Život.

Dana se narodil 12. února 1813 v Utice. Jeho otcem byl obchodník James Dana (1780–1860) a jeho matka byla Harriet Dwight (1792–1870). Z matčiny strany byl příbuzný s novoanglickou rodinou Dwightů – misionářů a učitelů – zahrnující strýce H. G. O. Dwighta a bratrance H. O. Dwighta.  Od raných let projevoval zájem o vědu, který v něm pomáhal pěstovat Fay Edgerton, učitel na utické střední škole, a v roce 1830 začal studovat na Yale College u Benjamina Sillimana staršího. Absolvoval v roce 1833, následující dva roky učil matematiku námořní kadety US Navy, a plavil se do Středomoří, přičemž se věnoval svým úkolům.  V roce 1836 a 1837 byl asistentem profesora Sillimana v chemické laboratoři v Yale, následující čtyři roky pracoval jako mineralog a geolog průzkumné expedice Spojených států, vedené kapitánem Charlesem Wilkesem, v Tichém oceánu. Jeho úsilí na přípravě závěrečných studií z jeho průzkumů mu zabrala část z následujících třinácti let po jeho návratu do Ameriky v roce 1842. Jeho poznámky z čtyřleté výpravy obsahovaly 50 náčrtů, map a diagramů, včetně pohledů na Mount Shasta a Castle Crags. Danova črta Mount Shasta byla v roce 1849 použita ve vědeckém časopisu "American Journal of Science and Arts" (který Silliman založil v roce 1818) spolu se sáhodlouhým článkem založeným na Danových geologických zápiscích z roku 1841. V článku vědecky popisuje horniny, minerály a geologii oblasti hory Shasta. Patrně se jednalo o teprve druhé zobrazení Mount Shasta, které bylo kdy publikováno.  V roce 1844 se znovu stal občanem New Haven a oženil se s dcerou profesora Sillimana, Henriettou Frances. V roce 1850 byl jmenován nástupcem Sillimana, který zastával místo profesora přírodopisu a geologie na Yale College do roku 1892. V roce 1846 se stal spoluredaktorem a během následujících let šéfredaktorem časopisu "American Journal of Science and Arts", do které průběžně přispíval články z geologie a mineralogie. Publikace z roku 1849 o geologii Mount Shasta byla nepochybně odpovědná za kalifornskou zlatou horečku. Dana byl předním americkým geologem své doby, a byl jedním z mála zkušených pozorovatelů, kteří znali přímo terén severní Kalifornie. Již dříve psal o pravděpodobných nalezištích zlata na cestě mezi Umpqua River v Oregonu a údolím Sacramento. Pravděpodobně byl zahrnut dotazy ohledně oblasti hory Shasta, čímž byl nucen zveřejnit více podrobností napomáhajících zlatokopům.  Dana zkoumal havajský vulkanismus. V roce 1880 a 1881 přinesl první geologickou studii vulkanismu ostrova Havaj. Dana předpokládal, že se vulkanický řetězec skládá ze dvou vulkanických podřetězců, pojmenovaných Loa a Kea. Kea zahrnuje Kilauea, Mauna Kea, Kohala, Haleakala, a West Maui. Loa zahrnuje Loihi, Mauna Loa, Hualālai, Kahoolawe, Lanai a West Molokai. V návaznosti na expedici geologa C. E. Duttona v roce 1884, se Dana vrátil znovu na ostrov v roce 1890 a publikoval v té době nejpodrobnější práci o ostrově.  Dana zemřel 14. dubna 1895. Jeho syn Edward Salisbury Dana (1849–1935) byl rovněž významným mineralogem.

Dílo.

Danovy nejznámější knihy jsou:  "Manual of Mineralogy" J. D. Dany se stal standardním učebním textem a byl průběžně revidován a aktualizován následníky, jako byl W. E. Ford (13. a 14. vyd., 1912–1929), Cornelius S. Hurlbut (15. až 21. vyd., 1941–1999) a nově 22. vydáním Cornelise Kleina. Konečně 23. vydání je v tisku pod názvem "Manual of Mineral Science (Manual of Mineralogy)" (2007), revidovaný Cornelisem Kleinem a Barbarou Dutrow.  Danův "System of Mineralogy" byl rovněž revidován, 6. vydání (1892) bylo připraveno k vydání jeho synem E. S. Danou. Další 7. vydání bylo publikováno v roce 1944, 8. vydání bylo publikováno v roce 1997 pod názvem "Dana's New Mineralogy", připravené kolektivem kolem R. V. Gainese.  Mezi lety 1856 a 1857 Dana zveřejnil několik pojednání ve snaze přiblížit vědecké poznatky Bibli. K těm patřilo i "Science and the Bible: A Review of the Six Days of Creation" (1856), a "Creation, Or, The Biblical Cosmogony in the Light of Modern Science" (1885).

