Klubová kariéra.

Zdeněk Grygera začínal v Holešově, pak přešel v 17 letech do Zlína, kde odehrál jednu sezónu a přestoupil následně do Drnovic.

FC Petra Drnovice.

V Drnovicích odehrál Zdeněk Grygera během dvou sezón celkem 54 ligových zápasů, v nichž dal 3 góly.

AC Sparta Praha.

V červenci 2000 přestoupil Grygera za cca 20 milionů Kč do Sparty Praha, kde podepsal čtyřletou smlouvu. Měl nabídku i z konkurenční Slavie Praha, ale rozhodl se pro Spartu.  Sezónu 2000/01 dokončil s 15 absolvovanými zápasy, během nichž se gólově neprosadil. První ligový gól za Spartu vstřelil až ve 28. kole následujícího ročníku 2001/02 29. dubna 2002 proti domácímu Brnu, když v 55. minutě jediným gólem z pokutového kopu utkání rozhodl. Celkem odehrál ve svém druhém roce působení v Praze 21 zápasů.  V listopadu 2002 měl incident se sparťanskými fanoušky, kterým se nelíbilo nasazení během zápasu Poháru UEFA s tureckým Denizlisporem a na hráče pískali (Sparta vyhrála 1:0). Grygera se vyjádřil, že pískající diváci mají raději zůstat doma. 11. května 2003 vstřelil svůj druhý a poslední ligový gól v dresu Sparty Praha proti hostujícímu Jablonci. Sparta vyhrála 2:0. Ligovou sezónu 2002/03 ukončil s 29 odehranými střetnutími a výše zmíněnou 1 vstřelenou brankou.  S klubem získal dva tituly mistra České republiky - v sezoně 2000/01 a 2002/03.

Ajax Amsterdam.

21. července 2003 přestoupil za cca 112 milionů Kč do týmu nizozemské nejvyšší soutěže Ajaxu Amsterdam, kde podepsal čtyřletou smlouvu. Usiloval o něj i klub z francouzské Ligue 1 AS Monaco a ruský celek CSKA Moskva, ale český obránce dal přednost přednímu nizozemskému týmu, který pravidelně hrával v lize na špici a účastnil se evropských pohárů. Ve hře byla i možnost přestupu do italského Juventus FC, ze kterého však sešlo. Samotný hráč byl trochu zklamaný, italská liga byla jeho snem. V Ajaxu se setkal se svým reprezentačním spoluhráčem Tomášem Galáskem a také např. se švédským útočníkem Zlatanem Ibrahimovićem.  Ve své první sezóně za Ajax (2003/04) jej pronásledovala řada zranění, nejprve otřes mozku, pak poraněná šlacha v koleně a nakonec problémy s páteří. V předposledním kole nizozemské ligy 9. května 2004 nastoupil po 6 týdnech pauzy a byl u výhry 2:0 nad NAC Breda. Tento výsledek znamenal titul pro Ajax s Grygerou v sestavě, protože v posledním kole už nemohl být soupeři předstižen. Byl to již třetí ligový titul českého obránce (předchozí dva získal se Spartou Praha).

Juventus FC.

V létě roku 2007 se Grygera upsal Juventusu, vyšlo mu tak vytoužené angažmá. Ve své první sezóně 2007/08 skončil s klubem na třetí příčce Serie A za Interem Milán a AS Řím. Grygera během 24 zápasů přispěl jedním gólem, bylo to v zápase 9. března 2008 proti domácímu Janovu. Zdeněk otevíral ve 25. minutě skóre, Juventus vyhrál nakonec 2:0.  Následující ligovou sezónu 2008/09 se turínský klub umístil ještě o příčku výše, skončil na druhém místě za obhájcem titulu Interem Milán. Grygera byl v sezóně vytížený, nastoupil k 31 zápasům a vstřelil v nich 2 branky. První 13. listopadu 2008 v utkání opět proti Janovu, když se prosadil v 6. minutě (gól na 1:0), Juventus zvítězil na domácím hřišti rozdílem třídy 4:1. Druhý gól přidal 18. dubna 2009, v nastaveném čase prestižního zápasu s hostujícím Interem Milán zajistil remízu 1:1.  V sezónách 2009/10 (19 odehraných zápasů) a 2010/11 (13 odehraných zápasů) se v lize gólově neprosadil. V sezóně 2010/11 se mu nedostávalo velkého zápasového vytížení a Juventus se s ním dohodl na předčasném ukončení smlouvy. Zdeněk Grygera tak mohl zamířit do anglického Fulhamu, který o něj projevil zájem.

Fulham FC.

Po čtyřech letech působení v Itálii se rozhodl pokračovat v kariéře v dresu londýnského Fulhamu, kam přišel jako volný hráč. Dostal dres s číslem 26. Svůj debut odehrál v zápase Evropské ligy 15. září 2011 proti FC Twente (remíza 1:1). V Barclays Premier League debutoval 23. září 2011 na hřišti West Bromwiche (0:0), nastoupil v základní sestavě a v 61. minutě obdržel žlutou kartu. Poté nastoupil ještě v ligových zápasech proti Queens Park Rangers FC (2. října, výhra 6:0), Evertonu (23. října, prohra 1:3) a Wiganu (29. října, výhra 2:0).  Ve svém pátém ligovém utkání proti Tottenhamu 6. listopadu 2011 utrpěl zranění kolena, které jej vyřadilo ze hry do konce sezóny. Kvůli vleklým zdravotním problémům ukončil v prosinci 2012 profesionální kariéru v anglickém klubu.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické výběry.

Zdeněk Grygera nastoupil za některé mládežnické výběry České republiky. Vrchol jeho mládežnické kariéry přišel v roce 2002, kdy s českým týmem získal titul mistra Evropy v kategorii do 21 let.  Bilance:

Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2000.

V základní skupině A mistrovství Evropy hráčů do 21 let v roce 2000 konaném na Slovensku se česká reprezentace střetla postupně s celky Španělska, Nizozemska a Chorvatska. Do finále postupoval vítěz skupiny, druhý tým skupiny se kvalifikoval do zápasu o bronz. První remízový zápas 27. května 2000 se Španělskem (1:1) odehrál Grygera celý a v 52. minutě dostal žlutou kartu. Nastoupil i ve druhém utkání 29. května v Trenčíně proti Nizozemsku, český tým zvítězil nad soupeřem 3:1. V posledním utkání skupiny 1. června proti Chorvatsku odehrál rovněž kompletní počet minut. Utkání s divokým průběhem skončilo výhrou českého družstva 4:3 a postupem do finále proti Itálii.  Ve finále jej poslal trenér Karel Brückner do zápasu v 65. minutě za stavu 1:1 za Davida Jarolíma, český tým nakonec prohrál gólem Pirla z 81. minuty. Zdeněk Grygera získal s týmem stříbrné medaile.

Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2002.

Zúčastnil se i mistrovství Evropy hráčů do 21 let v roce 2002 ve Švýcarsku, kde česká reprezentační jedenadvacítka vyhrála svůj premiérový titul, když ve finále porazila Francii na pokutové kopy. Systém se změnil, první dva celky ze základních skupin postupovaly do semifinále.  V prvním zápase základní skupiny B 16. května prohrála česká reprezentace s Francií (prohra 0:2), trenér Miroslav Beránek Grygeru nenasadil. 19. května následoval zápas s Belgií, Zdeněk odehrál již kompletní utkání, které skončilo vítězstvím ČR 1:0. V posledním zápase skupiny proti Řecku 21. května Grygera otevřel skóre v 36. minutě gólem z pokutového kopu, zápas poté dospěl k remíze 1:1.  V semifinále 25. května narazilo české mládežnické družstvo na tým Itálie, který porazilo zlatým gólem na 3:2 Michala Pospíšila v 9. minutě prodloužení. Zdeněk Grygera odehrál celý zápas.  Ve finále 28. května se ČR opět střetla se svým soupeřem ze základní skupiny Francií. Tentokrát gól v řádné hrací době ani v prodloužení nepadl a musely rozhodnout pokutové kopy. V nich exceloval Petr Čech, jenž zlikvidoval 3 ze 4 pokusů soupeře a český tým slavil svůj první titul. Grygera odehrál opět plný počet minut i s prodloužením a po penaltovém rozstřelu se mohl se spoluhráči radovat ze zisku zlaté medaile.

A-mužstvo.

První zápas v reprezentaci odehrál 15. srpna 2001 proti Jižní Koreji, přátelské utkání skončilo výhrou českého týmu 5:0. Grygera odehrál celé střetnutí. 12. února 2003 si připsal první gólovou trefu v reprezentačním dresu během přátelského utkání proti domácí Francii. V 7. minutě otevřel skóre, když pěknou střelou překonal francouzského brankáře Ulricha Ramého, český tým si z Francie odvezl vítězství 2:0. Druhý gól vstřelil v domácím kvalifikačním utkání o Euro 2008 17. listopadu 2007 na Letné proti Slovensku. Ve 13. minutě vstřelil první branku zápasu, který česká reprezentace vyhrála poměrem 3:1.  Účast Zdenka Grygery na vrcholových turnajích:

Euro 2004.

Na evropském šampionátu 2004 v Portugalsku byl český tým nalosován do poměrně těžké skupiny s Německem, Nizozemskem a Lotyšskem. V prvním utkání 15. června 2004 proti Lotyšsku prohrávalo české mužstvo po gólu Mārise Verpakovskise 0:1 a výsledek otočilo, když obránce Grygeru vystřídal v 56. minutě na hřišti útočník Marek Heinz. ČR vyhrála 2:1.  Druhý zápas nastoupila česká reprezentace 19. června 2004 na stadionu v Aveiru proti Nizozemsku. V památném utkání prohrávala v 19. minutě 0:2, ale dokázala otočit na 3:2 a jako jediná si zajistit postup do čtvrtfinále již ve druhém kole (napomohl tomu remízový zápas Německa s Lotyšskem), navíc z prvního místa. Na obou inkasovaných gólech měl český obránce svůj podíl, proto jej nespokojený trenér Karel Brückner stáhl ve 25. minutě ze hry (místo něj poslal na hřiště Vladimíra Šmicera).  V posledním vystoupení českého celku v základní skupině si trenér Brückner mohl dovolit 9 změn v sestavě, Grygeru nenasadil. Český tým porazil Německo 2:1 a vyhrál skupinu s plným počtem bodů (9).  Ve čtvrtfinále 27. června 2004 narazilo národní mužstvo na Dánsko, celek vyznávající rovněž ofenzivní hru. Ve 39. minutě střídal Grygera na hřišti zraněného Martina Jiránka, česká reprezentace zvítězila nad skandinávským soupeřem přesvědčivě 3:0. V semifinále se favorizovaný český tým utkal s překvapením turnaje Řeckem a podlehl mu 0:1 po prodloužení, rozhodl stříbrný gól Traianose Dellase. Zdeněk Grygera odehrál celý zápas. Poražení semifinalisté šampionátu (ČR a Nizozemsko) obdrželi bronzové medaile.

Mistrovství světa 2006.

Na MS 2006 v Německu se střetla česká reprezentace v základní skupině E postupně s USA, Ghanou a Itálií. V prvních dvou zápasech 12. června 2006 proti USA (výhra ČR 3:0) a 17. června 2006 s Ghanou (prohra 0:2) Grygera nastoupil v základní sestavě a odehrál kompletní počet minut. V zápase s USA inkasoval žlutou kartu.  V závěrečném zápase základní skupiny 22. června proti Itálii také odehrál celý zápas, byl svědkem prohry 0:2, která znamenala obsazení nepostupového třetího místa se 3 body za Itálií a Ghanou.

Euro 2008.

Na ME 2008 ve Švýcarsku a Rakousku byl český tým nalosován do základní skupiny A se Švýcarskem, Portugalskem a Tureckem. V prvním zápase (zahajovací utkání šampionátu) proti Švýcarsku (výhra ČR 1:0) a ve druhém utkání s Portugalskem (prohra 1:3) nastoupil v základní sestavě a obě utkání dokončil. Ve třetím utkání s Tureckem, v němž se oba celky utkaly o přímý postup do čtvrtfinále byl Grygera na hřišti u kolapsu českého týmu, který nedokázal v závěru udržet náskok 2:0 a prohrál výsledkem 2:3.

Reprezentační góly a zápasy.

Góly Zdeňka Grygery za českou reprezentaci do 21 let Góly Zdeňka Grygery za A-mužstvo české reprezentace

Zdeněk Grygera (* 14. května 1980 v Přílepech) je bývalý český fotbalový obránce a reprezentant České republiky, mistr Evropy hráčů do 21 let z roku 2002. Univerzální rychlostně vybavený obránce, dobře četl hru. Kvůli zdravotním problémům přerušil v prosinci 2012 profesionální kariéru, nevyloučil však svůj návrat v létě 2013 v rakouské nebo české lize. Nakonec se rozhodl aktivní kariéru definitivně ukončit.  Angažoval se v charitativním projektu Zelený život. V únoru 2015 se stal manažerem pro mezinárodní vztahy a sportovní rozvoj v moravském klubu FC Fastav Zlín.

Zdeněk Grygera (; born 14 May 1980) is a retired Czech footballer. A former defender, he was known for his work-rate, competitiveness, and versatility, and usually played as a full-back, wing-back, or winger along right flank, although he was also capable of playing on the left, or as a centre-back; while being solid defensively, he was also known for his ability to get forward and for his all-round good quality of play.


Původce.

Jde o infekční chorobu lichokopytníků, výjimečně masožravců (velké kočkovité šelmy), zřídkakdy u ovcí, koz a krav. Při jejím výskytu je nutné okamžité nahlášení. V Evropě byla potlačena, vyskytuje se v oblasti jižní a přední Asie. Onemocnění probíhá akutně nebo chronicky s tvorbou uzlíků a vředů na sliznicích, kůži a vnitřních orgánech. Původcem onemocnění je "Burkholderia mallei" (dříve "Pseudomonas mallei"). Jedná se o gramnegativní, nepohyblivou, pleomorfní tyčinku. Na jednoduchých živých půdách roste aerobně a pomalu, takže kolonie se objevují až po 48 hodinách. Kolonie jsou nejdříve průhledně šedé, poté se stávají neprůhlednými s jemně granulovaným povrchem a nakonec se zbarvují žlutě.

