týmu Rögle BK v druhé švédské nejvyšší lize HockeyAllsvenskan a je pravidelným členem sestavy dánského národního týmu. Oba bratři spolu hráli už v reprezentaci do 20 let na MS juniorů 2007 (Divize I.) a pomohly týmu postoupit do elitní skupiny MS juniorů. A ačkoliv hrál Mikkel Bødker se soupeři až o dva roky staršími, tak si vedl dobře a vsítil jeden gól v pěti zápasech. Po roce hrál na MS juniorů 2008, kde byl druhý v kanadském bodování za Larsem Edlerem. Za reprezentaci dospělých nastupoval na Mistrovství světa v letech 2009 a 2011.

Mikkel Bødker (* 16. prosince 1989, Brønby, Dánsko) je dánský hokejový křídelní útočník hrající v týmu Ottawa Senators v severoamerické lize NHL.

Mikkel Bødker (surname alternately spelled Boedker; born 16 December 1989), is a Danish professional ice hockey right winger currently playing for HC Lugano of the National League (NL). He was selected eighth overall by the Phoenix Coyotes in the 2008 NHL Entry Draft, making him the highest-ever drafted Danish player. He also features on the cover of the video game "NHL 10" in Denmark and Norway.


Historie.

Prvním spojením mezi Severním a Baltským mořem byl Eiderský průplav, který k propojení obou moří využíval řeku Eider. "Eiderkanal" byl dokončen roku 1784 a měřil 27 mil (43 km) přičemž celková délka vodní cesty mezi Kielem a ústím řeky Eiger u Tönningu na západním pobřeží byla 109 mil (175 km). Průplav byl jen 29 m široký a 3 m hluboký, což omezovalo tonáž lodí, které ho mohly využít, na pouhých 300 tun výtlaku.  Společný zájem Císařského loďstva, které potřebovalo zajistit spojení mezi svými základnami v Severním i Baltském moři bez nutnosti obeplouvat Dánsko a tlak komerční sféry, donutily vládu začít uvažovat o novém průplavu.  Stavba začala v červnu 1887 v Holtenau nedaleko Kielu. Více než 9 000 dělníkům trvalo osm let než mohl císař Vilémem II. 21. června 1895 průplav slavnostně otevřít. Při Holtenauských oslavách položení posledního kamene pokřtil císař průplav na Průplav císaře Viléma. Ve Science Museum v Londýně je dodnes uložen film, který při slavnostním otevírání natočil anglický režisér Brit Acres.  Rostoucí objem dopravy i požadavky Císařského loďstva si mezi lety 1907 až 1914 vyžádaly rozšíření průplavu. To umožnilo využívat průplav i německým dreadnoughtům, takže velké bitevní lodě už na cestě z Baltského moře nemusely obeplouvat Dánsko. Rozšíření bylo završeno instalací dvou velkých zdymadel v Brunsbüttelu a Holtenau.  Po první světové válce byl Versailleskou smlouvou průplavu přiznán mezinárodní status, ale i nadále byl ponechán pod německou správou. V roce 1936 ukončil mezinárodní status průplavu Adolf Hitler. Po skončení druhé světové války byl průplav opět otevřen všeobecné dopravě.

Provoz.

Existují podrobná pravidla provozu v průplavu. Každá proplouvající loď je podle své velikosti zařazena do jedné ze šesti tříd. Podle dané skupiny je loď buď povinna přijmout doprovod remorkéru, či přijmout na palubu kormidelníka či lodivoda. Existují pravidla pro míjení se lodí. V některých případech musí loď zakotvit u jednoho z mol rozmístěných v pravidelných intervalech podél průplavu, aby umožnila bezpečné proplutí lodi v protisměru. Pro rekreační lodě platí zvláštní pravidla. Většina moderních velkých výletních lodí nemůže průplav využít, protože překračují povolenou výšku pro proplutí pod mosty. MS "Norwegian Dream" má speciální sklopné komíny a stožáry, které podplutí mostů umožňují. Další lodě, které jsou schopné průplav využít, jsou "Minerva" (společnosti Swan Hellenic), "Balmoral" (Fred Olsen Cruises), "Regatta" (Oceania Cruises) a MS "Prinsendam" (Holland America Line).  Školní plachetnice Německého námořnictva "Gorch Fock" má speciální teleskopické vrcholky stěžňů navržené přímo kvůli proplouvání Kielským průplavem, jinak by totiž loď byla příliš vysoká pro podplutí několika mostů klenoucích se přes průplav.

Kielský průplav (: "Nord-Ostsee-Kanal", NOK), známý do roku 1948 jako Průplav císaře Viléma, je 98 kilometrů dlouhý průplav v německé spolkové zemi Šlesvicko-Holštýnsko, který spojuje Severní moře u Brunsbüttelu s Baltským mořem u Kiel-Holtenau. Použití průplavu zkracuje cestu přibližně o 250 námořních mil (460 km) proti trase kolem Jutského poloostrova. Přitom nejde jen o časovou úsporu, ale lodě se také vyhnou často velmi neklidnému moři. Podle údajů ze stránek průplavu se jedná o jednu z nejvytíženějších vodních cest světa. V roce 2007 ji využilo více než 43 000 lodí a v tom nejsou započítána malá plavidla.  Mimo to, že průplav spojuje tato dvě moře je také u Oldenbüttelu propojen krátkým Gieselauským průplavem se splavnou řekou Eider.

The Kiel Canal (, literally "North-[to]-Baltic Sea canal", formerly known as the Kaiser-Wilhelm-Kanal) is a freshwater canal in the German state of Schleswig-Holstein. The canal was finished in 1895, but later widened, and links the North Sea at Brunsbüttel to the Baltic Sea at Kiel-Holtenau. An average of is saved by using the Kiel Canal instead of going around the Jutland Peninsula. This not only saves time but also avoids storm-prone seas and having to pass through the Sound or Belts.  Besides its two sea entrances, the Kiel Canal is linked, at Oldenbüttel, to the navigable River Eider by the short Gieselau Canal.


Popis.

Matlockit má chemický vzorec PbFCl a a je mírně průsvitný. Má nažloutlou až nazelenalou barvu. Patří mezi minerály čtverečné soustavy. Na Mohsově stupnici tvrdosti dosahuje hodnot 2,5 až 3. Hustotu má 7,1 až 7,2. Teplotu tání má 601 stupňů Celsia.

Historie.

Matlockit byl poprvé objeven na začátku devatenáctého století v dole "Bage Mine" v Bolehillu blízko Matlocku. Zároveň s ním byly nalezeny i vzorky fosgenitu a anglesitu. Fosgenit byl tou dobou už známý, naproti tomu matlockit zůstal nepovšimnut ještě dalších přibližně padesát let. Je možné jej s fosgenitem zaměnit. Všiml si ho a pojmenoval ho až Greg v roce 1851. První zmínka o matlockitu ovšem může být už v práci Johna Mawa, britského mineraloga počátku devatenáctého století. Ten ve svém díle "The Mineralogy of Derbyshire with a Description of the most Interesting Mines" (česky "Mineralogie Derbyshire) s popisem těch nejzajímavějších dolů") z roku 1802 nejprve předkládá podrobný popis fosgenitu, aby dále zmínil další minerál, kterému říká „sklovité olovo“ (v originále anglicky „glass lead“). Tento popis na matlockit poměrně dobře sedí, neboť přes svůj lehký zjev s průsvitným krémově nažloutlým zabarvením je ve skutečnosti dost těžký, má totiž hustotu přes 7,1. Velmi velký vzorek, který měří 10 centimetrů a pochází z Derbyshiru, je dnes v sbírkách Amerického přírodovědného muzea v New Yorku. Další velký vzorek, o velikosti 7 centimetů, je dnes ve sbírkách Derbského muzea a umělecké galerie v anglickém Derby.  Kromě Derbského hrabství, kde byl objeven poprvé, byl matlockit nalezen i na řadě dalších lokalit. Mezi ně patří Tiger v Arizoně, Lavrio v Řecku, důl blízko Essenu v Německu a blízko Campiglie v Toskánsku. Další nálezy také pochází z Jižní Afriky, z Peru, Chile, Austrálie, Rakouska, Francie a Itálie.

Matlockitová skupina.

Matlockitová skupina sestává z řady minerálů, které mají podobnou krystalovou strukturu. Do této skupiny patří halovce s bismutem, olovem a vápníkem, například: bismoklit (s vzorcem (BiO)Cl), daubréeit (s vzorcem (BiO)(OH,Cl), laurionit (s vzorcem PbCl(OH)), paralaurionit (s vzorcem PbCl(OH)), rorisit (s vzorcem CaFCl), zavaritskit (s vzorcem (BiO)F) a samotný matlockit.