Ocenění.

Dana byl oceněn Copleyho medailí Královské společnosti v roce 1877, Wollastonovou medailí Geologické společnosti v Londýně v roce 1872 a Clarkovou medailí Královské společnosti Nového Jižního Walesu v roce 1882. V roce 1890 byl prezidentem Geological Society of America.  Na Danovu počest byly pojmenovány i některá místa:

James Dwight Dana (12. února 1813 – 14. dubna 1895) byl americký geolog, mineralog, vulkanolog a zoolog. Je autorem průkopnických vědeckých prací o tvorbě pohoří, vulkanické činnosti, vzniku a stavbě kontinentů a oceánů.

James Dwight Dana FRS FRSE (February 12, 1813 – April 14, 1895) was an American geologist, mineralogist, volcanologist, and zoologist. He made pioneering studies of mountain-building, volcanic activity, and the origin and structure of continents and oceans around the world.


Mládí.

Narodila se 10. června 1711 v paláci Herrenhausen. Její otec Jiří byl dědičný princ brunšvicko-lüneburský, syn kurfiřta Hanoveru Jiřího. Její matka byla Karolina z Ansbachu, dcera Jana Frederika markraběte Braniborsko-Ansbašského. Když se narodila měla titul "Její Jasnost" princezna Amélie Hanoverská. Ve své rodině byla známá jako Emily.

Velká Británie.

Podle Act of Settlement 1701 se její dědeček 1. srpna 1714 stal králem Velké Británie a to po smrti královny Anny Stuartovny. Ameliin otec se stal vévodou z Cornwallu a 27. září 1714 princem z Walesu. Od té doby měla titul "Její královská Výsost" princezna Amélie. Se svou rodinou se přestěhovala do Velké Británie a usadily se v londýnském St James's Palace.  V dětství byla velmi nemocna ale v dospělosti byla zdravá. Roku 1722 její matka která měla progresivní myšlenky nechala Amélii a její sestru Karolinu očkovat proti neštovicím způsobem variolace který do Anglie přinesly z Konstantinopole lady Mary Wortley Montagu a Charles Maitland. Dne 11. června 1727 zemřel král Jiří I. a jeho nástupcem se stal jeho syn Jiří II. S jejím otcem žila do konce jeho života.  Její teta Žofie Dorotea Hannoverská královna Pruska navrhla Amélii jako vhodnou manželku pro svého syna korunního prince Fridricha ale jeho otec král Fridrich Vilém I. ho přinutil se oženit s Alžbětou Kristýnou Brunšvicko-Bevernskou. Amélie byla možná matkou skladatele Samuela Arnolda a to přes aféru s Thomasem Arnoldem.  Amélie milovala jízdu na koni a lov. Nebyla oblíbená např. baronem John Herveyem a lady Pomfretovou, kteří ji považovali za „jednu z nejpodivnějších princezen“.

Pozdější život.

Roku 1751 se po smrti Roberta Walpoleho stala strážkyní Richmondského parku. Princezna způsobila velké pobouření a to uzavřením parku pro veřejnost a určením jenom pro nejbližší přátele a lidi se zvláštním povolením. Roku 1758 místní sládek John Lewis chtěl vstoupit do parku, ale vrátný ho zastavil a předvedl před soud. Soud rozhodl v jeho prospěch a princezna byla nucena zrušit zákaz vstupu veřejnosti.  Princezna byla velkorysá a přispívala dobročinným organizacím. Roku 1760 darovala £100 společnosti která se starala o sirotky.  Roku 1761 se stala vlastníkem Gunnersbury Estate v Middlesexu. Byla také vlastníkem Cavendish Square.  Zemřela svobodná a to dne 31. října 1786. Byla pohřbena v kapli Jindřicha VII. ve Westminsterském opatství. Na jejím těle byla nalezena miniatura prince Fridricha.