Přenos a symptomy.

K nákaze dochází kontaktem s nakaženými koňmi, kteří vylučují původce výtokem z nosu, slinami, hnisem, tekutinou z vředů a zřídka močí a výkaly. Nákazu můžeme zavléct i kontaminovanými přístroji – postroje, čištění, nebo napáječkami ve stáji. Původce se dostane do organismu většinou perorálně, poté postupuje sliznicí hltanu dál do organismu, zřídka sliznicí střeva a v příslušných lymfatických uzlinách se rozmnožuje. Jestliže se proces nezastaví, bakterie se dále rozšiřují hematogenně a vzniká nosní, plicní nebo kožní malleus. Inkubační doba je mezi 2–5 dny. Průběh infekce je akutní až chronický.

Akutní vozhřivka.

Vyskytuje se především u oslů a mul, u koní se vyskytuje spíše chronická forma. Projevuje se vysokými horečkami a vývinem vředů a uzlíků v nosní dutině a v oblasti hltanu a hrtanu vzniká jednostranný hlenovitě-hnisavý výtok a poté oboustranný výtok z nosu. Sekundárně může vzniknou akutní kožní vozhřivka s uzlíky, vředy, zhrubnutím lymfatických cév, zvětšením lymfatických uzlin a flegmonozními otoky. K smrti dojde většinou v průběhu druhého až třetího týdne nemoci.

Chronická vozhřivka.

Klinické příznaky jsou rekurentní horečka, chronická bronchitida se suchým kašlem, kachexie, hnisavý až krvavý výtok z nosu, tvorba uzlíků, a následných vředů především v dutině nosní, kožní vozhřivka ve formě lymfangitídy s uzlíky uspořádanými do tvaru šňůry perel na krku, po stranách hrudi, podbřiší a končetinách, z kterých vznikají vředy a vozhřivková flegmóna na končetinách. Průběh může trvat celé měsíce až roky a může přejít do akutní fáze.

Vozhřivka (latinsky "malleus") je bakteriální onemocnění způsobované gramnegativní bakterií "Burkholderia mallei". Jedná se o vysoce nakažlivé onemocnění lichokopytníků, které je také přenosné na člověka. Inkubační doba je několik týdnů až měsíců. K infekci dochází perorální cestou, někdy též aerogenní nebo kutánní cestou. Postihuje většinou nejprve plíce, v pozdějším stadiu pak sliznice nosu a kůži. Vyskytuje se jako akutní infekce u osla a muly nebo chronická u koní. Chronická vozhřivka má 3 formy: nosní, kožní a plicní. Příznaky jsou horečky, krvácení z nosu, vykašlávání krvavého hnisavého sekretu a tvorba hnisavých vředů.

Glanders is a contagious zoonotic infectious disease that occurs primarily in horses, mules, and donkeys. It can be contracted by other animals, such as dogs, cats, goats and humans. It is caused by infection with the bacterium "Burkholderia mallei".  Glanders is endemic in Africa, Asia, the Middle East, and Central and South America. It has been eradicated from North America, Australia, and most of Europe through surveillance and destruction of affected animals, and import restrictions. Glanders has not been reported in the United States since 1945, except in 2000, when an American lab researcher suffered from accidental exposure. It is a notifiable disease in the UK, although it has not been reported there since 1928.  The term is from Middle English ' or Old French ', both meaning glands. Other terms include , and .


Stavba těla.

Rejnoci mají kosočtverečné zploštělé tělo, což jim umožňuje splynout se dnem, číhat na kořist a ukrýt se před dravci. Některé druhy (parejnok elektrický, rejnok ostnatý) jsou schopny vydávat silné elektrické výboje – jejich elektroplaxy fungují jako fyziologický elektrický zdroj. Jiné druhy jsou vybaveny jedovým ostnem. Jejich párové ploutve srůstají a tvoří lem těla, hřbetní a ocasní ploutve zakrňují. Zašpičatělý okraj prsních ploutví tvoří křídla, ocas některých druhů je protažen v bičíkovitý výběžek. Na spodní straně těla je 5 žaberních štěrbin, čichové jamky a ústa.  Avšak ne všichni rejnoci mají takovou stavbu těla, výjimku tvoří pilouni a zástupci čeledě pilohřbetkovití.

Velikost.

Největším rejnokem je manta obrovská. Na šířku může dosahovat až 9 metrů. Naproti tomu nejmenší zástupce rejnoků měří okolo 10cm a váží nejvýše půl kila.

Způsob života.

Rejnoci jsou dobří plavci, mnoho z nich je ale přizpůsobeno životu na dně. Jsou to noční živočichové, den tráví zahrabaní v písku. Potravu si hledají u dna. Parejnok elektrický používá k lovu elektrické výboje, piloun rypcem rozrývá dno a plaší drobné živočichy.  Rejnok manta, obří rejnok žijící na volném moři, se živí planktonem.

Rozmnožování.

Oplození je vnitřní, naprostá většina rejnoků je ovoviviparní, výjimku tvoří čeleď rejnokovití, kteří snášejí hranatá kožnatá vejce.

Pohyb.

Velmi podobný letu ptáka. Proto jsou prsní ploutve často nazývány jako "křídla".

Rozšíření.

Většina rejnoků žije na mořském dně, existují ale i sladkovodní druhy. Žijí v pobřežních vodách po celém světě, některé druhy jsou hlubinné, manty žijí na otevřeném moři.  Trnuchy, které mají na kořeni ocasu tvrdý trn (v ohrožení jím mohou způsobit nepříjemné zranění, nebo zabít), sladkovodní žijí v povodí Amazonky.  Obecně platí, že skupina s jedovými trny je druhově rozmanitější v tropech, zatímco ostatní druhy se vyskytují spíše ve vodách mírného pásma.

Systém rejnoků.

Klasifikace rejnoků není dosud ujasněná. Někteří vědci navrhují zařadit všechny rejnoky do jednoho řádu, Rajiformes, někdy se nadřád dělí do tří řádů, nebo dokonce do pěti nebo i šesti řádů.  Sibovití se někdy řadí do vlastního řádu Myliobatiformes, stejně tak pilohřbetkovití, pro které byl vytvořen zvláštní řád Rhinobatiformes, který se navíc může rozdělit na další dva řády, Rhynchobatiformes a Rhiniformes.

Rejnoci (Batoidea) jsou nadřád příčnoústých paryb, zahrnující přes 660 druhů zařazených ve 13 čeledích. Jako rejnoci se také označují zástupci řádu Rajiformes, tedy praví rejnoci. Všichni jsou blízce příbuzní žralokům. Společně patří mezi již zmiňované paryby, pro něž je typická chrupavčitá kostra. I proto existuje jen málo fosilních záznamů.  Jedná se o velmi starobylé jedince. První důkazy o jejich existenci nacházejí paleontologové v usazeninách vzniklých před 150 milióny let.

Batoidea is a superorder of cartilaginous fishes commonly known as rays. They and their close relatives, the sharks, comprise the subclass Elasmobranchii. Rays are the largest group of cartilaginous fishes, with well over 600 species in 26 families. Rays are distinguished by their flattened bodies, enlarged pectoral fins that are fused to the head, and gill slits that are placed on their ventral surfaces.


Historie.

Město, s tehdejším názvem "Gorkij", mělo v 70. letech 20. století již kolem milionu obyvatel. To samozřejmě kladlo i příliš velké nároky na dopravní síť, a tak se zástupci města rozhodli situaci řešit. Mezi rychlodrážní tramvají a podzemní dráhou nakonec metro zvítězilo, stavět se začalo roku 1976.  Výstavba prvního úseku linky Avtozavodskaja trvala 8 let; ten samotný měřil 7,8 km a měl šest stanic (koncové byly Moskovskaja v centru města a Proletarskaja v jeho jižní části, nedaleko od ní vzniklo i depo. Slavnostní otevření se konalo 20. listopadu 1985, byl to již desátý systém podzemní dráhy zprovozněný v tehdejším SSSR. Přesto však otevření neproběhlo hladce; původně bylo načasováno na výročí Říjnové revoluce, vzhledem ke komplikacím se však celá akce o dva týdny opozdila.  První linka byla dvakrát prodloužena, poprvé roku 1987 do stanice Komsomolskaja a podruhé v roce 1989 do Parku Kultury. Vzhledem k pádu SSSR na počátku 90. let minulého století se město, stejně jako ostatní v bývalém sovětském impériu, dostalo do velmi problematické ekonomické situace; termíny otevírání dalších úseků metra se tak neustále zpožďovaly. Ke konci roku 1993 dopravní podnik úspěšně otevřel ještě první tři stanice dlouhý úsek zcela nové linky metra Sormovskaja, která se s první "Avtozavodskou" ve stanici Moskovskaja kříží. Roku 2002 k Sormovské lince ještě přibyla stanice Burevěstnik, v současné době se pokračuje na stavbě dalších stanic této linky.  Do budoucna existují plány na rozšíření sítě až na 60 km; obě linky se mají prodloužit a na druhé straně řeky Oka má vzniknout linka třetí. Po výstabě metromostu v letech 2002 až 2012 byla linka č. 1 prodloužena na druhou stranu řeky Oky.  V souvislosti s pořádáním Mistrovství světa ve fotbale 2018 a výstavbou nového stadionu Nižnij Novgorod byla linka č. 2 v roce 2018 prodloužena ke stanici Strelka nedaleko stadionu.

Vozový park.

Vozový park metra v Nižném Novgorodu tvoří vlaky série 81-717/714, produkované Mytiščinským závodem u Moskvy. Jsou provozované ve čtyřvozových soupravách. Napájení je zajištěno třetí přívodní kolejnicí s napětím 825 V.

Metro v Nižném Novgorodu je síť dvou linek podzemní dráhy, vedoucí pod čtvrtým největším městem Ruska, Nižným Novgorodem. Na síti o délce 21,6 km s celkem patnácti stanicemi se denně přepraví okolo 150 tisíc lidí.

The Nizhny Novgorod Metro (), formerly known as the Gorky Metro (), is a rapid-transit system which serves the city of Nizhny Novgorod, Russia. Opened in 1985, it consists of 15 stations and is long. The metro connects with the City Rail system at the Moskovskaya station. It has the third-largest number of stations of any Russian subway system, the largest two being Moscow and St. Petersburg.


Historie.

V roce 1046 doprovázel Suitger německého krále Jindřicha III., do Itálie, když na žádost římských frakcí laiků i duchovních měl ukončit dlouho trvající chaos týkající papežské legitimity. Jindřich po příchodu do Itálie svolal církevní synodu do Sutri. Synoda pod dohledem Jindřicha odvolala kandidaturu Benedikta IX., Silvestra III. a přiměla k rezignaci stávajícího papeže Řehoře VI., který byl obviněn ze svatokupectví. Jindřich navrhl vlastního kandidáta, jenž přijal jméno Klement II. a 25. prosince 1016 byl vysvěcen. První papežský akt Klementa II. byla korunovace Jindřicha III. císařem Svaté říše římské včetně korunovace jeho manželky, což bylo součástí Jindřichova plánu. I když Klement II. zastával svůj úřad pouze krátce, přijal přísnější pravidla týkající se svatokupectví (simony).

Synoda v Sutri.

Na podzim roku 1046 si nárok na papežský stolec dělali tři kandidáti. Jeden z kandidátů byl biskupem v Bazilice Sv. Petra (Basilica di San Pietro in Vaticano), další v Lateránu, (Basilica di San Giovanni in Laterano), a třetí v Bazilice Panny Marie Sněžné (Santa Maria Maggiore) v Římě. Dva z nich, Benedikt IX. A Silvestr III. reprezentovali soupeřící frakce šlechty. Třetím byl Řehoř VI., jenž si titul papeže koupil od odstupujícího Benedikta IX. v dobré víře, že tím ukončí chaos a boje v Římě, a byl také současným papežem. Katolická encyklopedie tvrdí, že toto opatření, které mohlo zničit důvěru v církev bylo simonické, tedy bylo to svatokupectví. Někteří o vině Řehoře VI. pochybovali, ale způsob získání jeho papežského úřadu nesl všechny aspekty svatokupectví. Bylo to rozhodně považováno za vadu Řehořova charakteru. Každá frakce měla v Římě řadu přívrženců a ovládala část města.

Klement II. papežem.

Když koncil v Sutri potvrdil Suitgera jako jediného legitimního papeže Klementa II. , odcestoval Jindřich s novým papežem do Říma, kde jej i s manželkou korunoval císařem Svaté říše římské. Nový papež si ponechal i své biskupství v Bambergu. Částečně kvůli potřebné finanční podpoře, a také pro případ, že by se Římané rozhodli vyhnat ho, aby se měl kam vrátit. Jeho rozhodnutí byla později kritizována reformní stranou v rámci papežské kurie. Jednak spojení krále s Klementovou volbou papežem a také to, že si Klement II. ponechal úřad biskupa v bamberské diecézi. Řídil tak současně Řím i Bamberk.  Na své cestě, kdy doprovázel císaře jižní Itálií vyhlásil Klement II. interdickt nad městem Benevento, protože odmítlo císaři otevřít své brány. Pokračoval s Jindřichem do Německa, cestou kanonizoval Sv. Wiboradu, (také Guiborat, Weibrath nebo Viborata, zemřela roku 926).  Toxikologické zkoušky v roce 1959 prokázaly v Klementových ostatcích přítomnost značného množství prudce jedovatého olověného cukru (trihydrát octanu olovnatého). Je tedy možné, že byl otráven, ovšem vzhledem k tomu, že soudobí léčitelé látku často používali při léčbě (zejména u pohlavních chorob a průjmů), mohl se papež stát jednou z řady jejich nechtěných obětí.