Matlockit je vzácný olovnatý minerál z třídy halovců s chemickým vzorcem PbFCl pojmenovaný po městě Matlock, které leží v anglickém hrabství Derbyshire. Jedná se o místo, kde byl minerál poprvé objeven, a to v blízkém dole. Po minerálu samotném se jmenuje celá skupina vzácných minerálů s podobnou strukturou.

Matlockite is a rare lead halide mineral, named after the town of Matlock in Derbyshire, England, where it was first discovered in a nearby mine. Matlockite (chemical formula: PbFCl) gives its name to the matlockite group which consists of rare minerals of a similar structure.


Popis.

Street punk vzniknl začátkem 80. let 20. století, kdy se u některých vyznavačů punku objevil názor, že se punk stává čím dál komerčnějším (punkové kapely přecházejí pod velké nahrávací společnosti) a jeho posluchači čím dál častěji pochází spíše ze středních vrstev. Vznik této formy městského punku pracující třídy je také úzce spjatý s Oi! a tudíž mezi sympatizanty patřili kromě punkerů také někteří skinheadi. Jelikož často street punk s Oi! splýval, můžeme za předchůdce považovat kapely jako Sham 69, Cockney Rejects, nebo Angelic Upstairs. Street punk se od skinheadů začal oddělovat ve chvíli, kdy řada z nich adoptovala ultrapravicové hodnoty.  Velký vliv na definování a rozvoj tohoto stylu měly některé britské kapely, které na začátku 80. let vyznávaly rychlejší a agresivnější přístup k punkové hudbě. Tato forma punku se někdy nazývá UK 82 podle stejnojmenné nahrávky jedné z nich - The Exploited. Street punk je o něco rychlejší než Oi! Hlavní důraz je kladen na jednoduchost, přímost a vysoké tempo které, někdy až téměř monotónně, udávají bicí. Skladby zřídkakdy délkou přesahují 3 minuty. Pro street punk jsou typické „chorály“ či společné vykřikování hesel. V textech se objevují všechna témata obvyklá v punku (politika, nihilismus, kritika policie a státní moci, atd.). Vyznavači tohoto stylu se rádi vymezují vůči ostatním, především komerčním žánrům jako je pop punk či emo.

Móda.

Velmi důležitou složkou street punku je i vzhled jeho vyznavačů, který má být co nejnápadnější a co nejvíce pobuřovat. Nosí se kožené či džínové bundy a kalhoty ozdobené cvočky, svíracími špendlíky, hroty, nášivkami kapel, atp. Mezi doplňky patří obité stahováky a opasky, řetězy, těžké boty (např. kanady), obojky, atd. Mezi typické účesy patří různobarevná číra a hroty (v angličtině "spikes" či "liberty spikes"), popř. jejich kombinace (např. číro tvořené hroty). Ženská móda je téměř identická s tou mužskou (výraz rovnoprávnosti), přesto má navíc některé prvky jako např. síťové punčocháče, odhalené spodní prádlo, či krátké různě zdobené sukně. Běžnou součástí vizáže street punkerů jsou také ozdoby těla jako je piercing, tetování a u žen výrazné líčení.  Důraz na módní složku street punku je v rámci hnutí velmi problematický a často se stává terčem kritiky. Vyznavači jiných stylů jako je např. hardcore punk tento důraz přímo odmítají s tím, že v punku jde o to co děláte a říkáte spíš než o to jak u toho vypadáte. Další stranou mince je otázka pozérství. Původní přístup „udělej si sám“ byl často nahrazen nákupem oblečení ve specializovaných obchodech. Někteří lidé hlásící se k street punku za svou vizáž utrácejí nemalé částky a tím vlastně zpochybňují celou myšlenku „punku pracující třídy“. Existuje i řada kapel využívajících tuto image ačkoliv se hudebně řadí spíše k pop punku (např. Time Again, Left Alone, The Rabble atd.)

Street punk nebo také streetpunk je hudební žánr vycházející z punk rocku. Jedná se v podstatě o pozdější pouliční formu punku, která vychází z prostředí dělnické třídy.

Street punk (sometimes alternatively spelled streetpunk) is an urban working class-based subgenre of hardcore punk, partly as a rebellion against the perceived artistic pretensions of the first wave of British punk. Street punk emerged from the style of early Oi! bands such as Sham 69 and Cockney Rejects, and the Oi! bands that followed them such as Blitz, The Business and Angelic Upstarts. A key band in defining the aesthetic was The Exploited. However, street punk continued beyond the confines of the original Oi! form with bands such as GBH, Chaos UK, Discharge, The Anti-Nowhere League and Oxymoron. Street punks generally have a much more ostentatious and flamboyant appearance than the working class or skinhead image cultivated by many Oi! groups. Street punks commonly sported multi-coloured hair, mohawks, tattoos, heavily studded vests and leather jackets, and clothing, especially plaids, adorned with political slogans, patches, and/or the names of punk bands.  In the 1990s and 2000s, a street punk revival began with emerging street punk bands such as The Casualties, The Virus, Cheap Sex, Lower Class Brats and The Unseen. The Casualties achieved underground success in the 2000s.


Historie.

Vliv techniky na neostrost.

V počáteční fázi vývoje fotografie byly fotoaparáty velké a těžké, fotografování se provádělo obvykle se stativem. Stativ vyloučil pohyb aparátu i s velmi málo citlivými fotografickými materiály, srovnal chvění fotoaparátu během chodu závěrky nebo dotek fotografa. Nicméně, nízká citlivost emulze vyžadovala dlouhou expoziční dobu a fotografování bylo citlivé i na pohyb subjektů (z této doby pochází tradiční slova fotografa: "Nehýbat se! Vyletí ptáček!").  V dějinách portrétní fotografie byla neostrost zpočátku nežádoucím účinkem, v 19. století portrétovaní lidé museli vydržet bez hnutí i několik sekund. Styl těchto raných děl odpovídal tehdejším technickým požadavkům: 30sekundová expozice a estetické prvky vycházející z tehdejšího malířství. Pro dlouhé sekundy trvající nehybné setrvání před kamerou při výrobě daguerrotypií a kalotypií byly nutné různé podpěrky pro hlavu a tělo. Například Saronnysův univerzální držák hlavy nebo "Bradyho stojan". Lidé při tom většinou seděli před holým pozadím a byli osvíceni měkkým světlem z okna, které mohlo být směrováno pomocí zrcadel.  S rostoucí citlivostí fotografických materiálů požadavky na nehybnost objektu klesaly. Vývoj techniky vedl sice ke stále se zmenšující velikosti a hmotnosti fotoaparátů, což však mělo za následek vyšší náchylnost na chvění fotoaparátu během dotyku spouště (výjimku tvoří použití drátěné spouště). Nejlepších výsledků bylo dosaženo při fotografování s fotoaparáty s centrální závěrkou - ty měly nižší hmotnost pohyblivých částí a symetrický posun vzhledem k ose objektivu.  S příchodem zrcadlovek (středního formátu) se objevil další zdroj chvění fotoaparátu - roztřesení fotoaparátu při sklopení zrcátka, které mělo velkou hmotnost. Například první fotokamery „Saljut“ měly nevyvážený pohyb závěrky a zrcadla, což značně komplikovalo fotografování. S dalším snižováním velikosti zrcátka v zrcadlovkách menšího formátů a použití různých metod potlačování negativního vlivu zrcátka bylo znatelné pouze při použití teleobjektivů.  S klesající velikostí fotoaparátů bylo hlavní příčinou neostrosti především snímání „z ruky“ v důsledku jejich přirozeného třesu v důsledku stisknutí tlačítka spouště a vrácení po uvolnění. S redukcí váhy aparátů se tento faktor jen zhoršoval.  Dalším faktorem zvýšení rozhýbání byl odklon výrobců od používání „kontaktního hledáčku“ (zrcadlovkový, paralaktický, optický) ve prospěch LCD obrazovek digitálních fotoaparátů. Hledáčky totiž poskytují další bod opory přístroje s fotografem.  Mnoho moderních digitálních fotoaparátů je opatřeno varováním fotografa ve chvíli, kdy hrozí neostrost kvůli dlouhému času závěrky pro snímání z ruky zvláštním piktogramem (obrázkem ruky, značkou třesoucí se kamery, atd.) a/nebo zobrazením údajů expozimetru červenou barvou.

Neostrost ve výtvarné fotografii.