Princezna Amélie Britská (Amélie Sofie Eleanor; 10. června 1711, Hannover – 31. října 1786, Londýn) byla druhou dcerou britského krále Jiřího II.

Princess Amelia of Great Britain (Amelia Sophia Eleanor; 10 June 1711 (New Style) – 31 October 1786) was the second daughter of King George II of Great Britain and Queen Caroline.


Mládí.

Princezna Karolina se narodila 10. června 1713 v paláci Herrenhausen v Hannoveru jako čtvrté dítě a třetí dcera z devíti potomků Jiřího Augusta, dědičného prince Hannoveru. Její otec byl nejstarším synem hannoverského kurfiřta Jiřího I., matka Karolina z Ansbachu byla dcerou Jana Frederika markraběte Braniborsko-Ansbašského. Jako vnučka kurfiřta Hannoveru měla titul "Její Jasnost" Princezna Karolina Hannoverská. Podle Act of Settlement 1701 byla sedmá v pořadí nástupnictví na Britský trůn. Pokřtěna byla den po jejím narození v Paláci Herrenhausen.

Velká Británie.

Roku 1714 zemřela královna Anna Stuartovna. Dědeček Karoliny Alžběty se stal králem Velké Británie a její otec Princem z Walesu. Se svou matkou a staršími sestrami Annou a Amélií se přestěhovala do Velké Británie a usídlily se v londýnském St James's Palace. Tohoto roku získala titul "Její královská Výsost" princezna Karolina.  Roku 1722 její matka, která měla progresivní názory, nechala Karolinu a její sestru Amélii očkovat proti černým neštovicím způsobem variolace, který do Anglie přinesli z Konstantinopole lady Mary Wortley Montagu a Charles Maitland.  Roku 1727 zemřel Karolinin děd a na trůn Velké Británie nastoupil její otec jako Jiří II. Dokumenty z ledna až února roku 1728 ukazují její velkorysost, s jakou přispívala dobročinným organizacím.

Pozdější život.

Karolina prožívala nešťastnou lásku k ženatému dvořanovi Johnu Herveyovi. Lord Hervey byl bisexuál, který patrně měl poměr s Karolininým starším bratrem princem Frederikem a byl romanticky spojen i s několika dvorními dámami. Když roku 1743 Hervey zemřel, Karolina, která byla z jeho smrti byla nešťastná a chtěla zemřít rovněž, se stáhla do St James's Palace, který až do konce jejího života byl přístupný jen rodině a nejbližším přátelům.  Zemřela ve věku 44 let 28. prosince 1757, svobodná a bezdětná. Pohřbena byla ve Westminsterském opatství.

Princezna Karolina Britská (Karolina Alžběta; 10. června 1713, Hannover – 28. prosince 1757, Londýn) byla jako dcera britského krále Jiřího II. britská princezna.

Princess Caroline of Great Britain (Caroline Elizabeth; 10 June 1713 – 28 December 1757) was the fourth child and third daughter of King George II of Great Britain and his wife Caroline of Ansbach.


Osobní život.

Van Houten se narodila 5. září 1976 v Leiderdorp v Jižním Holandsku. Její matka je Margje Stasse a otec je Theodore van Houten, spisovatel a hlasatel. Má mladší sestru, Jelku van Houten, která je také herečka. Její babička z otcovy strany byla ze Skotska. Van Houten studovala na St. Bonifatius college v Utrechtu. Krátce studovala na Akademii dramatických umění, zde ale byla jen jeden rok a pak přešla na akademii umění v Amsterdamu.  Je blízkou přítelkyní populární nizozemské herečky Haliny Reijn. Znají se spolu již od roku 1994 a od té doby se spolu ukazují na veřejnosti. Spolu hrály i v několika filmech, konkrétně v snímcích "Valkýra" a "Černá kniha". V roce 2013 společně vydaly knihu "Anti Glamour". Ačkoliv se již několikrát políbily před kamerou, van Houten prohlásila, že se nejedná o skutečný vztah.  Od roku 2005 chodila se Sebastianem Kochem, tento vztah ale v březnu roku 2010 ukončila. O tři roky později chodila s Keesem van Nieuwkerkem, jejich vztah ale skončil v roce 2015. Od roku 2015 je jejím partnerem herec Guy Pearce. V srpnu 2016 se páru narodil syn Monte Pearce.  Již několikrát dostala nabídku na bydlení v Hollywoodu, tu ale odmítla s tvrzením, že je šťastná tam, kde je, a nehodlá se stěhovat.