Klement II., rodným jménem Suitger, hrabě z Morslebenu a Hornburgu (1005 Hornburg – 9. října 1047 Pesaro) se narodil se v Hornburgu, v Dolním Sasku v Německu. Byl synem hraběte Konrada z Morslebenu a Hornburgu a jeho manželky Amulrad. V roce 1040 se stal v Bambergu biskupem. Papežem byl od 25. prosince 1046 až do své smrti.

Pope Clement II (; born Suidger von Morsleben; died 9 October 1047), was bishop of Rome and ruler of the Papal States from 25 December 1046 until his death in 1047. He was the first in a series of reform-minded popes from Germany. Suidger was the bishop of Bamberg. In 1046, he accompanied King Henry III of Germany, when at the request of laity and clergy of Rome, Henry went to Italy and summoned the Council of Sutri, which deposed Benedict IX and Sylvester III, and accepted the resignation of Gregory VI. Henry suggested Suidger for pope, and he was then elected, taking the name of Clement II. Clement then proceeded to crown Henry as emperor. Clement's brief tenure as pope saw the enactment of more stringent prohibitions against simony.


Historie.

Ves, plánovitě založená kolem obdélné návsi snad někdy kolem poloviny 13. století, se připomíná k roku 1292, kdy Holašovice dostal od krále Václava II. klášter cisterciáků ve Vyšším Brodě v rámci náhrady za jiný majetek, vrácený dědicům rytíře Svatomíra z Němčic. Holašovice setrvaly v držení kláštera po následujících pět a půl století, až do zániku feudalismu. Za morové epidemie v letech 1520 až 1521 bylo okolí Holašovic těžce postiženo, sama vesnice se vylidnila a vyšebrodská vrchnost ji musela znovu osazovat. Jestliže v urbáři sepsaném kolem roku 1510 byla ještě jména holašovických obyvatel převážně česká, v jiném urbáři z konce 20. let se už jmenují zcela jiní obyvatelé němečtí. Ves tehdy čítala 17 usedlostí. Po třicetileté válce bylo dle soupisu poddaných podle víry, provedeného roku 1651, v Holašovicích 14 obydlených usedlostí s 52 obyvateli (bez dětí mladších 10 let).  Po zrušení poddanství náležela ves od roku 1850 k obci Záboří a to až do roku 1964 vyjma kratičkého osamostatnění v roce 1951 spolu s osadou Lipanovice. S platností od dne 14. června 1964 tvoří Holašovice součást obce Jankov. Z národnostního hlediska bývaly Holašovice až do počátku 20. století německé: při sčítání lidu roku 1910 udávalo německou obcovací řeč 100 % zdejších obyvatel, v následujícím sčítání, již po vzniku Československé republiky, se v roce 1921 k německé národnosti hlásilo 69 % Holašovických. V roce 1925 zde byla zřízena česká škola, která fungovala až do roku 1965. V letech 1938 až 1945 byla obec Záboří (včetně Holašovic) v rámci odtrženého pohraničí připojena k Říši, po skončení 2. světové války došlo naopak v lednu a březnu 1946 k odsunu většiny německých obyvatel.

Památka UNESCO.

V silné celosvětové konkurenci úspěch nominace významně podpořila skutečnost, že Holašovice tvoří živé a nezakonzervované společenství. Malá vesnice s celkovým počtem asi 140 obyvatel totiž slouží převážně k trvalému bydlení, většina budov je v soukromém vlastnictví. Neleží přímo při hlavních komunikacích a trasách, což je výhodou pro uchování klidného prostředí a této poloze také vděčí za unikátní zachovalost.

Usedlosti selského baroka.

Vesnici tvoří 23 památkově chráněných výstavných usedlostí s celkovým součtem 120 budov, které utvářejí ucelený památkový soubor, včetně chlévů, stodol, maštalí, výměnků, sýpek, bran a různých ohrazení. Usedlosti jsou rozloženy po obvodu rozlehlé obdélníkové návsi o rozměrech zhruba 210 × 70 metrů.  Je zde téměř stoprocentně dochovaný středověký systém řazení jednotlivých usedlostí štítovými průčelími obytných domů a sýpek, propojených ohradními zdmi s brankami a klenutými vjezdy do prostoru návsi. Uspořádání spolu s dochovaným štukovým dekorem tzv. lidového nebo selského baroka na většině průčelí dává celému sídlu neopakovatelnou atmosféru a výraz. Návštěvníka zavádí do prostředí vesnického sídla, jak bylo formováno složitým stavebním a výtvarným vývojem ve druhé polovině 19. století.

Ostatní stavby.

Okolo rozlehlé obdélníkové návsi je i několik dalších budov, které nejsou evidovány jako nemovité kulturní památky, například bývalá obecní škola, dnes sloužící jako informační centrum. Mimo hranici památkové rezervace leží malé centrum zemědělské výroby, část areálu je v pronájmu soukromé výrobny dřevěného paliva. Novější zástavba z 20. století je orientována na severovýchodním okraji obce mimo historické jádro.  Na louce nad jihovýchodním okrajem vesnice postavil v roce 2008 místní občan, Václav Jílek, novodobý kromlech zvaný Holašovický kruh (kamenný kruh o průměru 30 m z 25 balvanů různých tvarů a velikostí). V roce 2011 v jeho blízkosti postavil dolmen ze tří čtyřmetrových a osmitunových balvanů, na nichž leží plochý kámen jako střecha. Balvany jsou žulové a pocházejí z kamenolomu v Blatné. Slavnostní otevření dolmenu se konalo 25. června 2011 a byl při něm umístěn plochý kámen tvořící střechu.

Holašovice (, , dříve také "Holschowitz") je vesnice v jižních Čechách v okrese České Budějovice, vzdálená 16 km západně od Českých Budějovic a je součástí obce Jankov. Zdejší unikátní soubor budov ve stylu tzv. selského baroka ze sedmdesátých let 19. století tvoří jedinečný celek, který je od roku 1995 vesnickou památkovou rezervací a roku 1998 byl zapsán do Seznamu světového kulturního dědictví UNESCO. V roce 2011 zde trvale žilo 147 obyvatel.

Holašovice (, o "Holschowitz") is a small historic village located in the south of the Czech Republic, 16 kilometres west of České Budějovice. Village belongs to the municipality Jankov. To the south lies the protected landscape area of Blanský Forest. The village was deserted after the Second World War, allowing its medieval plan and vernacular buildings in the South Bohemian Folk or Rural Baroque style to remain intact. It was restored and repopulated from 1990, and it was designated as a UNESCO World Heritage Site in 1998.


Historie díla.

Dvořákova symfonie č. 9 vznikla v době skladatelova pobytu ve Spojených státech amerických, kde působil v letech 1892–1895 jako ředitel newyorské konzervatoře. Základní skladatelovou inspirací k ní byla jak atmosféra bouřlivě se rozvíjející země a jejího hektického způsobu života, tak pocity, které Dvořák načerpal během svých pobytů na americkém venkově, který pravidelně navštěvoval, ale i nostalgická touha po českém domově. Dvořák na symfonii pracoval poměrně krátkou dobu – od ledna do 24. května 1893.

Charakteristika díla.

Dvořákovu "Novosvětskou symfonii" více než cokoli jiného charakterizuje její syntetická forma. Tato syntéza, jakkoli obsahuje motivy i tónorodové principy americké lidové hudby nejrůznějších etnik, stejně jako intonační schémata hudby typicky české, Dvořákovy americké dojmy i stesk po vzdáleném domově, je především naplněním základního principu skladatelovy tvorby, kterým byla klasicistně-romantické a programně-absolutní hudební filosofie.  Snažit se analyzovat Dvořákův záměr jako epický příběh se jeví jako marný úkol navzdory pokušení spatřovat ve dvou středových větách symfonie inspiraci Longfellowovým poemem "Píseň o Hiawathovi", který byl nepochybně objektem Dvořákova zájmu. Jakkoli "scherzo" působí čas od času dojmem, že chce být obrazem rituálního tance ku příležitosti svatby Hiawaty, podobně jako "largo", které mnoho analytiků Dvořákova díla popisuje jako „pohřeb v lese“, struktura celého díla a vývoj skladby, včetně naprosto evidentně českých „barev“ hudby, takové domněnky odsuzuje k zániku.  Stejně tak v otevření poslední věty symfonie skladatel pouze těží, nikoli opisuje, z amerických dojmů, kterými byl fascinován a jimiž byly především nový způsob života, kypící bouřlivým civilizačním rozvojem i divoká panenská příroda, stejně jako okázalé sebevědomí obyvatel a demokratická povaha společnosti. Vše, co lze v symfonii zaznamenat, tedy nejrůznější dojmy a stimuly, vyvolávající u skladatele korespondující hudební témata a obrazy, nelze zjednodušovat či vulgarizovat tím, že je budeme považovat za nesporné zobrazení něčeho naprosto konkrétního. Vše je transformováno do variací a střetů s jinými tématy. Příkladem může být vstupní věta, kde postupně v jejím vývoji dochází ke konfrontací hlavního motivu symfonie, kterým je fanfára plná sebevědomí s nepochybně českým pohledem na věc, čímž vrhá jakýsi stín pochybnosti a přináší pocity odcizení. Druhá a závěrečná věta díla očividně odkrývá skladatelem pociťovaný rozpor, který viděl v americké společnosti díky tehdejší úloze barevných obyvatel státu. Slyšíme zde sympatie k boji za svobodu těchto tehdy druhořadých členů americké společnosti, který Dvořák objevil v jejich hudbě (spirituály). Dynamické, quasitaneční Scherzo, vykazující zřetelné atributy české hudby, přivádí skladbu k závěrečné větě, kde někteří slyší rytmiku psaní telegrafní zprávy, která je však spíše komunikací souhrnu Dvořákových amerických dojmů, jejichž chaotický a mnohotvárný charakter skladatele ohromil i zahltil. Obraz Ameriky se zde proto proplétá prostřednictvím aplikací jednotlivých tematických bodů, přítomných v předešlých větách a vytváří tím jakýsi definitivní vnitřní autorův pohled. Více než cokoli jiného zde však Dvořák reflektuje svou nostalgii po domově, právě tak jako srovnání jeho starého a nového bydliště. Největším a nejslyšitelnějším hlasem symfonie je ovšem výraz touhy po univerzální svobodě a lidské sounáležitosti.

Ocenění.

V roce 2009 pořádala australská rozhlasová stanice ABC Classic FM soutěž o 100 nejoblíbenějších symfonií. Australané v ní na 1. místo zvolili "Novosvětskou", na 2. a 3. příčce se umístily symfonie Ludwiga van Beethovena, "Symfonie číslo 9 s Ódou na radost" a "Symfonie číslo 6 známá jako Pastorální".

Symfonie č. 9 e moll, op. 95, zvaná též „Novosvětská“ či „Z Nového světa“ (anglicky "From the New World", či jen "New World Symphony") je v pořadí poslední symfonie Antonína Dvořáka a nejvýznamnější autorovo dílo tohoto druhu. Lze ji také zařadit nejen k absolutní špičce hudebního romantismu, ale též k nejlepším dílům světové symfonické tvorby všech dob.  Neil Armstrong vzal její nahrávku na Měsíc, když tam v roce 1969 poprvé přistála kosmická loď Apollo 11.  Čtvrtá část této symfonie je hymnou Mezinárodního úřadu pro výstavnictví.

The Symphony No. 9 in E minor, "From the New World", Op. 95, B. 178 (), popularly known as the New World Symphony, was composed by Antonín Dvořák in 1893 while he was the director of the National Conservatory of Music of America from 1892 to 1895. It has been described as one of the most popular of all symphonies. In older literature and recordings, this symphony was – as for its first publication – numbered as Symphony No. 5. Astronaut Neil Armstrong took a tape recording of the "New World Symphony" along during the Apollo 11 mission, the first Moon landing, in 1969. The symphony was completed in the building that now houses the Bily Clocks Museum.


Život.

Původ.

Kunhuta byla vnučkou uherského krále a dcerou ruského knížete Rostislava z rodu Rurikovců a uherské princezny Anny z rodu Arpádovců. Přesné místo a denní datum narození Kunhuty není známo; je možné, že se narodila v zemích svého děda z otcovy strany, Michala Černigovského. Dětství však už trávila v Uhrách. Její otec, kníže Rostislav Michajlovič si totiž musel po útoku Tatarů na Rus a dále do Evropy zachránit život útěkem na dvůr uherského krále Bély IV. Ten Rostislavovi později dal za manželku svou dceru Annu a jmenoval jej bánem Slavonie (dnes v Chorvatsku) a Mačvy (dnes v Srbsku).  Když Béla IV. prohrál s českým králem Přemyslem Otakarem II. bitvu u Kressenbrunnu, chtěl z něj protivník udělat spíše spojence než nepřítele a rozhodl se tedy pro svatbu s některou z arpádovských princezen. Původně Přemysl Otakar žádal o ruku Bélovy dcery Markéty. Jeptiška o sňatek nejevila zájem a Přemysla stejně jako mnoho nápadníků před ním a po něm odmítla. Místo Markéty tedy Béla IV. nabídl Přemyslovi svou vnučku Kunhutu.

Česká královna.