Ostrost nebo neostrost je jedním z prvků vyjádření fotografa - umělce.  Průkopníkem záměrné neostrosti byla britská fotografka Julia Margaret Cameronová, která rozhýbání snímku v okamžiku expozice dosahovala nejrůznějšími způsoby, včetně kopání do stativu.  Pro snímky piktorialistů ze 40-50. let 19. století bylo příznačné užívání prostředků změkčujících fotografický obraz s cílem vystihnout atmosféru motivu. Snižovali ostrost svých fotografií použitím nekorigované optiky nebo speciálních objektivů nebo předsádek vytvářejících neostrou kresbu, případně neostrosti dosahovali nanesením vazelíny na objektiv, záměrně nepřesným zaostřením nebo pohybem fotografického přístroje během expozice. Užívalo se měkce kreslících objektivů a speciálních předsádek, uplatňovalo se protisvětlo, světelné kontrasty, záměrná neostrost, neobvyklá světelná atmosféra a šerosvit. Snímky působily mlhavým, rozplývavým „impresionistickým“ dojmem. Jejich cílem bylo zobrazit nejen prostou realitu, ale také světlo, náladu, atmosféru, a dosáhnout kvality uměleckého díla, což bylo v rozporu s dosavadním pojetím fotografie s ostrou kresbou a přirozenou tonalitou.  Od 30. do 70. let dvacátého století s oblibou využívala různé druhy neostrosti takzvaná „Newyorská škola fotografie“. Nebyla to instituce v pravém slova smyslu, ale šestnáct autorů (narozených od 1898–1934) žijících a tvořících v New York City. Jednalo se o fotografy, jejichž jména jsou dnes již legendami: Diane Arbus, Alexey Brodovitch, Ted Croner, Robert Frank, Don Donaghy, Louis Faurer, Richard Avedon, Bruce Davidson, Sid Grossmann, William Klein, Saul Liter, Leon Levinstein, Helen Levitt, Lisette Model, David Vestal a Weegee.  Konstruktivisté využívali pohybovou neostrost pro vyjádření rychlosti.

České země.

Pohybovou neostrost v kombinaci s vícenásobnou expozicí využívá jako tvůrčí postupy ve své fotografické tvorbě Jan Pohribný (* 1961). Spojuje nejen principy pohybu, výrazných barevných stop či monochromatických řešení, ale využívá také světelné malby, která „zviditelňuje“ energie zvolených přírodních lokalit či posvátných kamenů vztyčených lidskou rukou.

Pojem ostrosti.

Ostrost je schopnost lidského oka odlišit dva body v prostoru nebo na snímku a vychází z definice ostrého a neostrého obrazu. Lidské oko má omezenou rozlišovací schopnost, rozpozná dva body, jenom pokud jejich úhlová vzdálenost je vyšší než zhruba 1 úhlová minuta. Pokud jsou dva body blíže, začnou zdánlivě splývat. Nakreslíme-li okolo libovolného bodu kružnici s úhlovým poloměrem 1 minuta, pak všechny body ležící uvnitř této kružnice budou splývat s původním bodem a všechny body vně této kružnice budou vidět jako samostatné body.

Jak se vyhnout chvění fotoaparátu.

Ze zkušeností fotografů používající formát filmu 35 mm je známo, že aby se zabránilo rozmazání obrazu při fotografování z ruky musí být jmenovatel rychlosti závěrky v sekundách odpovídat nejméně ohniskové vzdálenosti objektivu v milimetrech. Například při fotografování „z ruky“ objektivem 50 mm by měl být čas závěrky kratší než 1/50 sekundy. Objektiv typu rybí oko s ohniskovou vzdáleností 8 mm umožňuje fotografovat bez obav ostré snímky s časem 1/10 sekundy.

Metody minimalizace pohybové neostrosti.

Všechny tyto metody mají za cíl eliminovat (snížit), nebo kompenzovat pohyb fotoaparátu nebo vliv pohybu na něj.

Metody zvýšení pohybové neostrosti.

Metody zvýšení pohybové neostrosti (prodloužení expozičního času):

Panning.

Panning neboli „sledování objektu“ je označení pro horizontální nebo vertikální rotační pohyb filmové, digitální nebo video kamery. Výsledkem panningu je efekt rozmazání obrazu jako při otáčení hlavou při rezolutním „ne“. Ve fotografii se panning používá k zachycení rychlého pohybu, a optického odlišení předmětu od pozadí. Jde o to sledovat pohybující se objekt v hledáčku a tím snížit jeho relativní pohyb vůči fotografovi. Ve fotografii se používá pro zvýšení důrazu na pohybující se objekt a zároveň pro větší rozostření pozadí, což sníží jeho rušivý efekt.  Při panningovém fotografování pohybujícího se předmětu udržujeme fotografovaný předmět ve stejné pozici na snímku po celou dobu trvání expozice. Délka expozice musí být dostatečně dlouhá, aby bylo pozadí dostatečně rozostřené pohybem fotoaparátu. Přesná délka expozice bude záviset na rychlosti objektu, ohniskové vzdálenosti objektivu a vzdálenosti od předmětu a předmětu od pozadí. Dosáhnout neostrého pozadí ve formuli F1 při snímání auta jedoucího po přímce umožní již 1/250s, zatímco k dosažení stejného rozostření pro obraz běžícího člověka bude potřeba delší čas 1/60s.  Snadněji se snímají rychle se pohybující objekty, neboť stačí kratší expoziční čas. Při fotografování pomalu se pohybujících objektů je zapotřebí relativně delší čas, je těžší udržet pohyb s objektem a nastává riziko, že pohyb fotoaparátu nebude plynulý.  Doporučuje se používat pomůcky, jako jsou například stativ nebo monopod, které umožní pohybovat fotoaparátem v jedné rovině. Levnějším řešením stativu je použití provázku, který na jedné straně přivážeme za objektiv, druhý konec se zašlápne nohou a napne se.  Pohybová neostrost se řadí mezi kompoziční principy ve fotografii.

Úprava ostrosti.

Řada procesů, které se zabývají úpravou obrazu, pracuje s ostrostí - jako například "unsharp mask".  Příklad rozmazané fotografie restaurované pomocí Wienerovy dekonvoluce:  Další metoda na úpravu ostrosti je založená na Newtonově metodě tečen.  Postprodukce videa umožňuje zlepšit ostrost i u snímků videa.

Pohybová neostrost (roztřesení, rozmazání) je zachycení pohybujících se objektů ve fotografii, nebo na sekvenci snímků, například ve filmu nebo animaci. Neostrý záběr vznikne tak, že během záznamu jednoho snímku nebo nahrávání obrazu dojde k pohybovým změnám, buď v důsledku rychlého pohybu předmětu nebo fotoaparátu během dostatečně dlouhé expozice. Může se jednat o nežádaný defekt, nebo o autorův záměr.  Termíny „pohybová neostrost“ a „roztřesení“ se významově liší. „Pohybová neostrost“ se používá v případě pohybu objektů v záběru, zatímco výraz „roztřesení“ označuje chvění fotoaparátu během snímání. Kromě pohybové neostrosti existuje neostrost optická. Ta vzniká mechanickým rozostřením objektivu fotoaparátu, nebo použitím minimálního clonového čísla a malé hloubky ostrosti. Neostrosti se dosáhne také použitím speciálních změkčujících objektivů, předsádek, nebo poloprůhledných předmětů (fólie, plast, vazelína, sádlo) před objektivem. Zvláštním pohybovým efektem je změna ohniskové vzdálenosti („zoomování“) během expozice.

Motion blur is the apparent streaking of moving objects in a photograph or a sequence of frames, such as a film or animation. It results when the image being recorded changes during the recording of a single exposure, due to rapid movement or long exposure.


Příběh.