Herecká kariéra.

Její první zkušenost s filmem přišla v roce 1998 a jednalo se o nizozemský TV film "Ivoren wachters", jednalo se ale pouze o krátkou scénku. Větší zkušenost získala v následujícím roce ve filmu "Suzzy Q.", za který získala ocenění Golden Calf. Další ocenění Golden Calf získala v roce 2006 za hlavní roli ve filmu "Černá kniha". Sám režisér filmu, Paul Verhoeven tvrdí, že ještě nikdy nepracoval s tak talentovanou osobou. Novinář Dick Schumer uvedl ve své recenzi filmu, že Carice van Houten je „nejen krásnější, ale také lepší herečka než Scarlett Johansson“. V té době již van Houtenová hrála i v divadle.  V prosinci 2006 si van Houten vzala od natáčení i hraní pauzu a podle divadelního mluvčího to bylo z důvodu pracovního vytížení. První anglicky mluvený film, ve kterém van Houten hrála, byl snímek francouzského režiséra Agnèse Merleta s názvem "Dorothy". V lednu 2008 byla Carice jmenována ženou roku v New York Magazine. Objevila se i v časopise Vanity Fair v březnu 2008.  V červenci 2011 byla obsazena jako kněžka Melisandra z Ašaje ve druhé sérii seriálu HBO "Hra o trůny", který je natáčen na motivy série knih od spisovatele George R. R. Martina.  V květnu 2015 dabovala v angličtině postavu Anniky Van Houten v seriálu "Simpsonovi".

Carice van Houten Anouk (* 5. září 1976, Leiderdorp) je nizozemská herečka a zpěvačka. Nejvíce se proslavila rolí v seriálu od HBO "Hra o trůny" ("Game of Thrones"). Zde ztvární postavu Rudé kněžky Melisandry z Ašaje. Mimo tento seriál ale hrála i ve filmech "Valkýra" nebo "Černá kniha".  Jako zpěvačka se věnuje pop-rockové hudbě a v roce 2012 nazpívala album s názvem "See You on the Ice". Herečka Jelka van Houten je její mladší sestra.

Carice Anouk van Houten (; born 5 September 1976) is a Dutch actress and singer. Her first leading role in the television film "Suzy Q" (1999) won her the Golden Calf for Best Acting in a Television Drama; two years later, she won the Golden Calf for Best Actress for "Undercover Kitty" (2001).  She gained widespread recognition for her performance in "Black Book" (2006), the most commercially successful Dutch film to date, for which she won her second Golden Calf for Best Actress, in addition to nominations from the Chicago Film Critics Association, the European Film Academy, and the Online Film Critics Society. She was nominated for a Saturn Award for Best Supporting Actress for "Valkyrie" (2008), and won her fourth and fifth Golden Calf Awards for Best Actress for "The Happy Housewife" (2010) and "Black Butterflies" (2011). Her other notable English-language performances include "Repo Men" (2010), "Black Death" (2010), and "Brimstone" (2016).  Van Houten received international recognition for her recurring role as Melisandre on the HBO television series "Game of Thrones" (2012–2019), for which she received nominations for two Screen Actors Guild Awards for Outstanding Performance by an Ensemble in a Drama Series and a Primetime Emmy Award for Outstanding Guest Actress in a Drama Series.


Zápletka.

V roce 2012 se na Zemi objeví neznámý smrtící virus, jenž vyhubí téměř celou lidskou populaci s výjimkou dětí, které ještě nedosáhly věku třinácti let. Spolu s virem se na povrchu Země objeví také upíři, jež si uzurpují vládu nad světem, zbytky lidské populace zotročí a zavlečou do podzemí pro potřeby poskytování krve. Dvanáctiletý sirotek Júičiró se jednoho dne rozhodne spolu se stejně starým sirotkem Mikaelou ostatními dětmi z Hjakujova sirotčince upírům utéct, ovšem jejich plán je odhalen a jediným, komu se podaří na povrch utéct, je díky Mikaelově oběti Júičiró. Na povrchu vstupuje do lidského odboje a přísahá pomstu všem upírům za vyvraždění jeho náhradní rodiny ze sirotčince.