Kunhuta se za českého krále Přemysla Otakara II. vdala 25. října 1261 v Horních Uhrách v Prešpurku (Bratislava). Byla jeho druhou manželkou, neboť první ženu Markétu Babenberskou Přemysl zapudil pro neplodnost. To ovšem bylo zřejmé už při jejich sňatku, kdy Markétě bylo téměř padesát let a Přemyslovi dvacet tři. Rychlost, se kterou svatba následovala po Přemyslově rozvodu s Markétou, svědčí o tom, že se jednalo o dlouhodoběji připravovaný akt. Dne 25. prosince téhož roku se konala okázalá pražská korunovace, která se stala velkou společenskou událostí tehdejší Evropy. Přemysl si Markétiným zapuzením znepřátelil rakouskou šlechtu, byť manželství s Kunhutou bylo motivováno především snahou o legitimního dědice a alespoň dočasný mír s Arpádovci. Ten vydržel celé další desetiletí. O Kunhutě se daleko za hranicemi mluvilo jako o temperamentní a výjimečně krásné ženě a Přemysla často doprovázela na turnajích. S Přemyslem Otakarem měla nejspíš šest dětí, mezi nimi dcery Kunhutu a Anežku, ale tak očekávaný dědic trůnu Václav se narodil až koncem září 1271. Lucemburské kroniky zmiňují ještě další tři děti: mluví o synech, jinde figuruje dcera Markéta. O královně v této době příliš slyšet není. Ví se, že král dal své manželce pro pobavení na Pražský hrad přivézt lvy.  Některé dobové zápisy (především kronika Otakara Štýrského) o Kunhutě Uherské tvrdí, že to byla žena velmi ctižádostivá. Jako vdova skutečně přijímala audience jako vládkyně. Podle některých pramenů měla na Přemysla velký vliv a byla to právě ona, která jej vehnala do bitvy s Rudolfem Habsburským. Také ji obviňují, že její romance se Závišem z Falkenštejna začala už za Přemyslova života. Falkenštejn se však vzhledem ke vztahu krále s Vítkovci jen stěží mohl s Kunhutou Uherskou setkat už na Přemyslově dvoře. Jedná se o spekulace založené na slovech v pozdější staročeské písni:

Listy královny Kunhuty.

S osobou královny Kunhuty souvisejí i zápisy v dikcionáři mistra Bohuslava. Listy královny Kunhuty určené králi Přemyslovi, ovšem nemusely být nikdy odeslány. Dost dobře mohly sloužit jen jako vymyšlené cvičební texty a snad jsou ovlivněné rétorským učením Jindřicha z Isernie. Mohly vzniknout až po Přemyslově smrti, aby ukázaly v trochu lepším světle královnu vdovu, která podle mínění současníků pošpinila památku svého královského manžela. Ať už ale vznikly z popudu Kunhuty či ne, každopádně se jedná o slova velice krásná:

Před bitvou na Moravském poli.

Manželství Kunhuty bylo provázeno upevňováním mocenského postavení Přemysla Otakara II. a mnoha bitvami o udržení nebo získání území. Královský dědic Václav přišel na svět v roce 1271, kdy Kunhutin strýc a nový uherský král Štěpán vyhlásil Přemyslovi válku. Dosud spřátelené rody tak spolu začaly bojovat. Štěpán byl poražen téhož roku u Rabnice a o rok později zemřel. V Uhrách byl zavražděn Kunhutin bratr Béla, který usiloval o trůn. Přemysl vpadl do Horních Uher a chtěl opanovat jejich západní část.  Během tažení se Přemysl Otakar II. dozvěděl o volbě nového římského krále, kterým se stal dosud bezvýznamný Rudolf I. Habsburský. Českého panovníka, který nebyl přizván k volbě, to rozhořčilo natolik, že volbu neuznal. Traduje se, že k tomuto kroku Přemysla podněcovala ambiciózní Kunhuta. Oba neústupní soupeři rozpoutali politickou bitvu, která vyústila v tragickou bitvu na Moravském poli.

Po bitvě na Moravském poli.

Po prohrané bitvě na Moravském poli (1278) se Kunhutě nepodařilo uchovat státní integritu a nezávislost. Zájemci o poručnictví Václava a tudíž správu země byli dva – braniborský markrabě Ota V. a vratislavský kníže Jindřich IV. Probus, oba spojeni s českým královským dvorem příbuzenskými vztahy.  Snaha ochránit sebe a syna Kunhutu donutila navázat spojení s Rudolfem Habsburským a potvrdit mu slib o svatbě svých a Rudolfových dětí (součást mírových podmínek z roku 1276). Usilovala o poručnictví Jindřicha Probuse, Rudolf ho ovšem ponechal Otovi, sám si ponechal na pět let Moravu, Jindřichovi připadlo Kladsko, Kunhutě Opavsko (o které bude později neúspěšně bojovat s Mikulášem Opavským).  Neshody s Otou vedly k internaci královny a dětí na Bezdězu, odkud se jí podařilo utéct, ovšem bez Václava. Právě skutečnost, že opustila syna a jediného žijícího Přemyslovce, nemohou mnozí historici Kunhutě zapomenout. Dá se ovšem pochybovat o tom, že Kunhuta v zajetí mohla synovi nějak pomoci. Bezděz navíc zřejmě nebyl těžkým žalářem a Václavovi dělala společnost chůva Eliška. Je ovšem pravda, že zápisy v kronikách královnin „chytrý“ útěk komentují s obdivem i odporem.  Otova vojska v Čechách loupila, vypalovala vesnice, vraždila a znásilňovala. Rozkrádání majetku vedlo k odporu české šlechty, neboť ani jejich majetky nezůstaly ušetřeny. Na Opavsku se začaly vytvářet vojenské oddíly oddané královně. Do jejich čela se postavil Záviš z Falkenštejna, neboť Braniboři poplenili i jeho bohaté statky.  Kunhutě nezbývalo nic jiného, než se obrátit na přemožitele svého muže římského krále Rudolfa I. Habsburského a požádat ho o pomoc. V roce 1280 jí slíbil pomoc a na důkaz přátelství se domluvili na sňatku Václava s jeho dcerou Gutou. Braniborský vévoda Ota byl pak z Čech vyhnán vojenskou silou, ale ponechal si v zajetí Václava. Ten byl až ve svých dvanácti letech vrácen do Čech v roce 1283 za tučné výkupné.

Paní z Falkenštejna.

Na Hradci u Opavy si královna-vdova zřídila dvůr, kam někdy v roce 1280 přichází Záviš z Falkenštejna. Okouzlující Falkenštejn se stává nejen purkrabím na Hradci (1281), ale také jejím milencem. V té době se za něj možná tajně vdala. V roce 1281-2 Falkenštejnovi porodila syna Jana. Dle pověsti se tak stalo pravděpodobně na hrádku poblíž Svojanova.  Po Václavově návratu z braniborského zajetí v roce 1283 byla královna přijata zpátky ke dvoru a na její přímluvu i Záviš z Falkenštejna, který měl v následujících letech velký vliv na Václava. Roku 1285 Kunhuta doprovázela syna Václava do Chebu, kde se stvrdil jeho sňatek s Gutou Habsburskou. Toho roku se pravděpodobně i ona oficiálně vdala za Záviše z Falkenštejna. V témže roce 9. září zemřela, zřejmě na tuberkulózu. Kunhuta Uherská je pohřbena v Anežském klášteře v Praze, vedle sv. Anežky České a rodičů Přemysla Otakara II.  Záviš z Falkenštejna po smrti Kunhuty a svatbě Václava s Gutou postupně ztratil svůj vliv. Václav vyslyšel pomluvy, které obviňovaly Záviše z Falkenštejna ze zrady a usilování o moc. V roce 1289 byl zatčen a přes povstání Vítkovců byl v roce 1290 pod hradem Hluboká popraven.  Ačkoliv dnešní doba má sklony vidět počínání Kunhuty Uherské už jinak, bylo by chybou ji hodnotit moderní volnomyšlenkářskou optikou. Královna matka měla za svého života na syna nepochybně silný vliv. Dospělý Václav však jistě nikoli náhodou nedal žádné ze svých dcer jméno Kunhuta. Jeho druhorozená dcera však měla jméno Václavovy oblíbené chůvy Elišky.

Potomci.

Dospělosti se dožily tři z dětí Přemysla Otakara II. a Kunhuty Uherské: Ze vztahu Kunhuty a Záviše z Falkenštejna se narodil jeden syn:

Kunhuta Uherská (1245 - 9. září 1285, Praha) nebo také Haličská či Mačevská byla druhou manželkou Přemysla Otakara II. a českou královnou, rakouskou, štýrskou, korutanskou a kraňskou vévodkyní z rodu Rurikovců. Za Přemysla Otakara II. se provdala v pouhých sedmnácti letech. Přestože byl sňatek uzavřen především z politických důvodů, bylo manželství šťastné a láskyplné.

Kunigunda Rostislavna (1245 – 9 September 1285; Czech: "Kunhuta Uherská" or "Kunhuta Haličská") was Queen consort of Bohemia and its Regent from 1278 until her death. She was a member of the House of Chernigov, and a daughter of Rostislav Mikhailovich.


Vláda.

Sekenenre Tao byl pouze králem Horního Egypta se sídlem ve Vesetu, Severní část Dolní Egypt byl již skoro jedno století pod nadvládou Hyksósů. Faraon Tao udržoval určitou protiváhu vůči Hyksóské vládě, sídlíci v Avarisve východní části nilské delty, i když jim odváděl povinné daně. Byly to jednak diplomatické výměny vzkazů a pokynů mezi oběma vladaři ale také četné vojenské aktivity, které se množily již od vlády jeho předchůdce Intefa VII. (Nubkheperre Intef). <br> V historickém povědomí následných generací se uchovaly události bojů o opětné sjednocení Egypta od Hyxoské nadvlády v úrodném Dolním Egyptě. Zachoval se zápis v Papyrusu Sallier 1, kde se popisuje jedna vzájemná korespondence mezi vládcem v Avaris Apopim a Tao Seqenerem ve Vesetu, v bibliografii uváděná jako povídka “"O sporu mezi Sekenenrea a Apopiho"” (v překladu): Sekenenre tento dopis pochopil jako záminku k rozpoutání války. Podílel na aktivním diplomatickém pózování, které přesahovalo pouhé výměny urážek s asijským vládcem na severu. Vedl vojenské potyčky proti Hyksósu a patrně v nich také zemřel, jak lze usoudit z hlubokých zranění jeho lebky, potvrzené na nalezené mumii v Dér el-Bahrí, uložené v Egyptském Muzeu v Káhiře. Vojenské střety mezi oběma oblastmi pokračovaly i v další generaci za krále Kamose a skončily vypuzením Hyxsósů v počátku 18. dynastie za vlády faraona Ahmose I.

Mumie.

Mumie Sekenenrea byla nalezena v roce 1881 Brugschem a Masperem v hrobce královny z 18. dynastie Inhapi (asi vedlejší manželka Ahmose I.) v Dér el-Bahrí, kde byly již dříve uloženy ostatky Amenhotepa I.. Pozdější výzkumy mumie Sekenenrea, provedené E. Grebautem (francouzský egyptolog) po odvinutí bandáží, ukázaly na vážná poškození čela lebky, proseknutí krku sečnou zbraní. Násilná smrt se přičítá jeho účastí na střetu s Hyxósy, ne-li popravě Hyxóským králem . Na rentgenových snímcích z r. 1960 je patrné, že obvyklá sofistikovaná mumifikace krále, nebyla provedena, nejspíše vzhledem k stavu mrtvého těla a nutnosti rychlého pohřbu.. Některé doprovodné nálezy, kanopy, zlomky nádob nubijského původu naznačují, že Nubijci byli ve válce s Hyxosy spojenci Egypťanů.

Monumenty.

Doba vlády Seqenenrea, přibližně 3 roky, mu nedala možnost vybudovat rozsáhlejší stavby, či trvalejší monumenty. Jedním z nemnoha je palác v Deir el-Ballas, který byl zbudován vládci Horního Egypta v Thebách v období Hyxoské expanze. Po vítězství Egypťanů nad Hyxsosi ale byl chrám zapomenut a až v letech 1900-1 byly expedicí Kalifornské University prozkoumány jeho zbytky a jeho původní pravděpodobná podoba.

Sekenenre Tao (česky Statečný) byl egyptský faraon 17. dynastie. Přesná doba jeho vlády není známa, vládl přibližně kolem roku 1560 př. Kr.

Seqenenre Tao (also Seqenera Djehuty-aa or Sekenenra Taa), called 'the Brave', ruled over the last of the local kingdoms of the Theban region of Egypt in the Seventeenth Dynasty during the Second Intermediate Period. He probably was the son and successor to Senakhtenre Ahmose and Queen Tetisheri. The dates of his reign are uncertain, but he may have risen to power in the decade ending in 1560 BC or in 1558 BC (based on the probable accession date of his son, Ahmose I, the first ruler of the eighteenth dynasty, see Egyptian chronology). With his queen, Ahhotep I, Seqenenre Tao fathered two pharaohs, Kamose, his immediate successor who was the last pharaoh of the seventeenth dynasty, and Ahmose I who, following a regency by his mother, was the first pharaoh of the eighteenth. Seqenenre Tao is credited with starting the opening moves in a war of revanchism against Hyksos incursions into Egypt, which saw the country completely liberated during the reign of his son Ahmose I.


Konstrukce 3,5" FDD.