Percy je poslední dobou celkem spokojený kluk, má přítelkyni a úspěšně dokončil ročník. Blíží se ovšem jeho šestnácté narozeniny a Percy má rozhodnout o osudu světa. O Percym mluví proroctví, přednesené před sedmdesáti lety, říkající že polokrevný od velké trojky buď zničí nebo spasí Olymp. Na světě zuří druhá válka mezi bohy a Titány. Percy vyráží s kamarádem Charlesem zničit invazní sílu Titánů, loď Luka Castellana jménem Princezna Andromeda. Na Percyho s Charlesem je nastražená léčka. Luke je zaskočí a při zoufalém útěku z lodi Charles umírá. Loď vybuchuje a potápí se. Jediný kdo přežije je Percy a samozřejmě nesmrtelný Luke alias Kronos.  Percy se vrací do tábora a přísahá smrt Lukeho zvědovi. Pohádá se s Annabeth. Cheiron ukáže Percymu, že pod horou Svaté Heleny se probudil bouřkový Gigant Tyfon. Proti Tyfonovi bojují všichni bohové a nikdo nehlídá Olymp. Percyho vyzve Nico aby uskutečnil jeho nebezpečný plán. Má na sebe vzít Achillovo prokletí a stát se nezranitelným. Spolu se setkají s Lukeho matkou, která zašílela díky Hádovu prokletí. Zjistí že Luke na sebe taky vzal prokletí Achilla. Pak se vydají do Erebosu. Nico Percyho zradí a odvede Hádovi výměnou za informace o svojí matce. Hádes Percyho chytí a zavře do cely. Nico ho osvobodí a spolu jdou ke Styxu. Percy se v něm vykoupe a myslí při tom na Annabeth. Jako svou Achillovou patu si vybere místo na kříži. Když vyleze jde po něj Hádes se svou armádou. Ale Percy mrtvé legionáře i rudokabátníky rozpráší. S Hádem bojuje a po chvíli vítězí. Percy Háda ale pustí.  Percy se dostává na povrch a formuje armádu Hrdinů. Přijdou všichni hrdinové a spousta duchů přírody. Z hrdinů dorazí skoro všichni až na Clarisse a její lidi. Bůh snů Morfeus uspí celý New York a začne invaze Titánů na Manhattan. Percy mluví s Hermem, chce přivolat ostatní bohy ti mají však hodně práce s Tyfonem, rozhovor se stočí na Luka a skončí hádkou.  Hrdinové opevňují přístupové cesty na Manhattan. Přidávají se k nim Lovkyně vedené Thalií. Percy udělá dohodu s Hudsonem a East River. Oni nepustí do svých vod Titány a on je za to pomůže vyčistit. Annabeth probudí roboty schované ve městech a vyzve je k obraně Manhattnu. Na Williamsburském mostě zaútočí asi dva tisíce titánů na asi deset Hrdinů. Percy jim pomůže. Boj na mostě se zastaví a všichni sledují boj Percyho s Minotaurem. Percy Minotaura porazí a začne likvidovat nestvůry. Díky své nesmrtelnosti a pomoci Hrdinů je to úplný masakr nestvůr. Po výhře se objeví Kronova čestná stráž, čtyřicítka válečníků a Luke. Na mostě se strhne boj. Annabeth je probodnutá dýkou Ethana Nakamury. Ostatní ji odvlečou z boje. Nepřítel má výrazně na vrch. Do boje se zapojí taky Luke. Bojuje s Percym a vypadá to na rozdrcení Hrdinů. Percy z posledních sil zničí most. Luke se ho už nepokusí překročit a s nadcházejícím svítáním mizí. Annabeth je ošetřená.  Nico se snaží zjistit něco o své matce. Ukáže se mu vize ve které je on a jeho sestra Bianka. Hádes se snaží přemluvit jejich matku, aby je vzala do podsvětí. V následující chvíli je místnost zničená úderem neuvěřitelné síly. Maria to nepřežije a objeví se Orákulum. Hádes ho v návalu vzteku prokleje.  Na slovíčko se za Percym staví Titán Prometheus s Ethanem, empúsou a vůdcem Hyperboreanů Morrainem. Snaží se ho přemluvit aby se vzdal. Ukáže mu vize o tom, jak Hermés opustil Luka. Nakonec dá Prometheus Percymu Pandořinu skříňku. Řekne mu že když Percy skříňku otevře, tak Titáni vyhrají. O něco později Titáni zaútočí plnou silou v Central Parku. K Hrdinům se připojí vládce přírody Leneus. Armádu Titánů vede Hyperion, Titán východu, po Atlasovi nejsilněší z Titánů. Bojují spolu s Percym na jezeře. Percy bere sílu z vody. Po vyčerpávajícím boji se připojí i satyrové. Společnými silami Hyperiona promění na javor. Síly Titánů se rozprchnou. Do Hrdinů se pustí létající prase. Percy ho s Blackjackem zabaví. Armáda Titánů se dává znovu dohromady. Po letu na praseti pomůžou Percymu sochy z nádraží Grand Central. Když Titáni opět získají převahu, pustí se do nich celá světová populace kentaurů (asi 500). Na Manhattan se dostane také Rachel. Poví Percymu že není ten hrdina z proroctví. Kronos vypustí Drakona. Drakona může zabít pouze Arésovo dítě. K Hrdinům se o chvíli později připojí i Arésovci. Percy se zděšením zjistí, že dívka vedoucí Arésovce není Clarisse. Drakon na onu dívku plivne jed. Tou dívkou je Silena. Ta z posledních sil prozradí že ona byla tím špehem. Clarisse ze vzteku zabije Drakona a zažene nestvůry pryč. Percy daruje Pandořinu skříňku Hestii, "poslednímu z bohu". Přesvědčí Poseidona aby se přidal do boje. Zaútočí sám Luke. Hrdinové jsou pod náporem nepřátel téměř zdecimováni. Dokonce i Clarissu porazili Hyperboreani. Nico na poslední chvíli přesvědčí Háda aby pomohl s obranou. Do boje se tedy zapojí Hádes, Persefona a Deméter. Kronos ze vzteku probudí město. Hrdinové už nemohou vyhrát.  Luke jde na Olymp aby zničil sílu bohů. Percy s Annabeth, Groverem a Thalií ho následují. Na Thalii spadne socha Héry. Luke spolu s Percym bojují. Do New Yorku dorazil i Tyfon, když ale vstoupil do Hudsonu, Tysonovi kyklopové ho stáhnou do podzemí. Zapojit se může i Ethan ale ten se pustí do Luka. Lukemu ale Ethanův útok neublíží a místo toho Ethan padá dolů z hory. Když Kronos může všechny pozabíjet, ozve se Annabeth. Domlouvá Lukovi a tomu se na chvíli vrátí vědomí. Percy mu podá dýku a Luke se bodne do své Achillovy paty. Hrdinové vyhráli.  Zeus poté hrdiny odmění, chce Percyho udělat bohem ale Percy odmítne. Rachel vystřídá Orákulum jako věštkyni. Nakonec vše dobře skončilo.

Percy Jackson: Poslední z bohů je pátý a poslední díl série fantasy série o Percym Jacksonovi od Ricka Riordana. Román vyšel 5. května 2009, v České republice byl vydán 2. září roku 2011. Na tuto knihu navazuje další série bohové olympu od téhož autora.

The Last Olympian is a fantasy-adventure novel based on Greek mythology by Rick Riordan, published on May 5, 2009. It is the fifth and final novel of the "Percy Jackson & the Olympians" series and serves as the direct sequel to "The Battle of the Labyrinth". "The Last Olympian" revolves around the demigod Percy Jackson as he leads his friends in a last stand to protect Mount Olympus.  Upon release, the book received highly positive reviews from various critics. It was also the #1 "USA Today" bestseller, the #1 "Wall Street Journal" bestseller, and #1 "Los Angeles Times" bestseller.


Architektura.

Vlastní zámecký areál má obdélníkový půdorys, který je obehnán 1,2 km dlouhou zdí s devíti původně asi 40 m vysokými věžemi a 27 m širokým vodním příkopem. Na západní straně je hradba přerušena opevněnou obytnou věží. Má čtvercový půdorys o délce 16,20 m a šest pater. Tloušťka její stěny dosahuje asi 3,30 m. Vlastní zámecké budovy tvoří pavilon krále a pavilon královny v jižní části areálu stojící proti sobě a mezi nimi je nádvoří. Severně od nich stojí zámecká kaple Sainte-Chapelle, která byla postavena v letech 1380-1552 a je velmi podobná stejnojmenné kapli na ostrově Cité v Paříži.

Historie.

Vincenneský lesík byl oblíbeným loveckým revírem krále Ludvíka VII., který kolem roku 1150 nechal postavil uprostřed lesů lovecký zámeček. Ve 13. století jej králové Ludvík IX. a Filip II. August nechali přestavět na královský hrad. V tomto loveckém zámečku zemřeli Ludvík X. Francouzský a Karel IV., poslední Kapetovci na francouzském trůnu. Karlův následovník Filip VI. plánoval od roku 1337 zřízení donjonu v západní části objektu, jehož stavba proběhla během stoleté války za vlády Jana II. a jeho nejstaršího syna Karla V. a byla dokončena v roce 1373. V těchto dobách sloužila dobře opevněná pevnost jako králova rezidence. V 17. století připojil Louis Le Vau, královský architekt Ludvíka XIV. dvě křídla, pavilon krále a pavilon královny. Zámek se stal třetí královskou rezidencí. Když jej královský dvůr opustil, sloužil Vincennes jako státní vězení, kde byli mj. vězněni markýz de Sade, hrabě Mirabeau nebo Denis Diderot. V roce 1739 byla v zámku založena manufaktura na výrobu porcelánu, která v roce 1756 přesídlila do města Sèvres. Za Velké francouzské revoluce od roku 1796 byl zámek využíván rovněž jako arzenál. V roce 1804 byl v hradním příkopu popraven Louis Antoine Henri de Bourbon Condé, vévoda d'Enghien na příkaz Napoleona za údajné spiknutí. 15. října 1917 zde byla popravena Mata Hari za údajnou špionáž pro Německo.  Zámecký park byl v 19. století přeměněn ve stylu anglické zahrady. Napoleon III. předal území o rozloze téměř 10 km v roce 1860 jako veřejné prostranství městu Paříži.  V roce 1940 byl zámek sídlem francouzského generálního štábu při neúspěšné obraně země proti německé invazi, poté jej do roku 1944 obývala okupační německá armáda.  V roce 1964 zvažoval tehdejší francouzský prezident Charles de Gaulle přeložení svého sídla z Elysejského paláce v centru Paříže do Vincennes, avšak z plánu sešlo.  Zámek dodnes slouží ministerstvu obrany, které zde umístilo vojenský archiv a centrum vojenského historického výzkumu a rovněž ministerstvu kultury, jehož středisko pro historické památky zde rovněž sídlí.  Od roku 1988 proběhly rozsáhlé rekonstrukční práce prováděné ministerstvem kultury a ministerstvem obrany. Zámecká kaple a donjon byly pečlivě restaurovány.