Zpracování.

Manga.

Mangu "Owari no Seraph" Takaji Kagamiho a Jamata Jamamota začalo vydávat nakladatelství Šúeiša po kapitolách v šónen manga měsíčníku "Jump Square" 3. září 2012, ve svazcích tankóbon pak 1. ledna 2013. Vedle mangy pak nakladatelství Šúeiša od 1. února do 30. srpna 2013 postupně zveřejnilo prvních osm kapitol mangy v podobě audiokomiksu. Ve spolupráci se scenáristou Daisukem Furujou a mangakou Renem Aokitou vytvořili Kagami a Jamamoto vedlejší komediální jonkomu "Serapuči! Owari no Seraph jonkoma-hen" ( せらぷち!〜終わりのセラフ４コマ編〜), v níž vystupují hlavní postavy z mangy ve stylu čibi. Tato manga se začala vydávat od ledna 2015 na oficiálních webových stránkách mangy "Owari no Seraph" a v časopise "Jump SQ.19", ale po ukončení vydávání tohoto časopisu v březnu 2015 se manga přesunula do "Jump Square", kde vychází spolu s hlavní mangou od dubna 2015. První tankóbon této mangy pak vydalo nakladatelství Šúeiša 4. prosince 2015.

Light novel.

"Ičinose Guren, džúrokusai no Catastrophe".

Od 4. ledna 2013 začalo nakladatelství Kódanša vydávat sérii light novel, která se zaměřuje na postavu Gurena Ičinoseho a dění devět let předcházející začátku mangy. Tato série se jmenuje "Owari no Seraph: Ičinose Guren, džúrokusai no Catastrophe" ( 終わりのセラフ 一瀬グレン、16歳の破滅, v překladu "Poslední seraf: Guren Ičinose a katastrofa v šestnácti letech"), jejím autorem je opět Takaja Kagami a ilustrátorem Jamato Jamamoto. Doposud bylo vydáno sedm dílů.

"Kjúkecuki Mikaela no monogatari".

Další série light novel od téhož tvůrčího dua se jmenuje "Owari no Seraph: Kjúkecuki Mikaela no monogatari" ( 終わりのセラフ　吸血鬼ミカエラの物語, v překladu "Poslední seraf: Příběh upíra Mikaely"). Nakladatelství Šúeiša ji začalo vydávat 4. prosince 2015. V této sérii se děj zaměřuje na postavu Mikaely Hjakuji a okolnosti původu upírů. Doposud byly vydány dva díly.

Owari no Seraph (, známo též pod oficiálním anglickým názvem Seraph of the End) je japonská šónen manga, kterou píše Takaja Kagami, kreslí Jamato Jamamoto a o scénář se jako vedlejší člen tvůrčího týmu stará Daisuke Furuja. Manga vychází od 3. září 2012 v časopisu "Jump Square" nakladatelství Šúeiša. Od ledna 2013 pak tvůrčí dvojice začala pod hlavičkou nakladatelství Kódanša vydávat sérii light novel s názvem "Owari no Seraph: Ičinose Guren, 16-sai no Catastrophe", která popisuje události odehrávající se devět let před začátkem dění v manze. V srpnu 2014 Wit Studio oznámilo přípravu adaptace mangy v podobě stejnojmenného animovaného seriálu. První řada tohoto seriálu se premiérově odvysílala na japonských televizních obrazovkách od 4. dubna do 20. června 2015, druhá řada s názvem "Owari no Seraph: Nagoja kessen-hen" se pak vysílala od 10. října do 26. prosince téhož roku.