Mechanika FDD je zařízení pro práci s disketami, které je vloženo v tzv. 3,5" šachtě skříně počítače. V přední části je štěrbina pro vložení diskety, tlačítko, pomocí kterého je možné disketu vyjmout a LED kontrolka indikující činnost mechaniky.  Disketa je vlastně tenký pružný plastový kotouč o průměru 3,5" s nanesenou magnetickou vrstvou (obvykle oxid železa, nebo oxid chrómu). Kotouč je uzavřený v plastovém obale, který ho chrání před nečistotou a mechanickým poškozením. Pouzdro je vystlané měkkou vrstvou zabraňující odírání kotouče. Při zápisu nebo čtení se kotouč otáčí. V obale je vytvořená čtecí štěrbina, zakrytá odsouvatelnými dvířky, která automaticky odkryjí štěrbinu při vložení diskety do mechaniky FDD.  Přes tuto štěrbinu se na kotouč tlačí kombinované (čtecí-mazací-záznamové) magnetické hlavy, z každé strany kotouče jedna. Hlavy se automaticky přisunou při vložení diskety a odsunou při jejím vyjmutí. Data jsou na disketě uložené magnetickým záznamem v soustředných kružnicích – stopách (tracks). Kružnice jsou na obou stranách média. Každá stopa je rozdělená ještě na sektory (sectors), které tvoří nejmenší část, na kterou je možné zapisovat. Základními parametry disket jsou jejich velikost, hustota záznamu dat a z toho vyplývající kapacita.  Pro 3½" mechaniky se používaly tři typy disket; DD – kapacita 720 KiB, HD – kapacita 1,44 MiB, ED – kapacita 2,88 MiB. Dnes se používá jen 1,44 MiB.  Parametry disket: Velikost diskety, hustota záznamu, počet sektorů, kapacita sektoru, počet stran, kapacita diskety (např. 3½" disketa HD: 80 stop, 18 sektorů, 2 strany, 512 bajtů v sektoru, celková formátovaná kapacita 1,44 MiB) Mechanika FDD se připojí na standardní řadič disket. Řadič obvykle podporuje připojení dvou FDD mechanik pružných disků pomocí jediného plochého 34pinového kabelu.  Princip čtení: Zasunutím diskety se přisunou čtecí hlavy. Kotouč v disketě se roztočí a hlava zaujme výchozí pozici (v blízkosti vnějšího okraje kotouče, tzv. nultá stopa). Hlavy se vysunou na požadovanou stopu pomocí krokového motůrku a závitové tyče. Disketa se pootočí na zadaný sektor a začne čtení sektoru.  Proti nechtěnému přepsání obsahu diskety má 3,5" disketa otvor s mechanickým zakrytím. Zakrytí otvoru umožňuje zápis, jeho odkrytí brání zápisu na disketu. Otvor na druhé straně diskety oznamuje mechanice FDD druh záznamu (DD, HD).

Zapojení konektoru.

Zapojení konektoru pro FDD v PC je stejné pro 3½" tak i pro 5¼" disketovou mechaniku, i když konektory jsou fyzicky odlišné. Většinou byla možnost připojit dvě mechaniky na jeden řadič FDD (často integrovaný na základní desce), přičemž kabel měl mezi dvěma konektory „přetočené“ žíly, které určovaly pořadí mechaniky (10–16).  Všechny nepárové piny jsou zapojené na GND (zem).

Historie.

Disketové mechaniky prošly cestou postupného zmenšování se současným nárůstem kapacity. První mechaniky pracovaly s disketou 8" a naformátovanou kapacitou 400/800 KiB, dalším krokem bylo zmenšení rozměru na 5¼" (1975) s kapacitou média v rozsahu 125–1 600 KiB (dle počtu stop, hlav, kódování a otáček), největšího rozšíření dosáhly disketové mechaniky pro diskety s tuhým pouzdrem 3½" a neformátovanou kapacitou 2 000 KiB.

Způsob zápisu.

Diskety používají velmi podobnou technologii zápisu jako pevné disky. Zapisovací hlava upravuje magnetickou záznamovou vrstvu na povrchu diskety. Velká výhoda diskety je přepisovatelnost. Magnetická vrstva se jednoduše „přepíše“ novými daty.  V současné době již tato výhoda není tak zřejmá díky velké rozšířenosti jak přepisovatelných CD a DVD (CD-RW, DVD-RW, DVD+RW,DVD-RAM) tak flash disků. Magnetický způsob zápisu dat má jednu velkou nevýhodu – obyčejný magnet dokáže poškodit data na disketě.  U pevných disků se povedlo zvýšit kapacitu především díky vzduchotěsnému prostředí, do kterého se nedokáže dostat prach. Díky tomu je možné zmenšovat šířku stopy, do které se ukládají data a dále zvětšovat přesnost (a tím i rychlost) čtení i záznamu.

Používání v současnosti.

Diskety se v poslední době téměř nepoužívají, v nových stolních počítačích ani noteboocích nejsou instalovány. Toto se děje především kvůli nízké kapacitě – 3½″ disketa má kapacitu 1,44 MiB. Takové množství dat je rychlejší poslat přes internet, větší množství dat je pohodlnější vypálit na CD či DVD, než používat několik disket. Diskety také trpí nízkou stabilitou dat, jsou náchylné na poškození magnetem a při delším používání dochází k opotřebení diskety – to se projevuje snížením kapacity a může dojít i k samovolnému smazání dat. Za výhodu lze považovat, že k její funkci nejsou nutné žádné ovladače. Aby disketová mechanika nevymizela úplně z počítačů tak se výrobci snaží přidávat k tomuto zařízení další jako je například čtečka paměťových karet nebo rozhraní USB.

Metro v Jekatěrinburgu, Jekatěrinburské metro ( Екатеринбургский Метрополитен) je síť metra pod ruským velkoměstem Jekatěrinburgem (dříve "Sverdlovskem").  V současné době celý provoz tvoří pouze jediná linka (červená) s devíti stanicemi o celkové délce 12,7 km. Její součástí je také jedno depo (Depo Kalinovskoje), kde je umístěno 56 vozů typu 81-71, původem z Mytiščinského závodu. Ty jsou vypravovány ve čtyřvozových soupravách (stanice jsou konstruovány ale až na pětivozové). Rozchod kolejí v síti je 1524 mm, v roce 2013 metro přepravilo 52,4 milionů cestujících.

The Yekaterinburg Metro () is a rapid transit system that serves the city of Yekaterinburg, Russia. The Metro opened on 26 April 1991, and is long and serves 9 stations. The Yekaterinburg Metro is the 13th and last metro to open in the USSR.


Značení a definice.

Pro permeabilitu se používá značka "μ" (řecké mí) a její jednotka v soustavě SI je henry na metr, značka Hm nebo také newton na čtvereční ampér, značka NA, v základních jednotkách kilogram metr na čtvereční ampérsekundu, formula_1.  Permeabilitu lze určit ze vztahu kde "B" je magnetická indukce a "H" intenzita magnetického pole.  V látkovém prostředí její hodnota závisí na vlastnostech daného materiálu – lze ji tedy považovat za materiálovou konstantu. Nicméně v obecném případě její hodnota závisí také na dalších parametrech, např. na velikosti působícího magnetického pole – pak je tedy funkcí (má závislost na) materiálu a intenzity pole. Typickým příkladem materiálů, které mají tuto obecnější závislost, jsou feromagnetické látky. Některé z nich navíc vykazují hysterezi, což v tomto případě znamená, že jejich magnetické vlastnosti závisí také ještě na hodnotách magnetického pole, jemuž byly vystaveny v minulosti. Kromě toho je výše uvedená definice pro neměnné pole a v případě že je pole proměnlivé – typicky periodicky – může se objevit rovněž závislost na frekvenci.

Permeabilita vakua.

"Permeabilita vakua" se značí formula_3 a je to fyzikální konstanta, která je koeficientem úměrnosti mezi veličinami "B" a "H" ve vakuu podle výše uvedeného vztahu. Obě tyto veličiny charakterizují magnetické pole; to může být ve vakuu vytvářeno pohybujícím se elektrickým nábojem, tedy rovněž elektrickým proudem, změnou elektrického pole v čase nebo obojím, tudíž obě tyto veličiny jsou úměrné těmto vytvářejícím vlivům. Jejich rozdíl pak spočívá jednak v tom, že "B" zohledňuje vliv látky v prostředí, jímž se pole šíří, a dále v tom, že magnetická indukce je definována prostřednictvím síly, kterou pole působí na pohybující se náboj, zatímco intenzita magnetického pole nikoliv. Ve vakuu je vliv látky odstraněn a permabilita vakua je tedy koeficient doplňující výrazy s faktory vytvářejícími magnetické pole tak, aby ve vakuu odpovídaly silovému působení pole – buď přímo, ve vztazích pro sílu, nebo nepřímo, prostřednictvím magnetické indukce.  V soustavě SI permeabilita vakua přestala být po redefinici SI od r. 2019 pevnou konstantou s přesnou hodnotou a je závislá na experimentálním určení. Její aktuální doporučovaná hodnota je:

Relativní permeabilita.

Jako "relativní permeabilita" se označuje podíl permeability daného materiálu a permeability vakua, tedy Je to bezrozměrná veličina. S pojmem relativní permeability úzce souvisí veličina označovaná jako magnetická susceptibilita, která popisuje stejnou vlastnost látky, ale je poněkud odlišně zavedena.  V protikladu k pojmu relativní permeabilita bývá permeabilita formula_5 také označována jako "absolutní permeabilita" daného materiálu.  Relativní permeabilita většiny látek je (velmi) blízko hodnoty 1, což odpovídá slabé reakci na magnetické pole. Tato reakce vzniká na základě toho, že jednou ze základních složek hmoty jsou elektrony a ty vykazují magnetické vlastnosti. Přímo formula_6, tedy že formula_7, se vyskytuje pouze výjimečně, v případech kdy se vzájemně vyruší vliv protichůdných reakcí látky na magnetické pole. Látky, které mají formula_8 se nazývají paramagnetické, feromagnetické (např. železo, nikl, kobalt) – ty mají formula_9 nebo ferrimagnetické (rozdíly mezi těmito pojmy jsou uvedeny u příslušných hesel a také v článku magnetizace). Tyto látky jsou do magnetického pole vtahovány (pohyb směrem do místa s nejvyšší intenzitou pole). Látky, které mají formula_10, se nazývají diamagnetické a jsou z magnetického pole vypuzovány. Nejsilnější diamagnetické chování vykazují supravodiče, které mohou do určité intenzity působícího magnetického pole zcela zamezit vnikání pole do svého objemu (až na tenkou povrchovou vrstvu) a tedy v určité oblasti je jejich formula_11

Permeabilita je v elektrotechnice fyzikální veličina, která vyjadřuje vliv určitého materiálu nebo prostředí na výsledné účinky působícího magnetického pole. Některá prostředí tyto účinky zesilují, jiná je zeslabují a existují také prostředí bez tohoto vlivu.

In electromagnetism, permeability is the measure of the resistance of a material against the formation of a magnetic field, otherwise known as distributed inductance in transmission line theory. Hence, it is the degree of magnetization that a material obtains in response to an applied magnetic field. Magnetic permeability is typically represented by the (italicized) Greek letter "μ". The term was coined in September 1885 by Oliver Heaviside. The reciprocal of magnetic permeability is magnetic reluctivity.  In SI units, permeability is measured in henries per meter (H/m), or equivalently in newtons per ampere squared (N⋅A). The permeability constant "μ", also known as the magnetic constant or the permeability of free space, is a measure of the amount of resistance encountered when forming a magnetic field in a classical vacuum. Until 20 May 2019, the magnetic constant had the exact (defined) value "μ" = 4 × 10 H/m ≈ .  On 20 May 2019, a revision to the SI system went into effect, making the vacuum permeability no longer a constant but rather a value that needs to be determined experimentally; is a recently measured value in the new system. It is proportional to the dimensionless fine-structure constant with no other dependencies.  A closely related property of materials is magnetic susceptibility, which is a dimensionless proportionality factor that indicates the degree of magnetization of a material in response to an applied magnetic field.


Původ.

Výraz “passacaglia” (španělsky "pasacalle", francouzsky "passacaille", italsky: "passacaglia", "passacaglio", "passagallo", "passacagli", či "passacaglie") má svůj původ ve španělských slovech "pasar" (jít, procházet) a "calle" (ulice). Tato forma vznikla ve Španělsku na počátku 17. století jako jednoduchá kytarová mezihra mezi tanci či písněmi. I přes španělský původ této formy (doložený zmínkami v dobové španělské literatuře) pocházejí první zapsané příklady passacaglií z italského zdroje kolem roku 1606. Tyto skladby, podobně jako další z italských zdrojů z počátku století, jsou prosté, krátké sekvence akordů harmonicky sledující běžné kadence.  Na konci 20. let 17. století passacagliu jako formu redefinoval italský skladatel Girolamo Frescobaldi, který ji přetvořil do sledu variací na basové téma (které se též může obměňovat). Pozdější skladatelé tento model převzali a v 19. století již výraz představoval sérii variací na ostinátní téma, obvykle vážnějšího charakteru. Frescobaldi rozvinul také velmi podobnou formu, ciacconu. Obě formy jsou vzájemně úzce spjaty, ale jelikož "skladatelé často užívali výrazů "chaconne" a "passacaglia" nahodile[...] moderní pokusy o přesné rozlišení obou pojmů jsou nepřesné a historicky nepodložené". V počátcích hudební vědy proběhly pokusy o formální rozlišení mezi historickými útvary ciacconou a passacaglií, ale badatelé často došli k protichůdným výsledkům. Například Percy Goetschius došel k názoru, že ciaccona je obvykle založena na harmonické sekvenci s opakováním sopránové melodie, a passacaglia se tvoří nad základním basovým tématem, zatímco Clarence Lucas obě formy definoval přesně opačně. Nicméně později došlo k pokroku v rozlišování obou forem v dílech ze 17. a počátku 18. století, kdy je někteří skladatelé (zejména Frescobaldi a François Couperin) záměrně mísili někdy i v jedné skladbě.

Skladatelé.