Zámek Vincennes (fr. "Château de Vincennes") je zámek ve Francii, který se nachází ve městě Vincennes na jihovýchodním okraji Paříže. Jedná se původně o královský hrad. Jeho donjon je 50 metrů vysoký a je jeden z nejvyšších ve Francii.

The Château de Vincennes is a massive 14th and 17th century French royal fortress in the town of Vincennes, to the east of Paris, now a suburb of the metropolis.


Život.

Burdett se narodil v roce 1734 nebo v roce 1735 v Eastwoodu v Essexu. Jeho otcem byl William Burdett a jeho matkou Elizabeth Burdettová. O jeho raném životě je známo jen velmi málo, známým začíná být až na začátku šedesátých let osmnáctého století, kdy potkává Josepha Wrighta, kterého se mu daří přesvědčit, aby mu zapůjčil peníze a tím podporoval jeho tvorbu map. Burdett navíc byl modelem pro mnohé Wrightovy obrazy a také mu podal výklad o perspektivě. Naopak Wright byl Burdettovi přítelem a podporoval ho finančně.  Okolo roku 1766 nakreslil svůj obraz "Filosof předvádí tellurium" (dnes v Derbském muzeu a umělecké galerii). Na tomto obraze, které zachycuje přednášku o sluneční soustavě za pomoci mechanické modelu, kde je v místě slunce umístěna lampa, je Burdett nakreslen jako postava vlevo od učence (postava napravo je Washington Shirley, s kterým se Burdett také znal).  Okolo roku 1767 dokončil Burdett svou mapu Derby v měřítku jeden palec ku jedné míli. S touto mapu se mu podařilo uspět, když byl druhým úspěšným tvůrcem, který nárokoval splnění podmínek soutěže z roku 1759 vyhlášené Society of Art, která si žádala právě tvorbu map v tomto měřítku.

Liverpool.

V roce 1768 se Burdett přestěhoval z Derby do Liverpoolu, aby zde pracoval na mapě hrabství Lancashire, podobně jako dříve úspěšně vypracoval mapu hrabství Derbyshire. Získal nové patron a pomáhal Georgovi Perrymu s tvorbou jeho mapy a dějin Liverpoolu. Pro Perryho dějiny z roku 1773 vytvořil obrázky a popis významných budov.  Jeho činnost v Liverpoolu byla natolik úspěšná, že sem pozval i svého přítele Wrighta. I ten přestěhováním získal a brzo dostal od místních obchodníků a aristokracie řadu objednávek. Byl to ovšem Burdett, kdo v Liverpoolu založil v roce 1769 Společnost umělců ("Society of Artists") a zároveň se stal jejím prvním předsedou.  Posléze se Burdett stal propagátorem akvatinty, první výstavu svých výtvorů měl v roce 1772 a je považován za první britského akvatintistu. Navíc byla jeho technika odlišná od starší francouzské a novátorská, ovšem posléze ji odprodal jiném kartografovi Paulovi Sandbymu.

Karlsruhe.

V roce 1774 nicméně Burdett opustil Liverpool, aby utekl před dluhy, a dal se do služeb markraběte Bádenského. Vzal s sebou obraz sebe a své manželky (tento obraz je dnes v Národní galerii v Praze), ovšem manželku samotnou nechal napospas věřitelům.  V Karlsruhe se znovu oženil, 11. července 1781 si vzal Friederiku Kotkowskou a měl s ní posléze dceru Annu. Ve stejném roce také kreslil plány pro tržiště v Karlsruhe, které se zrcadlí i v tvarech dnešních budov.  Dne 9. září 1793 v Karlsruhe zemřel.

Peter Perez Burdett (1734 – 9. září 1793 Karlsruhe) byl anglický kartograf, zeměměřič, umělec a kreslíř původem z Eastwoodu v Essexu, kde zdědil menší jmění a také jméno "Perez" po svém dědečkovi z matčiny strany, který zde byl duchovním.  Peter Burdett by mohl být považován za slavného už proto, že byl vyobrazen na mnoha obrazech Josepha Wrighta, ale kromě toho se sám podílel na mnoha tehdejších projektech, včetně vyměřování trasy pro jedno z největších děl období průmyslové revoluce, plavebního kanálu z Leedsu do Liverpoolu, na kterém pracoval v roce 1769. Je označován za osobu „pokud ne přímo v centru, pak jistě alespoň v polostínu Měsíční společnosti z Birminghamu“. Závěr svého života strávil v Karlsruhe, vyhýbaje se věřitelům, nicméně aktivní v německé společnosti.

Peter Perez Burdett (c. 1734 – 9 September 1793) was an 18th-century cartographer, surveyor, artist, and draughtsman originally from Eastwood in Essex where he inherited a small estate and the name "Perez" from his maternal grandfather who was the clergyman there. He would have been notable just for his many appearances in Joseph Wright's pictures but he was also involved with numerous projects including surveying the route for one of the major projects of the industrial revolution, the Leeds and Liverpool Canal, in 1769. He has been described as "if not in the centre at least in the penumbra of the Lunar Society of Birmingham". He spent the last years of his life in Karlsruhe, avoiding debtors, but still active in German society. His German daughter married a Count.


Děj.