The series is set in a world that allegedly comes to an end at the hands of a "human-made" virus, ravaging the global populace and leaving only children under the age of thirteen untouched. It is at this time that vampires emerge from the recesses of the earth, likely followed by age-old horrors of the dark thought only to be myth. A young man named Yūichirō Hyakuya joins a vampire extermination unit to avenge the deaths of his orphaned family and reclaim his best friend Mikaela Hyakuya from the vampires.  An anime adaptation by Wit Studio was announced on August 28, 2014. The first season of the series premiered in Japan on April 4, 2015, and ended on June 20, 2015. The second season began on October 10, 2015, and finished on December 26, 2015. The series was later broadcast in the United Kingdom on Viceland, beginning February 15, 2018.  A series of light novels focused on Yu's superior, Guren Ichinose, has been written by Kagami and illustrated by Yamamoto.


Historie.

Samotné jméno tohoto psího plemene napovídá, odkud pochází; z hrabství Norfolk. Jedná se o poměrně staré psí plemeno, o jehož původu nemáme žádné informace. Přesto se podle vzhledu dá soudit, že jejich předci byli cairn teriéři a dandie dinmont teriéři. První zmínky o norfolk teriérovi se začaly objevovat okolo roku 1800. V té době byl norfolk teriér a norwich teriér ještě bráni jako jedno plemeno a není divu, rozdíly mezi nimi jsou opravdu jen malé. V té době se tito psi často vyskytovali v okolí univerzity Cambridge, kde podobné psy také používaly jako krysaře. V roce 1932 pak tato dvě plemena uznal United Kennel Club, rozdělení se tato dvě plemena dočkala až za dlouhou dobu, konkrétně v roce 1964.  V Česku toto plemeno zastřešuje Klub chovatelů teriérů. Oficiální zkratka používaná v tuzemsku je NRT. Jedná se zde o poměrně známé a oblíbené plemeno, které je možné běžně potkat na veřejnosti. Existuje zde již více než deset chovatelských stanic.

Vzhled.

Jedná se o jednoho z nejmenších teriérů. Má dobře osvalené tělo a kostru spíše těžšího formátu. Ideální výška v kohoutku se pohybuje okolo 25 cm. Hmotnost je 5 až 6 kg. Srst, která pokrývá celé tělo, je středně dlouhá, na dotek tvrdá, drátovitá a zároveň rovná. Těsně přiléhá k tělu, které chrání před vodou i chladem. Nejběžnější je pšeničná barva, vyskytuje se ale i černotříslová nebo rezavá.  Mozkovna je široká, málo zakulacená. Stop je dobře vyznačený. Uši jsou umístěny daleko od sebe, malé až střední velikosti a ve tvaru písmene V. Je to poznávací znamení norfolků: jediný rozdíl mezi nimi a norwich teriéry je to, že norwichové mají uši vztyčené, zatímco norfolkové je mají volně spadající podél hlavy. Oči jsou oválného tvaru, hluboko uložené, duhovky tmavě hnědé nebo černé. Výraz ostražitý, bystrý a inteligentní. Pysky přiléhavé, chrup musí být nůžkový. Krk dobře osvalený, středně dlouhý. Srst na něm může být mírně delší než na zbytku těla. Hřbet je krátký a široký. Ocas je dlouhý, dříve se kupíroval, avšak v současnosti už tomu tak není. Nohy jsou krátké, svalnaté, zakončené kulatými tlapkami.

Povaha.

Povahově se nejedná o pravé teriéry: nejsou nepřátelští vůči jiným psům ani uštěkaní a bojovní. Jedná se o přátelské, milé, hravé a nekonfliktní psy, kteří dokáží velmi dobře spolupracovat s jinými psy. Je pozorný, odvážný a ostražitý, vůči cizím není agresivní, ale spíše jen odtažitý. Vůči své vlastní rodině je milující, přátelský a mnohdy je na ní i fixován. Není to "pes jednoho pána", dokáže respektovat více lidí včetně dětí. Co se týče jeho vztahu právě s dětmi, pak s nimi nemá špatný vztah, ale dobře si pamatuje, kdo mu dříve (třebaže omylem) ublížil. S jinými zvířaty nevychází příliš dobře, hlavně co se týče hlodavců, které má sklony lovit. Větší domácí zvířata většinou ignoruje, ale za těmi lesními se neváhá pustit. Přestože neimponuje velikostí, je to dobrý hlídač: na každého kolemjdoucího hlasitě upozorní a v případě ohrožení je schopný bezhlavě bránit rodinu i její majetek.