Jedním z nejznámějších příkladů passacaglie v západní klasické hudbě je Passacaglia a fuga c moll pro varhany od Johanna Sebastiana Bacha. Francouzští cembalisté, zejména Louis Couperin a jeho synovec François Couperin, byli známi svým užitím formy "passecaille", ačkoli se často odchylovali od formy passacaglie - v jejich pojetí se jedná spíše o opakující se pasáže na způsob ronda.  Také Biberova "Passacaglia", poslední část z jeho věhlasných "Růžencových sonát", je jednou z nejranějších známých skladeb pro sólové housle.  Další příklady varhanních passacaglií pocházejí od Dietericha Buxtehudeho, Johanna Pachelbela, Sigfrida Karg-Elerta, Johanna Kaspara Kerlla, Daniela Gregory Masona, Georga Muffata, Gottlieba Muffata, Johanna Kuhnaua, Felixe Mendelssohna-Bartholdyho, Juana Bautisty Cabanillese, Bernarda Pasquiniho, Maxe Regera, Ralpha Vaughana Williamse ("Passacaglia on B–G–C", 1933), či Lea Sowerbyho.  Ústřední motiv Monteverdiho madrigalu "Lamento della Ninfa" je passacaglia na sestupném tetrachordu. Úvodní dvě věty 4. sonáty od Johanna Heinricha Schmelzera "Sonatæ unarum fidium" jsou passacaglie na sestupném tetrachordu, ovšem v neobvyklé durové tónině.  Čtvrtá věta Boccheriniho Quintettino č. 6, Op. 30, (známá také jako "Musica notturna delle strade di Madrid") nese titul "Passacalle".  Existují rovněž sborové skladby jako např. "passacaille" "Les plaisirs ont choisi" z Lullyho opery "Armida" (1686) a Didin nářek, "When I am Laid in Earth" z Purcellovy "Dido a Aeneas", a další, jako např. árie "Piango, gemo, sospiro" Antonia Vivaldiho, či "Usurpator tiranno" a "Stabat Mater" Giovanniho Felice Sancese, ad.  Příklady 19. století zahrnují např. "passacaglii c-moll pro varhany" Felixe Mendelssohna-Bartholdyho, nebo finále Rheinbergerovy osmé varhanní sonáty. Pozoruhodné passacaglie nalezneme např. také v poslední větě 4. symfonie Johannese Brahmse, stejně jako v jeho Variacích na Haydnovo téma, v nichž bas po celou skladbu opakuje táž harmonická témata. Poslední věta Händelovy cembalové suity g-moll (HWV 432) je passacaglia, známá jako "duo pro housle a violu", upravená norským houslistou Johanem Halvorsenem. První věta Huberova klavírního koncertu č. 3, op. 113 (1899) je passacaglia.  Passacaglie pro loutnu komponovali například Alessandro Piccinini, Johann Hieronymus Kapsberger, Sylvius Leopold Weiss, Robert de Visée, Jacques Bittner, Denis Gaultier.  Ve 20. století passacaglie skádali například Benjamin Britten, Dmitrij Šostakovič nebo Paul Hindemith, zajímavé příklady této formy se nacházejí také v dílech představitelů tzv. druhé vídeňské školy (Arnold Schoenberg, Anton Webern, Alban Berg).

Passacaglia (čti "passakalja") je hudební forma vzniklá v barokním období původně ve Španělsku.  Passacaglia svého největšího rozkvětu dosáhla právě v barokní době, ale můžeme se s touto formou setkat i u skladatelů 20. století. Používali ji i skladatelé atonální hudby (např. Arnold Schönberg). Jedná se o skladbu zpravidla vážného charakteru a je často, ale ne vždy, vystavěná na ostinátním basu a třídobém taktu. Jde obvykle o kontrapunktické variace, které vznikají tak, že skladatel neustále opřádá „tvrdošíjné“ (ostinátní) téma v basu novými a novými kontrapunkty. Kontrapunktické variace jsou tedy opakem variací, jejichž téma se mění po stránce melodické, rytmické, stylizační (tzv. formální variace), nebo též po stránce harmonické a formální (tzv. charakteristické variace).

The passacaglia (; ) is a musical form that originated in early seventeenth-century Spain and is still used today by composers. It is usually of a serious character and is often, but not always, based on a bass-ostinato and written in triple metre.


Historie.

Název Třeboň pochází nejpravděpodobněji ze slova "tříbit" či "třebit", které znamená šlechtit, zlepšovat či zdokonalovat (viz význam slova "vytříbený"). Tříbila se zde půda po vykácených stromech. Téměř celé Třeboňsko bylo původně zalesněné a podmáčené (lužní lesy), od počátků osídlení se zde těžily a zpracovávaly stromy; krajina resp. půda se tříbila/třebila pro hospodářské využití. Obdobně získala jména obce Třebonín, Třebíč, Třebenice, Třebová, Třebichovice, Třebechovice, Třebušín apod. (některé zdroje uvádějí význam slova "třebit" jako kácet či ničit les).  Počátky města sahají do poloviny 12. století, kdy v místě vznikl dvorec a poté osada. Kolem roku 1280 je připomínán farní kostel je v Třeboni ("Witingenowe"). Statut města Třeboň získala v roce 1341 a v letech 1376 a 1378 tzv. právo měst královských a výsadu na dovoz soli. Původně byla v držení Vítkovců (Vítek z Prčic), v roce 1366 přešla pod záštitu bratrů z Rožmberka a získala svůj český název. V roce 1367 čtyři rožmberští bratři založili v Třeboni augustiniánský klášter, který se stal střediskem vzdělanosti celé oblasti (zrušil jej až císař Josef II. k roku 1785, klášterní prostory pak připadly třeboňskému vikariátu). Knížecí pivovar v Třeboni byl založen roku 1379. Ke konci 14. století bylo kolem města postaveno opevnění hradbami a příkopem, které se osvědčilo v husitských válkách, a proměnilo Třeboň v nedobytnou pevnost, schopnou odolat mnohým útokům.  První rybníky založil koncem 15. století Štěpánek Netolický. Na jeho dílo v 16. století navázali rybníkáři Mikuláš Ruthard z Malešova a Jakub Krčín. V 80. letech 16. století (za majitele Viléma z Rožmberka) měl na třeboňském zámku alchymistickou dílnu Edward Kelley. Po smrti svého bratra Viléma do Třeboně přenesl své sídlo rožmberský vladař Petr Vok z Rožmberka, který zde roku 1611 bez dědiců zemřel. Panství připadlo Švamberkům a po bitvě na Bílé hoře císaři. Roku 1660 se dosud eggenbergské panství Třeboň stalo majetkem knížecího rodu Schwarzenbergů, kteří je spravovali až do první pozemkové reformy z roku 1919 (zámek až do roku 1940, respektive 1948). Roku 1779 zde byl zřízen katolický vikariát, který existoval až do roku 1952. V polovině 19. století učitel Václav Hucek a jeho dcera Berta zde při rašeliništi založili první slatinné lázně v těsné blízkosti Zlaté stoky. Prezident republiky T.G. Masaryk navštívil město oficiálně dvakrát, v roce 1919 a 1925.  V průběhu 2. světové války položilo svůj život přes 80 občanů Třeboně. 26. června 1942 popravilo gestapo předválečného starostu města Františka Adama. Jména obětí jsou uvedena na pamětní desce v parku před budovou základní školy. Třeboň byla osvobozena 9. května 1945 vojsky 9. gardové armády 2. ukrajinského frontu Sovětské armády.  Od poloviny 19. století se Třeboň rozvíjela jako plnohodnotné okresní město, tj. sídlo politického i soudního okresu. Roku 1960 byl ale při celostátní reorganizaci státní správy třeboňský okres zrušen a městu udělen lázeňský statut. V budově bývalého okresního úřadu s věžičkou byla zřízena základní škola Na Sadech. Roku 1960 bylo založeno třeboňské oddělení Mikrobiologického ústavu AV ČR. Ve středu 21. srpna 1968 bylo Hlavní (Masarykovo) náměstí obsazeno sovětskými okupačními tanky.

Současnost.

Město je významnou památkovou a přírodní rezervací. Proto je hojně navštěvováno turisty a lázeňskými hosty. Ve městě jsou dvojí lázně: Bertiny lázně a Lázně Aurora. Sídlí zde podnik Rybářství Třeboň, největší rybářství v Evropě, a pivovar Regent založený roku 1379. Státní zámek je pravděpodobně pátým největším areálem tohoto typu v Česku. V Třeboni na zámku sídlí Státní oblastní archiv s působností pro celý Jihočeský kraj. Širší centrum města, zahrnující historickou část místní části Třeboň I, ale i část území pod Světskou hrází, patřící do městské části Třeboň II, je městskou památkovou rezervací. Bývalý augustiniánský klášter je perlou jihočeské gotiky. Ve městě sídlí dva ústavy Akademie věd České republiky. Centrum Algatech, Mikrobiologický ústav AV ČR se zabývá výzkumem fototrofních organismů a fotosyntézy. Oddělení sídlí v budově bývalého Opatovického mlýna, Novohradská ul. 237. Třeboňské oddělení Botanického ústavu AVČR se zabývá funkční ekologií a algologií, sídlí na Dukelské ulici č. 135.

Přírodní poměry.

K ochraně přírody byla v okolí města zřízena Chráněná krajinná oblast Třeboňsko a Biosférická rezervace UNESCO.  Jihovýchodně od města leží přírodní památka Soví les.

Části města.

Třeboň má osm částí, z nichž šest (Branná, Břilice, Holičky, Nová Hlína, Přeseka, Stará Hlína) jsou vesnice přičleněné k městu Třeboň; samotná Třeboň je rozdělená na Třeboň I, zahrnující historické centrum a území na východ od něj směrem na Kopeček. Třeboň II se pak rozprostírá jednak na severozápad a jednak na jih od historického centra (od Třeboně I). Za sever města je považováno území průmyslové zóny Třeboně II, rozprostřené vpravo od výpadovky na Prahu, zahrnující někdejší osadu Daskabát a sídliště Hliník. Jih města (část Třeboně II) je tvořen územím, které se rozprostírá jižně od historického centra města, za Pivovarem Bohemia Regent, směrem na Brannou a Nové Hrady, na Domanín, Borovany a Trhové Sviny. Těchto osm částí leží na šesti katastrálních územích.

Kultura.

Hudba.

Tradičně vyniká zejména hudba. Název města figuruje v lidové písni "Okolo Třeboně", stejnojmenný mezinárodní multikulturní festival "Okolo Třeboně" se v Třeboni a okolí pořádá od roku 1992. V 19. století byl činný národně obrozenecký zpěvácký spolek Pěslav, na nějž navázal od roku 1974 činný spolek Třeboňští pištci. Na začátku července se každoročně koná festival vážné hudby Třeboňská Nocturna.

Výtvarné umění.

Městské muzeum a galerie uchovává obrazy regionálních malířů, jakými byli František Líbal, František Volf a další. Výstavní síň ve staré radnici na Masarykově náměstí hostí řadu putovních výstav (T. G. Masaryk a československé legie, Miloš Trnka, putovní výstava, říjen 2005 a další)

Film.

Od roku 2010 se koná v Třeboni Mezinárodní festival animovaných filmů Anifilm. Tomuto festivalu předcházel v Třeboni od roku 2002 AniFest, který však po roce 2009 (kdy se o festival dělila Třeboň s Teplicemi) z Třeboně odešel a poté zanikl sloučením s Anifilmem.

Rekreace a sport.

Sport má v Třeboni dlouhou a všestrannou tradici. V roce 1884 byl založen fotbalový klub SK1884 dnešní Jiskra Třeboň. Mezi její nejslavnější odchovance patří i Karel Poborský.  V roce 1932 byl založen veslařský klub S.K. Třeboň. Jeho odchovanci pravidelně reprezentovali Československo na mezinárodních závodech. Na olympijských hrách v Helsinkách roku 1952 vyhrála "třeboňská" čtyřka s kormidelníkem M.Mejta, J. Havlis, J. Jindra, S. Lusk, korm. Koranda zlatou medaili. Stejná posádka přivezla zlato i z mistrovství Evropy v Kodani roku 1953.  V Třeboni se díky rovinnému profilu krajiny již od konce 20. století rozšířila cykloturistika, dnes to znamená masový příliv cykloturistů. Hlavní trasy jsou značené, ostatní - neznačené jsou však stejně hezké. Navzdory oblibě cyklistiky a cestovnímu ruchu částečně postaveném na cyklistice je na území města jen asi 5,5 km komunikací vyhrazených pro cyklisty (3,1 km stezek pro chodce a cyklisty a 2,4 km cyklistických pruhů). Ve městě tedy chybí komunikace nebo dopravní prostor vyhrazený pouze pro cyklistický provoz. Na celém Třeboňsku (SO ORP Třeboňsko) je celková délka takových cest vyhrazených cyklistům pouze 11 km. Vyvažují to pak stovky kilometrů cyklistických tras. V plánu je nová cyklotrasa Třeboň - Gmünd. O prázdninách jezdí přes Třeboň autobusy převážející kola, tzv. cyklobusy (avšak jen jeden spoj denně), trasa České Budějovice - Znojmo - provozuje Jihotrans. Mnoho obyvatel Třeboně nemá rádo cyklisty, ovšem cestovní ruch včetně cykloturistů je podstatným zdrojem příjmů pro mnoho místních podniků.  Kolem svátku sv. Vavřince (10. srpna) se v okolí Masarykova náměstí odehrává vodnická "Čochtanova Třeboň" a tradiční Myslivecké slavnosti. Na konci srpna se konají Rybářské slavnosti (viz web města)

Informace.

Informace o dění v Třeboni lze najít v měsíčně vydávaném magazínu "Třeboňský svět" (vydává Město Třeboň v rámci samosprávy) nebo na webových stránkách města s aktuálním kulturním programem.

Třeboň (, tj. „Wittingův či Vítkův Luh“, latinsky Trebonis) je město v okrese Jindřichův Hradec v Jihočeském kraji, 22 km východně od Českých Budějovic, v Třeboňské pánvi na Zlaté stoce mezi rybníky Svět a Rožmberk. Žije zde obyvatel. Je lázeňským a rekreačním městem, městskou památkovou rezervací a střediskem CHKO Třeboňsko.

Třeboň (; ) is a historical town in the South Bohemian Region of the Czech Republic. Its population is around 8,200.


Nomenklatura.

"Poncirus trifoliata" (L.) Raf., 1838 "Poncirus trifoliatus" (L.) Raf., 1838 (gramatická varianta, uváděná v databázi IPNI)  Řada autorů uvádí jako synonymum citronečníku trojlistého ještě druh "Limonia trifolia" Burm.f., 1768 (syn. "Triphasia trifolia" Burm.f. P.Wilson, 1909). Vzhledem k tomu, že uvedený druh byl popsán jako neopadavý keř, rostoucí divoce v Indonésii a na Filipínách, jde zcela zřejmě o omyl. Podobně je zpochybňována i synonymita druhů "Triphasia aurantiola" Lour. 1790 a "Limonia trifoliata" L., 1771 s citronečníkem.

Původ.

Pochází z Koreje a severní až střední Číny. Jedná se o jedinou s citrusy spřízněnou rostlinu, kterou lze pěstovat i ve volné přírodě v Česku.