François Soubirous (Roman Bohnen), nezaměstnaný mlynář, je nucený přijmout z času na čas i podřadnou práci, aby uživil svou ženu Louise (Anne Revere), dva syny a dvě dcery. Jednoho rána se jde zeptat pekaře na práci a ten mu poradí, aby zašel do místní nemocnice a zeptal se tam. Soubirous dostane za úkol odvézt za město k jeskyni infekční odpad.  Mezitím je v katolické škole u Milosrdných sester z Nevers před celou třídou zostuzena čtrnáctiletá Bernadette Soubirousová (Jennifer Jonesová). Je kárána sestrou Marie Therese Vauzousovou (Gladys Cooper), která je učí katechismus. Sestra vyčítá mladé Bernadettě nepřipravenost a nevědomost. Na obranu se staví sestra dívenky, Marie, která třídě a především učitelce vysvětluje, že Bernadetta trpí astmatem a celou noc jí nebylo dobře. V tom vchází otec Peyramale (Charles Bickford), aby žákyním rozdal svaté obrázky. Jeden dostane i Bernadetta, když v tom namítá sestra Vauzousová, že dívka si obrázek nezaslouží, protože nevěděla nic o Nejsvětější Trojici a nebylo by to spravedlivé vůči ostatním žačkám. Páter Peyramale dá jeptišce za pravdu a obrázek si z rukou ponížené dívky bere zpět.  Ještě téhož odpoledne, když se starý Soubirous vrací z práce do chladné a vlhké chýše, pošle matka obě dcery a jejich kamarádku pro dřevo do nedalekého lesíka, aby mohla zatopit. Bernadette, aby nenastydla, dostala od matky šátek. Cestou musejí dívky zdolat houpací most. Bernadettě pomáhá mladý mlynář Antoine Nicolau (William Eythe), kterému se starší z dcer Soubirousových líbí. Vzhledem k tomu, že Bernadette stůně a je nebezpečné, aby se brodila chladnou řekou Gava, mladší Marie s kamarádkou ji vyzvou, aby počkala u jeskyně Massabielle, že nasbírají dřevo a hned se vrátí. Bernadetta se posadí a cítí závan větru, když se jí zjeví mladá a nádherná paní v bílém, s růžencem v ruce a v oslnivém světle. Dívka padne na kolena a začne se modlit. Když ji takhle najde sestra a kamarádka, Bernadetta jim povypráví, co se stalo a prosí je, aby nic neříkali rodičům.  Zvěst o zjevení se městečkem roznese ihned. Rodiče vyhubují Bernadettě, že si vymýšlí a ta musí čelit nejen nedůvěře ve vlastní rodině, ale i výsměchům od spoluobčanů. Teta Bernarde Casterotová (Blanche Yurka) se však postaví za dívenku a spolu s dalšími věřícími jdou k jeskyni, aby s Bernadettou mohli sdílet další zjevení „nádherné paní". Ta žádá Bernadettu, aby se v následujících patnácti dnech dostavila každý den k jeskyni. Bernadetta ji to slíbí. Má však proti sobě nejen rodiče, ale hlavně církevní a místní moc. Na radnici se mezitím snaží žalobce Dutour (Vincent Price) pomocí doktora Dozouse (Lee J. Cobb) zjistit, zdali nejde každodenní sešlost u Massabielle přerušit a příval poutníků zastavit. Když nakonec i rodiče dívence uvěří a rozhodnou se ji podpořit dalšího dne ráno, stane se zázrak. Paní v bílém přikáže Bernadettě, aby se umyla vodou z potůčku. Bernadetta však stejně jako ostatní vidí jen řeku Gavu. Má to být však pramen, který se nachází pod zemí a nad kterým rostou rostliny. Bernadetta je začne jíst a holýma rukama hrnout hlínu stranou, aby našla vodu. Když se začne mýt hlínou a celá se při tom zašpiní, všichni přihlížející propuknou v smích. Pokoření rodiče odvádějí dcerku pryč. Jen mladý Antoine zůstává na místě se slepcem. Díra, kterou Bernadette odhrabala, se začne naplňovat vodou a stékat k řece. Pramen se zvětšuje a Antoine křičí na ostatní, aby se vrátili, že se našla voda. Slepec se omyje vodou a najednou se mu zlepší zrak. Utíká za doktorem Dozousem a sděluje mu, že vidí.  Žalobce Dutour je nadále pesimistický a považuje Bernadettu za podvodnici. Dokonce sám páter Peyramale ji žádá o důkaz, že viděla „nádhernou paní." Místo toho se mu od paní dostává vzkazu, že ona je Neposkvrněným početím. Páter se Bernadetty vyptává, kde tahle slova slyšela. Ta tvrdí, že je nikdy předtím neslyšela. Stovky poutníků z Pyrenejí přijíždějí do Lurd za zázračnou vodou, která dokázala i malé batole vyléčit z vrozené choroby. Místní orgány nadále vymýšlí, jak zabránit přívalu pocestných. Někteří podnikavci vidí v prodeji vody dokonce výdělečnou činnost. Pak se však najde jistý paragraf, který zakazuje používat vodu z veřejného zdroje v obavě z nákazy. Nebylo to tak dávno, co se Lurdami přehnala cholera, která postihla i Bernadette. Pramen z jeskyně je úředně uzavřen a obehnán dřevěným plotem.  Otec Peyramale jde žádat biskupa o prošetření situace. Ten to odmítá s argumentem, že rozhodnutí je pouze a jedině na císaři. Když malinký císařův syn onemocní, pošle císařovna Eugenie svou chůvu, aby přinesla zázračnou vodu z Lurd. Není jediná, kdo krade vodu ze zakázaného pramene. Všechny je přitom chytí a postaví před soud. Odsouzený musí zaplatit pokutu anebo jít na dva dny do žaláře. Když přichází na řadu chůva císařovny, vyzve ji komisař Jacomet (Charles Dingle) k zaplacení pokuty. Chůva zaplatí za sebe a také sto franků za ostatní. Městský soud se dozvídá, kdo je, a nabízí jí, aby si udělala pohodlí v teplém pokoji radnice. Chůva si však nepřeje, aby s ní bylo zacházeno jinak než s ostatními. Po propuštění přinese vodu do císařské rodiny a dítě se vyléčí. Císař Napoleon III. na zázraky nevěří, ale po naléhání své ženy svolí, aby pramen vody v Lurdách byl znovu zpřístupněn veřejnosti. Biskup z Tarbes sestaví komisi a pověří ji vyšetřením celé kauzy, které pak potrvá dlouhá léta. Bernadetta, znavená věčným opakováním a přesvědčováním toho, co viděla, by ráda žila obyčejný život. Touží se vdát a mít děti. Otec Peyramale ji ponouká k zamyšlení nad tím, zdali má žít tak běžný život. Přesvědčuje ji, aby svou duši a životní poslání zasvětila Bohu a žádá ji, aby se místo služebné stala jeptiškou. Bernadette se zprvu vzpírá, ale pak uzná, že když už měla všechna ta vidění, bude nejlepší odcestovat do kláštera v Nevers a stát se řádovou sestrou. Loučení s rodinou a posléze i s mladým Antoinem, který ji slíbí, že v úctě k ní zůstane do konce života svobodným mládencem, nese Bernadetta těžce. Páter má pro ní dárek v podobě svatého obrázku, který ji před lety ještě jako žákyni nejdříve daroval a posléze po protestech jeptišky Vauzousové vzal zpátky. Vyzývá Bernadettu, aby mu v případě nouze poslala onen obrázek.  Bernadetta Soubirousová vstupuje ve věku 22 let do kláštera k řeholnicím. Do Lurd se už nikdy nevrátí, už nikdy neuvidí své rodiče ani sourozence. Matka představená se spolu se sestrou Vauzousovou, se kterou se po letech Bernadetta setkává, rozhodly, že i přes Bernadettinu popularitu k ní budou přistupovat jako k ostatním sestrám. Vyzývají ji, aby si vybrala nové jméno a Bernadetta se rozhoduje pro jméno Marie-Bernarda. V klášteře vykonává práce jako každá jiná jeptiška, včetně mytí nádobí a podlahy. Pokorně přijímá každý další úkol. Nepřátelství sestry Vauzousové bere jako součást života. Jednoho dne si matka představená všimne, že Bernadetta kulhá. Marie Therese má s ní rozmluvu v jejím pokoji a přiznává, že jí nikdy nevěřila a ani neuvěří. Táže se churavé jeptišky, jak by bylo možné, aby si Bůh pro takový zázrak vybral právě ji, mladou, nezkušenou a hloupou dívku. Sama Bernadetta nedokáže odpovědět. Po rozmluvě o obětování a utrpení se Marie Therese dožaduje důkazu. V tom jí unavená sestra ukáže nemocné koleno.  Bernadettě je diagnostikována tuberkulóza kostí, "kostižer." Při všech bolestech si nestěžuje ani nenaříká. Pořád je však konfrontována s otázky komise vyšetřující zjevení v Lurdech. A pořád je kolem ní skupina lidí, co nevěří, že něco viděla. Sestra Marie Therese připouští své selhání a omyl. V kapli kláštera prosí o odpuštění a slibuje, že bude Bernadettě sloužit a pomáhat. Ví totiž, že umírá a že jí moc času nezbývá. Bernadetta pošle otci Peyramalovi svatý obrázek, který od něj dostala. Peyramale přijíždí co nejdříve. Kolem lůžka nemocné sestry klečí řeholnice a modlí se. Bernadetta umírá a páter Peyramale ji dává poslední pomazání.  Film začíná i končí citátem: „Pro ty, kteří věří v Boha, není žádné vysvětlení nutné. Pro ty, kdo v Boha nevěří, není žádné vysvětlení možné."

Produkce.

Pro studio 20th Century Fox bylo zaplacení produkce a prav na film tou největší investicí roku 1943. Zjevení Panny Marie ve filmu ztvárnila Linda Darnellová, což vzbudilo silné kontroverze, poněvadž herečka měla pornografickou pověst a v té době byla těhotná. Dokonce sám autor literární předlohy vyhrožoval, že nechá své jméno z projektu vyškrtnout. Studio před natáčením obdrželo přes 20 000 dopisů od fanoušků, kteří se dovolávali, aby hlavní role byla dána herečce Ritě Quigleyová. Většina scén byla točena v interiérech, včetně silného proudu řeky Gavy.  Premiéra filmu v New Yorku proběhla 26. ledna 1944 v tehdy slavném broadwayském kině Rivoli, které dnes již neexistuje.

Zajímavosti.

Historický film "Píseň o Bernadettě" je adaptací románu Franze Werfela, který není dobovým dokumentem, nýbrž dílem míchající fakta s fikcí. Ve skutečnosti zemřel páter Peyramale dřív než svatá Bernadette a žalobce Vital Dutour je ve filmu zobrazen jako ateista, kdežto v reálném životě byl katolíkem. Pro herečku Jennifer Jonesovou to byla třetí role a do konce života zůstala její nejdůležitější. Zároveň je to její první film, ve kterém byla uvedena pod uměleckým jménem. Právě při natáčení tohoto snímku se seznámila s hercem Charlesem Bickfordem (představitel otce Peyramala), který se po následujících více než 20 let stal jejím dobrým přítelem a kvůli jehož smrti se pokusila o sebevraždu. Spisovatel Werfel byl Žid a před nacisty se schovával právě v městečku Lurdy, kde poprvé slyšel o příběhu tehdy už svaté Bernardy. V rozhlasové verzi z roku 1949 účinkoval Charles Bickford ve své roli pátera, avšak Bernadettu ztvárnila Anne Baxter.  Skutečná Bernadette Soubirousová byla svatořečena papežem Piem XI. 8. prosince 1933.

Poznámky.

Vzhledem k tomu, že film nemá distribuční název,

Píseň o Bernadettě (angl. "The Song of Bernadette") je černobílý dramatický film režiséra Henryho Kinga z roku 1943 s Jennifer Jonesovou v hlavní roli. Snímek byl natočen na motivy románu "Píseň o Bernadettě" (v něm. originále "Das Lied von Bernadette") spisovatele rakousko-českého původu Franze Werfela. Film získal z dvanácti nominací čtyři Oscary, včetně toho pro nejlepší herečku.  Životopisný snímek vypráví příběh mladičké Bernadetty Soubirousové z Lurd, která měla v roce 1858 celkem osmnáct zjevení Svaté Panny. Filmové adaptace se chopili scenárista George Seaton a režisér Henry King.

The Song of Bernadette is a 1943 biographical drama film based on the 1941 novel of the same name by Franz Werfel. It stars Jennifer Jones in the title role, which portrays the story of Bernadette Soubirous, who reportedly experienced eighteen visions of the Blessed Virgin Mary from February to July 1858 and was later canonized in 1933. The film was directed by Henry King, from a screenplay written by George Seaton.  The novel was extremely popular, spending more than a year on "The New York Times" Best Seller list and thirteen weeks heading the list. The story was also turned into a Broadway play, which opened at the Belasco Theatre in March 1946.


Poloha.

Obec leží v departementu Val-de-Marne na předměstí Paříže. Centrum Vincennes leží zhruba 8 km východně od centra Paříže. Na východě sousedí s obcí Saint-Mandé, na severu s Montreuil, na západě s Fontenay-sous-Bois a na jihu s Paříží, respektive s Vincenneským lesíkem, který je součástí Paříže.

Historie.

Založení i dějiny města Vincennes jsou úzce spjaty s místním hradem a zámkem. Ve 12. století se král Ludvík VII. rozhodl vytvořit z Vincenneského lesa královskou honitbu a nechal zde vybudovat hrad, který byl postupně přestavěn a rozšířen a stal se ve středověku královskou rezidencí. Králové Filip III. a Filip V. zde měli svatbu a dva králové zde zemřeli (Ludvík X. a Karel IV.). Ve Vincennes pobývali králové i po skončení stoleté války, zejména Ludvík XI., František I. a Jindřich II. V roce 1661 byla ve Vincennes podepsána mírová smlouva mezi Francií a Lotrinskem. Po smrti Ludvíka XIV. v roce 1715 byl zámek Vincennes opuštěn jako královská rezidence a stal se státním vězením, které zde fungovalo do roku 1784.  V 18. století se v zámku usídlily různá průmyslová odvětví jako manufaktura na výrobu porcelánu, fajáns a výroba zbraní. Přilehlá obec Vincennes se stala městem až v roce 1787. Díky stavbě vojenské pevnosti Fort-Neuf (1841) bylo Vincennes posádkovým městem, které mělo v roce 1861 5800 obyvatel.  V roce 1900 byl místní velodrom hlavním místem konání II. olympijských her.  V roce 1929 obec Vincennes ztratila značnou část své rozlohy kvůli připojení Vincenneského lesíka k městu Paříži.  V roce 1969 byla ve městě založena reformní Univerzita Paříž VIII, která však byla v roce 1980 přeložena do Saint-Denis.

Doprava.

Vincennes je s okolím spojeno především pařížským metrem a RER. Na lince 1 jsou zde dvě stanice (Bérault a konečná Château de Vincennes) a linka RER A zde má železniční stanici. Většina autobusových linek vyjíždí od konečné linky 1 včetně linek Noctilien.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Vincennes je město ve Francii v pařížské aglomeraci, které leží jihovýchodně od Paříže v departementu Val-de-Marne v regionu Île-de-France. Město je známé především díky královskému zámku a Vincenneskému lesíku, který však leží na území Paříže. Vincennes má rovněž druhou nejvyšší hustotu obyvatel ve Francii po městě Levallois-Perret.

Vincennes () is a commune in the Val-de-Marne department in the eastern suburbs of Paris, France. It is located from the centre of Paris. It is one of the most densely populated municipalities in Europe.


Klubová kariéra.

Tento univerzální hráč začal svojí fotbalovou kariéru v rodném Polsku, jako útočník v klubu LKS Goczałkowice Zdrój. V roce 2001 změnil svoje působiště na Gwarek Zabrze, kde vyhrál v roce 2003 polský mládežnický titul. V roce 2004 se stal, společně s Turkem Ali Öztürkem, nejlepším střelcem mistrovství Evropy hráčů do 19 let, po kterém podepsal smlouvu s Herthou Berlin, ze které byl ale okamžitě půjčen Zagłębie Lubin.  Se Zagłębií vyhrál v sezóně 2006/07 polský ligový pohár, což byl teprve druhý mistrovský titul v historii tohoto klubu. V roce 2006 dosáhl Piszczek se Zagłębií finále polského národního poháru. Zahrál si v obou utkáních, ale Zagłębie nestačila na Wisłu Płock a prohrála obě dvě utkání. V Zagłębii hrál především jako levé křídlo ve formaci 4-3-3, byl ale často využíván i jako střední útočník. V sezóně 2006/07 se stal druhým nejlepším střelcem klubu, když vstřelil 15 gólů.

Hertha Berlín.

V sezóně 2007/08 se vrátil Łukasz zpátky do Herthy Berlin. Svůj první gól v Bundeslize vstřelil 26. dubna 2008 a zařídil tak remízu 2:2 s Hannoverem 96. V sezóně 2008/09 byl Łukasz na delší dobu zraněn a proto toho moc nenahrál. Na bundesligové trávníky se naplno vrátil v dubnu 2009. Na konci téže sezóny ho kouč Lucien Favre opakovaně nasazoval jako pravého obránce, namísto zraněného Arne Friedricha. Když se Friedrich uzdravil, Łukasz ztratil své místo v základní sestavě. Své místo si znovu získal v sezóně 2009/10, když se Arne Friedrich posunul na pozici středního obránce. Łukasz se spolu s kapitánem Friedrichem, Jaroslavem Drobným a Brazilci Cicerem a Raffaelem stal stálým členem základní sestavy klubu.  Hertha Berlin měla v sezóně 2010/11 hrát druhou německou ligu, ale Łukasz se této účasti vyhl, neboť přestoupil jako volný hráč do Borussie Dortmund.

Borussia Dortmund.

V Borussii skvěle nahradil zraněného pravého obránce Patricka Owomoyelu a i po jeho uzdravení nastupoval pravidelně jako pravý obránce. V téže sezóně 2010/11 pomohl Dortmundu zaslouženě vyhrát bundesligový titul. Je to jeden z největších podporovatelů útoku v Bundeslize. Bundesligový titul následně se spoluhráči obhájil v sezóně 2011/12. V tomto ročníku navíc vyhrál i DFB Pokal, ve finále Dortmund porazil Bayern Mnichov 5:2.  V prvním zápase Borussie v semifinále Ligy mistrů 2012/13 24. dubna 2013 proti Realu Madrid odehrál stejně jako jeho spoluhráči vydařený zápas, Borussia zvítězila 4:1 a vytvořila si dobrou pozici do odvety. S Dortmundem se představil 25. května 2013 ve Wembley ve finále Ligy mistrů proti rivalovi Bayernu Mnichov, Borussia však nejprestižnější evropský pohár nezískala, podlehla Bayernu 1:2. Łukasz odehrál utkání v základní sestavě.

Reprezentační kariéra.

Łukasz si poprvé zahrál za polskou fotbalovou reprezentaci 3. února 2007 v přátelském zápase ve španělském městě Jerez de la Frontera proti Estonsku, který Poláci vyhráli 4:0. Piszczek šel na hřiště v 61. minutě. Jeho skvělé výkony v sezóně 2010/11 z něj udělaly stabilního hráče polské reprezentace.  22. března 2013 nastoupil v kvalifikačním zápase ve Varšavě proti Ukrajině, který skončil vítězstvím Ukrajiny 3:1. Piszczek vstřelil jediný gól Polska.

EURO 2008.

6. června 2008 byl přidán nizozemským trenérem Leo Beenhakkerem na soupisku Polska na Mistrovství Evropy 2008 jako náhrada za zraněného Jakuba Błaszczykowského. Tam si zahrál 8. června zápas proti Německu (prohra 0:2), kdy přišel na hřiště jako střídající hráč. Na tréninku na další zápas se ale zranil, a tak už se v žádných dalších zápasech na EURU neobjevil. Polsko získalo jediný bod za remízu 1:1 s Rakouskem a obsadilo poslední čtvrté místo základní skupiny B.

EURO 2012.

Zúčastnil se Mistrovství Evropy 2012, kde mělo Polsko jako pořadatelská země (společně s Ukrajinou) jistou účast. V zahajovacím utkání celého šampionátu 8. června se střetlo Polsko s Řeckem a Łukasz odehrál kompletní porci minut. Tři body nezískal nikdo, oba soupeři si připsali po bodu za remízu 1:1. 12. června se opět zrodila remíza 1:1 polského národního mužstva s Ruskem, i tentokrát odehrál Piszczek celý zápas. V přímém souboji o čtvrtfinále s Českou republikou 16. června pohřbil polské naděje na historicky první postup ze základní skupiny jediným gólem utkání český záložník Petr Jiráček. Polsko do čtvrtfinále nepostoupilo, obsadilo se ziskem 2 bodů poslední čtvrté místo základní skupiny A.