Popis.

Keř je opadavý, obvykle značně trnitý, ale byly vyšlechtěny i beztrnné formy. Listy jsou typicky trojčetné, výjimečně pětičetné, střídavě uspořádané. Prostřední list bývá 3–5 cm dlouhý, krajní pak měří 2–3 cm. Rozemnuté listy vydávají typickou citrusovou vůni. Řapík je úzce křídlatý. Hrozivě vypadající trny dosahují délky až 5 cm. Pětičetné bílé květy jsou podobné citrusům, ale větší, asi 3–5 cm v průměru. Na rostlině se objevují v dubnu, ještě před vyrašením prvních listů. Vůně je oproti pravým citrusům poměrně nevýrazná. Plody jsou kulaté, 3–5 cm v průměru a slabě plstnaté. V mládí jsou zelené, v době zralosti získají sytý žlutý odstín. Chuť je kvůli značnému obsahu pryskyřic trpká až hořká, navíc většinu plodu zabírají polyembryonická semena.  Citronečník se nedožívá příliš vysokého věku; ve středoevropských podmínkách výjimečně 25 let.

Stanoviště.

Citronečník je mrazuvzdorný, vydrží pokles teplot až k hranici -25 °C a i v případě namrznutí úspěšně regeneruje. Podmínkou pro úspěšné přečkání zimy je však vyzrání letorostů, a proto se jeho pěstování daří jen v nejteplejších oblastech republiky, kde je vegetační období dostatečně dlouhé. To však platí jen pro starší rostliny. Mladší jsou výrazně choulostivější a na zimu je nutné je chránit; doporučuje se proto semenáčky první zimu ponechávat ve skleníku. Citronečník je citlivý na obsah vápníku a solí, zejména chloridů. Jinak snáší jak lehké písčité, středně těžké i velmi těžké jílovité půdy, s dostatkem vlhkosti, pokud však nejsou příliš zamokřené; roste jak v kysele tak zásaditě reagujících půdách.

Použití.

Citronečník se uplatňuje především jako vynikající mrazuvzdorná podnož pro všechny druhy citrusů. Roubovancům propůjčuje částečně zakrslý růst a zvyšuje jejich odolnost proti nízkým teplotám (přibližně o 3 °C). Kuriozitou je, že se v tomto případě roubuje stálezelená dřevina na opadavou podnož, přičemž srůstnost je velmi dobrá. Citronečník se též používá při šlechtění citrusů, jeho kříženci s citrusy jsou taktéž vynikající podnoží.  Nejčastěji se vyskytují kříženci trifoliáty: V zahradnictví se pěstuje jako okrasná solitéra a to jak pro výrazné květy na brzkém jaře, tak pro zajímavě vyhlížející a dlouho neopadávající žluté plody. V teplejších krajinách se někdy používá k vytváření živých plotů, které jsou vzhledem k nebezpečně vyhlížejícím trnům zcela neprostupné, i když nejsou příliš husté.  Přes trpkou až hořkou a svíravou chuť dužiny mohou plody sloužit k přípravě marmelády. Čerstvé plody obsahují málo šťávy, ale z déle skladovaných lze připravit tonizující nápoj, obsahující i značné množství vitamínu C. Ve východních kuchyních se používají mladé lístky k ochucování jídel.  Zejména ve východním léčitelství byl používán sušený plod jako močopudný prostředek (diuretikum), projímadlo (laxativum), pročišťující prostředek, při zažívacích potížích (např. dyspepsii), proti nadýmání (karminativum), jako prostředek potlačující zvracení (antiemetikum), pro uvolňování křečí (antispastikum), proti bolestem zubů a ke stahování cév. Odvar z kůry se používal jako prostředek pro odkašlávání (expektorans) a ke snižování horečky (antipyretikum). Všeobecně obsahové látky citronečníku zvyšují krevní tlak a mají mírně povzbuzující účinky na organismus.

Obsahové látky.

Plody obsahují celou řadu účinných látek patřících mezi flavonoidy, kumariny, monoterpeny a alkaloidy, zejména:

Původ jména.

Latinský druhový název je odvozen od slov "tres" (tři), resp ve složeninách "tri-" a "folium" (list), tedy „trojlistý“.

Citronečník trojlistý ("Poncirus trifoliata"), známý též pod převzatým názvem trifoliáta, je trnitý keř z čeledi routovitých a blízký příbuzný citrusů. Je jediným zástupcem svého rodu.

The trifoliate orange, Citrus trifoliata or Poncirus trifoliata, is a member of the family Rutaceae. Whether the species should be considered to belong to its own genus, "Poncirus" or included in the genus "Citrus" is debated. The species is unusual among citrus for having deciduous, compound leaves and pubescent (downy) fruit.  It is native to northern China and Korea, and is also known as the Japanese bitter-orange, hardy orange or Chinese bitter orange.  The plant is a fairly cold-hardy citrus (USDA zone 6) and will tolerate moderate frost and snow, making a large shrub or small tree 4–8 m tall. Because of its relative hardiness, citrus grafted onto "Citrus trifoliata" are usually hardier than when grown on their own roots.


Popis činnosti.

Kromě svého vlastního šíření, které má rozhodující vliv na úspěšnost červa, vykonává obvykle tento program v počítači nějakou sekundární činnost, která je červem nesena jako „náklad“ (kód, který tvoří náklad se nazývá ). Typicky se jedná o:  Ať už je činnost, kterou takový program vykonává v síti, jakákoli, vždy s sebou nese vedlejší efekty, které jsou důsledkem této činnosti. Téměř vždy je, v případě většího rozšíření červa, těmito infekcemi snižována rychlost průtoku dat mezi jednotlivými počítači (a tím i celý internet) a způsobují menší či větší finanční škody majitelům postižených počítačů – ať už se jedná o soukromé vlastníky, nebo celé firmy. Proto jsou, nezávisle na záměru autora, považovány za malware.

Historie.

Slovo "červ" () bylo přejato z románu Jezdec na rázové vlně (John Brunner, 1975), v němž byl jako "Tapeworm" označen program schopný samostatného šíření. Jeho úkolem bylo vyřadit z provozu celou telefonní síť na pokyn svého autora.

První červi.

Historicky první počítačové červy vytvořili John F. Schoch a John A. Hupp. Společně je implementovali ve středisku Xerox PARC, kde měli za úkol monitorovat vytížení procesorů počítačů připojených k síti a v případě nečinnosti jim zadat nějakou úlohu. Dosáhli tak optimálního využívání výpočetního potenciálu střediska.  Mezi prospěšné červy patřila rovněž rodina červů Nachi, která odstraňovala ostatní malware, stahovala bezpečnostní aktualizace z webu Microsoft Update a instalovala je na infikovaném počítači. Červi tak záplatovali ty samé chyby, které využívali ke svému šíření. I když bylo jejich úkolem zvýšení úrovně zabezpečení počítačů, způsobovali značné zpomalování sítě a restartování systému po instalaci každé aktualizace.  Můžeme tedy říci, že původním záměrem počítačových červů nebylo škodit, ale pomáhat a celkově zlepšovat práci s PC.

První problémy.

Zlomovým okamžikem byl 2. listopad 1988, kdy se červ označovaný jako Morrisův červ, vytvořený tehdy 23letým studentem Cornellovy univerzity Robertem T. Morrisem, začal díky chybně naprogramovanému mechanismu šíření nekontrolovaně množit a způsobil tehdejšímu internetu značné škody. Z původně nevinného programu, určeného ke změření rozsahu internetu, se tak stala velmi reálná hrozba.

Současnost.

Poté, co si počítačová komunita uvědomila svou zranitelnost, byly podniknuty některé kroky vedoucí ke zvýšení zabezpečení počítačů jako forma prevence před podobnými útoky. Současně s tím se však tyto infiltrace dostávaly na denní pořádek.  V historii nejúspěšnějším počítačovým červem byl červ I Love You, který po svém vypuštění v roce 2000 napáchal škody v řádu desítek milionů amerických dolarů a ochromil provoz některých internetových služeb na několik dnů.  Příkladem červů z nedávné minulosti jsou červi Sasser a Blaster, kteří využívali zranitelnosti operačního systému Microsoft Windows a přerušovali uživatelovu práci s počítačem v důsledku opakovaného vypínání PC.

Typy počítačových červů.

Stejně jako počítačových virů, i počítačových červů existuje několik druhů. Ty rozlišujeme podle způsobu, kterým se šíří.

E-mailoví červi.

E-mailoví červi využívají ke svému šíření elektronické pošty. Poté, co infikují nový počítač, se začnou rozesílat na e-mailové adresy, které získají buď z e-mailového adresáře oběti počítače, nebo prohledáváním obsahu uložených souborů a extrahováním řetězců, které vyhovují tvaru e-mailové adresy. Zvláštním případem jsou sítě botnet, složené z počítačů infikovaných k tomu uzpůsobeným červem, kdy infikované počítače na příkaz autora infekce zasílají hromadně SPAM, nebo uskutečňují útoky typu DDoS na jiné počítače.  Obsah infikované zprávy zaslané e-mailovým červem obvykle obsahuje vlastní škodlivý program jako přílohu, případně odkazuje na webové stránky, které jsou schopny infikovat počítač příjemce.  Výhodou takového přístupu je možnost využít e-mailového účtu oběti a v kombinaci s použitím adres dostupných v adresáři e-mailových adres působit jako věrohodná korespondence.

Internetoví červi.

Internetový červ využívá všechny dostupné síťové prostředky počítače ke skenování ostatních počítačů v síti. Pokud najde počítač, který je zranitelný a umí-li této zranitelnosti využít, provede na takový počítač útok a (v závislosti na závažnosti této zranitelnosti) je v ideálním případě schopen spuštění škodlivého kódu a vlastní instalace do systému.  Výhodou tohoto přístupu je fakt, že v případě efektivního využití zranitelnosti počítače je možno jej infikovat bez vědomí nebo přičinění uživatele.

IM a IRC červi.

Tyto druhy počítačových červů využívají ke svému šíření sítí pro komunikaci v reálném čase. Zatímco v případě IM červů tito obvykle rozesílají odkazy na webové stránky schopné infikovat počítač příjemce, IRC červi zasílají svůj program jako (spustitelný) soubor. (Z toho plyne jejich menší nebezpečnost, neboť aby mohlo dojít k infekci, musí uživatel potvrdit přijetí souboru, uložit jej a následně spustit.)  Výhodou tohoto přístupu je, stejně jako v případě e-mailových červů, možnost zasílání odkazů a souborů jménem uživatele napadeného systému a působit věrohodně.

Červi využívající sdíleného prostoru.

Tento druh kopíruje svůj program jako (spustitelný) soubor do sdílených umístění (typicky na sdílený prostor lokálního počítače), nebo na vzdálený počítač, kdy dává tento soubor k dispozici ke stažení. Po stažení a spuštění takového souboru, který je obvykle pojmenován názvem, který nevzbuzuje žádné podezření, dojde k infikaci počítače.  Výhodou tohoto přístupu je fakt, že dnešní sdílecí sítě jsou využívány ke sdílení nelegálního obsahu a tudíž, v kombinaci s příhodným pojmenováním souboru, přináší poměrně značné možnosti šíření.

Ochrana před počítačovými červy.

V podstatě neexistuje ucelený návod, jak uchránit svůj počítač od jakékoli infiltrace přicházející z internetu. Vezmeme-li však v úvahu omezené možnosti šíření počítačových červů, můžeme vyvodit několik jednoduchých kroků, jak se těmto a mnohým podobným infiltracím zcela vyhnout:  Vzhledem k faktu, že počítačové infiltrace ze zřejmých důvodů útočí na nejrozšířenější platformy a software, může být používání alternativ částečným východiskem z těchto problémů. Nelze však spoléhat na to, že počítač bude stoprocentně ochráněn, neboť výhoda těchto alternativních platforem nespočívá nutně v jejich vyšší bezpečnosti, ale právě v jejich alternativnosti.

Počítačový červ je v informatice specifický počítačový program, který je schopen automatického rozesílání kopií sebe sama na jiné počítače. Poté, co infikuje systém, převezme kontrolu nad prostředky zodpovědnými za síťovou komunikaci a využívá je ke svému vlastnímu šíření.

A computer worm is a standalone malware computer program that replicates itself in order to spread to other computers. It often uses a computer network to spread itself, relying on security failures on the target computer to access it. It will use this machine as a host to scan and infect other computers. When these new worm-invaded computers are controlled, the worm will continue to scan and infect other computers using these computers as hosts, and this behavior will continue. Computer worms use recursive method to copy themselves without host program and distribute themselves based on the law of exponential growth, and then controlling and infecting more and more computers in a short time. Worms almost always cause at least some harm to the network, even if only by consuming bandwidth, whereas viruses almost always corrupt or modify files on a targeted computer.  Many worms are designed only to spread, and do not attempt to change the systems they pass through. However, as the Morris worm and Mydoom showed, even these "payload-free" worms can cause major disruption by increasing network traffic and other unintended effects.


Vlastnosti.

Hydroxid draselný je bílá krystalická látka, silně hygroskopická, velmi dobře rozpustná ve vodě a nižších alkoholech (např. methanol, ethanol, butanol). Je rozpustný také v ostatních polárních rozpouštědlech. Rozpouštění ve vodě je silně exotermní reakce, při níž se teplota roztoku může zvýšit i o více než 100 °C. Koncentrovaný vodný roztok se nazývá draselný louh a je silně zásaditý. Hydroxid draselný vytváří pevné hydráty a sice monohydrát KOH·HO, dihydrát KOH·2HO a tetrahydrát KOH·4HO, který je používán jako velmi silné sušidlo pro chemickou syntézu. Protože je KOH silná zásada, má silně korozivní účinky na velké množství organických látek včetně živých tkání.

Výroba.