EURO 2016.

Trenér Adam Nawałka jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii.

Osobní život.

Łukasz vyrostl v městě Goczałkowice-Zdrój. Jeho otec, trenér místního fotbalového klubu, ho přivedl na první fotbalový trénink. Od roku 2009 je Łukasz ženatý, jeho manželka se jmenuje Ewa.

Úspěchy.

Klubové.

Zagłębie Lubin  Borussia Dortmund

Łukasz Piszczek [ˈwukaʂ ˈpʲiʂt͡ʂɛk] (* 3. června 1985, Čechovice-Dědice, Polsko) je polský fotbalový záložník či obránce a reprezentant, který hraje za Borussii Dortmund.

Łukasz Piotr Piszczek (; born 3 June 1985) is a Polish professional footballer who plays for Bundesliga club Borussia Dortmund. He is primarily positioned as a right back, but is capable of playing as a central defender.  He also is Poland national team member, making his debut in 2007 and going on to receive over 60 caps. He was also selected for four tournaments during his time with the national team, playing in three UEFA European Championships and the 2018 FIFA World Cup. He confirmed his retirement from international football in 2018 following the conclusion of the FIFA World Cup. However, in November 2019 he made one more competitive appearance for the national team, informally dubbed his farewell game.


Ekonomie.

V ekonomii se spoření definuje jako rozdíl mezi disponibilními příjmy a výdaji na spotřebu a měří se objemem peněz za nějakou dobu (měsíc, rok). Podíl spoření na celkovém příjmu za určitou dobu se nazývá míra úspor. Míra hrubých úspor domácností v EU činí přibližně 11%. Spořením člověk zvětšuje svůj majetek, který se naopak zmenšuje výběry, inflací a podobně.  Pokud člověk uchovává své úspory doma, v pokladničce nebo ve slamníku, jsou tyto prostředky vyňaty z oběhu a nemohou sloužit jako investice. Představují vlastně bezúročnou půjčku státu (národní bance). Pokud je uloží do banky, banka je půjčí tomu, kdo je potřebuje a je ochoten za ně zaplatit úrok. Tím se peníze dostávají do oběhu, slouží ekonomickému životu a majitel je za to odměňován úrokem. Tento úrok (resp. úroková míra) musí být nižší než ta, kterou bance platí její dlužník, neboť z tohoto rozdílu (tzv. úroková marže) se financuje provoz banky, pojištění rizik i zisk jejích majitelů.  Majitel úspor se může rozhodnout, jakým způsobem své peníze uloží, a volí mezi likviditou, jistotou a výnosností. Běžný vklad v bance má vysokou likviditu (peníze lze kdykoli vybrat a použít), velkou jistotu čili nízké riziko a poměrně nízkou výnosnost. U termínovaných vkladů je výnosnost vyšší, ovšem za cenu snížení likvidity. Při nákupu cenných papírů, zejména akcií volí nízkou likviditu (cenný papír se musí nejprve prodat, než se peníze dají použít k jinému účelu), vysoké riziko a obvykle vysokou výnosnost.

Makroekonomie.

Z makroekonomického hlediska se souhrn úspor rovná objemu investic. Podíl úspor (osob, firem i vlády) na HDP, vyjádřený v procentech, se nazývá národní míra úspor. Vyšší míra úspor je výhodná, ale jen do určité míry: příliš vysoká míra úspor může oslabit poptávku a tím způsobit recesi hospodářství. Tomu se někdy říká paradox úspor.

Spoření je činnost, kterou vznikají úspory. Člověk spoří, pokud odkládá spotřebu a část svých čistých příjmů neutratí. Spořením vzniká majetek, případně kapitál. Protikladem úspor jsou dluhy.

Saving is income not spent, or deferred consumption. Methods of saving include putting money aside in, for example, a deposit account, a pension account, an investment fund, or as cash. Saving also involves reducing expenditures, such as recurring costs. In terms of personal finance, saving generally specifies low-risk preservation of money, as in a deposit account, versus investment, wherein risk is a lot higher; in economics more broadly, it refers to any income not used for immediate consumption. Saving does not automatically include interest.  "Saving" differs from "savings". The former refers to the act of not consuming one's assets, whereas the latter refers to either multiple opportunities to reduce costs; or one's assets in the form of cash. Saving refers to an activity occurring over time, a flow variable, whereas savings refers to something that exists at any one time, a stock variable. This distinction is often misunderstood, and even professional economists and investment professionals will often refer to "saving" as "savings".  In different contexts there can be subtle differences in what counts as saving. For example, the part of a person's income that is spent on mortgage loan principal repayments is not spent on present consumption and is therefore saving by the above definition, even though people do not always think of repaying a loan as saving. However, in the U.S. measurement of the numbers behind its gross national product (i.e., the National Income and Product Accounts), personal interest payments are not treated as "saving" unless the institutions and people who receive them save them.  Saving is closely related to physical investment, in that the former provides a source of funds for the latter. By not using income to buy consumer goods and services, it is possible for resources to instead be invested by being used to produce fixed capital, such as factories and machinery. Saving can therefore be vital to increase the amount of fixed capital available, which contributes to economic growth.


Stavba.

Realizaci programu provádělo konsorcium Skjold Prime tvořené francouzskou loděnicí DCNS (především bojový řídící systém Senit 2000) a norskými firmami Umoe Mandal a Kongsberg Defence & Aerospace. Celkem bylo loděnicí Umoe Mandal postaveno šest jednotek této třídy. Jako první byl do služby 17. dubna 1999 zařazen "Skjold" (P960). Když se osvědčil, bylo v červnu 2002 přiobjednáno dalších pět jednotek pojmenovaných "Storm" (P961), "Skudd" (P962), "Steil" (P963), "Glimt" (P964) a "Gnist" (P965).  Jednotky třídy "Skjold":

Konstrukce.

Trup člunů je koncipován jako katamaran, který se při maximální rychlosti pohybuje na vzduchovém polštáři (koncepce Air Cushion Catamaran – ACC byla ověřena u minolovek třídy "Oksøy"). Pohon pomocí vodních trysek mu přitom dává velkou rychlost a obratnost. Trup je vyroben z kompozitu a je pokryt materiálem pohlcujícím radarové vlny. Francouzský koncern DCNS vybavil všech šest jednotek třídy bojovým řídícím systémeme Senit 2000, vyvinutým ve spolupráci s firmou Kongsberg Defence and Aerospace (při modernizaci ho dostaly i hlídkové čluny třídy "Hauk"). Pro řízení palby slouží systém Saab Ceros 200 kombinující radarové a optotronické senzory. Dále jsou vybaveny víceúčelovým radarem Thales MRR-3D-NG a průzkumným systémem CS-3701.  Čluny jsou silně vyzbrojeny. Hlavňovou výzbroj představuje jeden 76mm rychlopalný kanón Oto Melara Super Rapid v přídově věži. Dále nesou osm norských protilodních střel Kongsberg Naval Strike Missile s dosahem 150 km. Čluny jsou též vybaveny dvojitým protiletadlovým raketovým kompletem velmi krátkého dosahu Mistral s dosahem 4 km.  Pohonný systém je koncepce COGAG se dvěma páry plynových turbín – dvě jsou typu Pratt & Whitney ST18M a dvě typu Pratt & Whitney ST 40M. Ty dodávají energii dvojici vodních trysek Kamewa. Pro případ nouze mají čluny pomocné diesely MTU 6R TE92. Vzduch do vzduchového polštáře vhání dva dieselové motory MTU 12V TE92. Nejvyšší rychlost dosahuje 55 uzlů (přes 100 km/h).  Prototyp byl původně vybaven pohonem koncepce CODAG, později ale byl přestavěn do výše uvedeného standardu.

Třída Skjold je třída raketových člunů norského královského námořnictva. Byly vyvinuty speciálně k pobřežním operacím a vyznačují se vysokou rychlostí, silnou výzbrojí a sníženou zjistitelností (stealth). Postaveno bylo šest jednotek. Třída je v aktivní službě.

"Skjold"-class corvettes (skjold means "shield" in Norwegian) are a class of six large, superfast, stealth missile corvettes in service with the Royal Norwegian Navy. The boats were formerly classed as MTBs (motor torpedo boats) but, from 2009, the Royal Norwegian Navy has described them as corvettes ("korvett") because their seaworthiness is seen as comparable to corvettes, and because they do not carry torpedoes. They were built at the Umoe Mandal yard. With a maximum speed of , the "Skjold"-class corvettes were the fastest combat ships afloat at the time of their introduction.