Hydroxid draselný byl dříve vyráběn starou metodou vaření roztoku uhličitanu draselného s hydroxidem vápenatým (hašeným vápnem). Reakce probíhá podle následující rovnice:  sražený uhličitan vápenatý je poté odfiltrován a následný hydroxid draselný vyvařen z roztoku. Tento způsob, užívající KCO (potaš, extrahovaný z dřevěného popele) a hašené vápno, byl znám pravděpodobně již v antických dobách a byl velmi důležitou metodou výroby hydroxidu draselného až do konce 19. století. Poté byl do převážné míry nahrazen moderní metodou elektrolýzy roztoku chloridu draselného:  současně probíhá anodová oxidace chloru:  při níž jako vedlejší produkt vzniká chlór.

Použití.

Je to důležitá chemikálie pro průmysl, používaná k výrobě řady průmyslového zboží a produktů; např. se používá při výrobě čokolády a kakaa, slazených nápojů a při barvení textilu. Roztok hydroxidu draselného se používá jako elektrolyt do různých druhů baterií – galvanických článků. Jeho korozivní vlastnosti jsou někdy používány při čištění a dezinfekci odolných vrstev na materiálech. Texturace povrchu fotovoltaických článků (monokrystalický (1,0,0) Si) leptáním v KOH snižuje odrazivost povrchu – zvýšení účinnosti.

Hydroxid draselný (KOH) je také známý jako louh draselný či draselný hydrát. Je to silně zásaditá sloučenina podobně jako hydroxid sodný, hydroxid lithný nebo hydroxid vápenatý.

Potassium hydroxide is an inorganic compound with the formula KOH, and is commonly called caustic potash.  Along with sodium hydroxide (NaOH), this colorless solid is a prototypical strong base. It has many industrial and niche applications, most of which exploit its caustic nature and its reactivity toward acids. An estimated 700,000 to 800,000 tonnes were produced in 2005. KOH is noteworthy as the precursor to most soft and liquid soaps, as well as numerous potassium-containing chemicals. It is a white solid that is dangerously corrosive. Most commercial samples are ca. 90% pure, the remainder being water and carbonates.


Králova hrobka.

Radžedef si nechal postavit pyramidu poblíž dnešní vesnice Abú Rawáš, která se nachází asi 10 km severozápadním směrem od Káhiry (asi 8 kilometrů severně (severozápadně) od Gízy) na skalních útesech z vápence vypínajících se vysoko nad údolím Nilu. Proto se půdorys jeho zdejších staveb tak liší od jiných pyramidových komplexů. Panovníkova pyramida je nejseverněji položená pyramida v Egyptě. Stavba pyramidy skončila brzy po jejím zahájení. Její základna měla rozměry asi 100x100 metrů. Její trosky pokrývají zhruba polovinu původní plochy a zvedají se do výšky 10 metrů. Velmi špatný stav zachování je způsoben mj. těžbou kamene, která probíhala především na počátku 19. století, kdy odtud směrem do Káhiry každý den odjíždělo 300 po okraj naložených velbloudů. Archeologové nyní upouštějí od teorie, že pyramida nebyla nikdy dokončena. Nejnovější výzkumy dokazují, že Radžedef stihl svoji pyramidu dokončit, avšak velká část pyramidy byla ve 2. století rozebrána. V lepším stavu se zachovala pouze podzemní část, pohřební komora je však zasypaná a nepřístupná. Vyskytují se domněnky, že by se v ní mohl nacházet Radžedefův sarkofág.  Protože se v Abú Rawáši našlo množství rozbitých faraonových soch, domnívali se egyptologové dříve, že Radžedef si uzurpoval trůn na úkor svého staršího bratra Kauaba a po smrti byl proto zatracen. Mezi fragmenty více jak 20 soch se však dochovala jedna celkem nedotčená, která zobrazovala panovníka jako sfingu. Kromě této sfingy se zachovala hlava jiné sfingy tohoto panovníka vyrobená z červeného křemene opracovaná v největší umělecké kvalitě. Použití červené barvy souviselo se slunečním kultem, ale i s tím, že tato barva se podobá barvě lidského těla. Jedná se o vůbec nejstarší sochy sfing v Egyptě, o něco málo starší než slavná Rachefova sfinga v Gíze.

Radžedef (dříve též Džedefhor) byl egyptský panovník 4. dynastie. Vládl přibližně v letech 2482–2475 př. Kr.. Na trůn nastoupil po svém otci Chufuovi, jeho matkou byla jeho vedlejší žena. Pravděpodobně byl uzurpátorem, zabil svého staršího vlastního bratra, prince "Kewaba" který byl právoplatným dědicem trůnu. Za ženu si vzal Heteperes II., která byla vdovou po jeho bratrovi. Tím legalizoval svém nástupnictví. Jeho hlavní manželkou byla Chentetka . Měl tři syny ("Setka", "Baka", "Hernet") a dceru "Neferhetepes" . Neví se nic ani o jeho vládě a činech. V době jeho panování narůstal význam slunečního kultu, což odráží i samotné panovníkovo jméno Radžedef. Radžedef se stal prvním faraonem, který začal používat titul "syn Reův". Někteří egyptologové si myslí, že Radžedef byl dědem Vesrerkafa, zakladatele 5. dynastie.

Djedefre (also known as Djedefra and Radjedef – Modern Greek: Ρετζεντέφ) was an ancient Egyptian king (pharaoh) of the 4th Dynasty during the Old Kingdom. He is well known by the Hellenized form of his name Rhatoisēs (Ῥατοίσης) by Manetho. Djedefre was the son and immediate throne successor of Khufu, the builder of the Great Pyramid of Giza; his mother is not known for certain. He is the king who introduced the royal title "Sa-Rê" (meaning “Son of Ra”) and the first to connect his cartouche name with the sun god Ra.


Příslovečné určení času.

Vyjadřuje časové okolnosti děje. Ptáme se otázkami KDY? ("V šest hodin" přijde babička.) ODKDY? (Učí se "od rána".), DOKDY? ("Do večera" je daleko.), JAK DLOUHO? (Jazyk se vyvíjel "dlouhá staletí".), JAK ČASTO? (Vídám ho "zřídka".)

Příslovečné určení místa.

Blíže určuje místní okolnosti děje. Rozlišujeme určení statická a dynamická. Na statická se ptáme otázkou KDE? (Bydlí "v Praze".) Na dynamická ODKUD? ("Z okna" se linula vůně.), KUDY? (Běžte "přes les".) KAM? (Šel "ke srubu".) K příslovečnému určení místa patří i obrazná pojmenování založená na místním pojetí: Zavedl "do" toho "chaosu" pořádek.

Příslovečné určení způsobu.

Představuje skupinu velmi rozmanitou a dále dělenou:  Krom těchto základních podskupin je možno dále určovat ještě např. tyto druhy:

Příslovečné určení příčiny.

Označuje příčinnou souvislost dvou dějů. Ptáme se otázkou PROČ (SE) NĚCO DĚJE/JE? Skupina se dále dělí do několika podskupin:

Slovní druhy příslovečného určení.

Příslovečné určení se zpravidla vyjadřuje:

Rozvitost příslovečného určení.

Příslovečné určení, na nějž se nevážou další větné členy, se nazývá holé: "Petr píše čitelně." Příslovečné určení s dalšími větnými členy je rozvité: "Trvá to celý den." Příslovečné určení je rozvíjeno přívlastkem ("spal tvrdým spánkem) nebo jiným příslovečným určením ("spal velmi tvrdě). Pokud je v příslovečném určení spojeno několik výrazů, jde o příslovečné určení několikanásobné. Jednotlivé členy několikanásobného příslovečného určení mohou být navzájem spojeny různými způsoby: Jednotlivé části několiknásobného předmětu mohou být rovněž holé nebo rozvité.  VV přísudková – HV obsahuje pouze sponové sloveso, VV jmennou část přísudku

Příslovečné určení neboli adverbiale je vedlejší větný člen, který nejčastěji rozvíjí sloveso, někdy také přídavné jméno nebo příslovce tím, že uvádí nějakou okolnost. Tyto okolnosti mohou být různé, proto i otázky, kterými se ptáme na příslovečné určení (PU), jsou různé. Nejčastěji jsou to: "kdy?, kde?, jak?, proč?". Podle těchto otázek rozeznáváme čtyři základní druhy příslovečného určení:  K tomu se připojují některé další zvláštní druhy samostatné nebo od základních odvozené. Je jich 11: "účelu, míry, podmínky, přípustky, zřetele, příčiny, prostředku a původce děje."

In grammar, an adverbial (abbreviated ) is a word (an adverb) or a group of words (an adverbial phrase or an adverbial clause) that modifies or more closely defines the sentence or the verb. (The word "adverbial" itself is also used as an adjective, meaning "having the same function as an adverb".) Look at the examples below:


Trasa.

Dálnice měla spojit metropole několika jugoslávských svazových republik. Od severní hranice země s Rakouskem vedla její trasa přes Lublaň do Záhřebu, dále Slavonií do Bělehradu, hlavního města země. Odtud pokračovala jižním směrem přes Šumadii až k jihosrbské Niši a dále do Makedonie, procházela východně od její metropole Skopje a končila na jižních hranicích Jugoslávie s Řeckem v Đevđeliji.

Historický vývoj.

Stavba socialismu.

Po druhé světové válce byla silniční síť v Jugoslávii ve velmi špatném stavu, komunikace pro dálkovou dopravu chyběly, motorizace postupovala a země zaostávala. Proto byl zahájen velký projekt na realizaci této stavby. Účastnilo se jej na 319 155 lidí, brigádníků (domácích i zahraničních), či vojáků. Jugoslávský vůdce Josip Broz Tito několik stavenišť s brigádníky navštívil osobně. Jugoslávskému státu se na výstavbu dálnice nedostávalo mechanizace (na stavbě úseku ze Záhřebu do Bělehradu bylo k dispozici jen 68 buldozerů a 108 traktorů). Většina prací byla vykonána lidmi jejich fyzickou silou, za pomoci lopat a krumpáčů. Hlavní stavební práce probíhaly od roku 1948.  První úsek mezi Záhřebem a Bělehradem byl zprovozněn 27. července 1950 na den povstání chorvatského lidu proti fašistům. Vedl ze Záhřebu směrem na území dnešního Slovinska. V současné době připomíná výstavbu dálnice za pomoci mobilizovaných tisíců dělníků betonový monument v Záhřebu u výpadovky na dálnici. Dálnice však nebyla čtyřproudou vysokokapacitní silnicí v současném slova smyslu, nýbrž moderní dvouproudovou dálkovou silnicí, která vznikala s cílem propojit jednotlivé části Jugoslávie. Vyhýbala se všem hustě osídleným místům; města obcházela obchvaty. Jendotlivá křížení s ostatními silnicemi byla úrovňová, což při hustším provozu znamenalo zpomalení dopravy.  Zatímco na přelomu 40. a 50. let probíhala výstavba především na západě země a podařilo se spojit dvě největší města země (Bělehrad a Záhřeb), po nějakou dobu došlo k přerušení stavebních prací. Investiční náklady na nové dopravní i jiné stavby byly značné (spolu s dálnicí byl prostřednictvím dobrovolnických brigád budován i Nový Bělehrad). V roce 1959 byla zahájena výstavba úseku Paraćin-Niš a Demir Kapija-Negotino. Práce probíhaly poměrně rychlým tempem (jednotlivé úseky byly dávány do provozu v řádu měsíců). V dubnu 1961 byl budován úsek Grdelica-Skopje, v grdelické soutěsce, kde vyžadoval nemalý objem zemních prací. Po roce 1961 byly za pomoci dobrovolnických brigád modernizovány další silnice v zemi, především v centrálním Srbsku.

Výstavba moderní dálnice.

Vzhledem k tomu, že dálnice měla značný mezinárodní význam (de facto hlavní tah přes celou SFRJ ve směru Itálie/Rakousko - Řecko/Turecko, byla využívána také značně i v mezinárodní dopravě. Původní stavba z 50. let proto již po téměř dvaceti letech přestala vyhovovat míře provozu. Množily se četné dopravní nehody. Jugoslávští političtí představitelé se proto rozhodli celou stavbu zmodernizovat, především v úseku Bělehrad - Záhřeb. Vzhledem k tomu, že se však největší část tohoto úseku nacházela na chorvatském území a klíčový ekonomický přínos pro dálnici měla především srbská ekonomika, byla vyjednávání o tom, která svazová republika bude stavbu financovat, plná střetů a konfliktů. Chorvatská strana výstavbu přes 300 km dlouhého úseku od Záhřebu až po Batrovce bez spoluúčasti federálních subjektů odmítala, a srbští představitelé zafinancovali pouze úsek o délce 40 km ke Sremské Mitrovici. Do poloviny 80. let tak dálnice vedla ze Záhřebu pouze až k obci Okučani. Problém byl nakonec vyřešen v roce 1989, neboť získal Jugoslávie úvěr od mezinárodních finančních institucí.  Celá dálnice proto před rozpadem země zprovozněna nebyla, některé úseky ve Slovinsku a Makedonii byly dokončeny až v 90. letech; v současné době již chybí dokončit etapy jen velmi krátké. Výstavba moderní dálnice v Severní Makedonii v údolí řeky Vardar probíhala ještě v 2. desetiletí 21. století. Po rozpadu země se celá dálnice rozdělila na několik místních (A3 v Chorvatsku, A2 ve Slovinsku a i úseky v Srbsku a Severní Makedonii mají vlastní označení).

Dálnice Bratrství a jednoty ( Autoput Bratstvo i jedinstvo, Avtocesta Bratstvo in enotnost, Автопат "Братство и единство) je bývalé označení dnes již několika dálnic, nacházejících se v zemích západního Balkánu, které tvořily před rokem 1991 součást Jugoslávie.

The Brotherhood and Unity Highway (; ; or , ), officially classed as the M-1 Highway, was a highway that stretched over across Yugoslavia, from the Austrian border at Rateče near Kranjska Gora in the northwest via Ljubljana, Zagreb, Belgrade and Skopje to Gevgelija on the Greek border in the southeast. It was the main modern highway in the country, connecting four constituent republics.