Norfolk teriér, počeštěle též norfolský teriér (anglicky: "Norfolk terrier"), je malé psí plemeno původem původem z Anglie. Jedná se o přátelského a hravého společníka, který se dříve využíval jen jako krysař. Mezinárodní kynologická federace (FCI) toto plemeno uznává a řadí jej do skupiny teriéři, sekce malí teriéři. Číslo oficiálního standardu je 322.

The Norfolk Terrier is a British breed of dog. Prior to gaining recognition as an independent breed in 1964, it was a variety of the Norwich Terrier, distinguished from the "prick eared" Norwich by its "drop ears" (or folded ears). Together, the Norfolk and Norwich Terriers are the smallest of the working terriers.


Popis.

Jalovec viržinský je dvoudomý strom, dorůstající výšky až 30 metrů. Kmen bývá jednoduchý, koruna je úzce sloupcovitá, kuželovitá, kulovitá nebo zploštělá. Některé zahradní kultivary mají keřovitý růst. Starší borka je červenohnědá a odlupuje se v úzkých podélných pruzích. Větve jsou vystoupavé nebo převisavé. Letorosty jsou tenké, čtyřhranné a většinou vzpřímené. Kůra tenkých větévek je hladká. Jehličí je zelené, v zimě někdy přecházející do rezavě hnědé. Jehlice jsou na okraji celokrajné, bez zubů. Juvenilní jehlice jsou jehlicovité, vstřícné, 3 až 6 mm dlouhé. Dospělé jehlice jsou šupinovité, kosočtverečně vejčité, kýlnaté, 1 až 3 mm dlouhé, na vrcholu špičaté (var. "virginiana") nebo tupé až špičaté (var. "silicicola"), na konci odstávající od větévek. Na hřbetě mají drobnou žlázku. Překrývají se více než čtvrtinou délky. Jalovčinky jsou kulovité až vejcovité, 3 až 6 mm dlouhé, za zralosti hnědavě modré až modročerné, na povrchu pokryté šedým povlakem. Obsahují 1 až 2, řidčeji 3 semena. Dozrávají 1. rokem. Semena jsou 1,5 až 4 mm dlouhá.  Rostliny začínají plodit ve stáří okolo 10 let. Bohatší násada plodů se objevuje periodicky po 2 až 3 letech, mezi tím je úroda slabá. Zralé plody zůstávají na stromech přes zimu a neotevírají se.

Rozšíření.

Jalovec viržinský je rozšířen ve středních a východních oblastech USA a jihovýchodní Kanadě. Má rozsáhlý areál rozšíření, největší mezi všemi východoamerickými jehličnatými stromy. Tento druh jalovce je velmi variabilní a roste na celé škále stanovišť od suchých skalních výchozů až po bažinaté půdy. Nejčastěji roste ve společnosti borovice ježaté ("Pinus echinata"), borovice viržinské ("P. virginiana"), dubu červeného ("Qurcus rubra"), dubu bílého ("Q. alba"), ořešáku černého ("Juglans nigra"), ořechovců ("Carya") a dalších dřevin.

Ekologické interakce.

Plody vyhledávají ptáci a zvířata jako potravu a rozšiřují semena. V oblasti výskytu náleží jalovec viržinský mezi pionýrské druhy a osidluje volné plochy (např. staré pastviny) jako jedna z prvních dřevin.

Rekordy.

Největší exempláře tohoto jalovce dosahují výšky 22 metrů a výčetní tloušťky kmene 160 cm. Nejstarší exemplář byl nalezen v západní Virginii a jeho stáří bylo stanoveno na 940 let.

Taxonomie.

"Juniperus virginiana" je v rámci rodu "Juniperus" řazen do sekce "Sabina". Jsou rozlišovány 2 variety. Varieta "virginiana" je vysoký strom, rostoucí zejména v horách. Varieta "silicicola" je nižšího vzrůstu (do 10 metrů), má zploštělou korunu a je rozšířen pouze podél pobřeží jv. USA a na Floridě.

Kultivary.

Do Evropy byl jalovec viržinský přivezen již před rokem 1664. Bylo vyšlechtěno množství kultivarů (v Lexikonu okrasných dřevin jich je uvedeno 34), nejstarší pocházejí již z poloviny 19. století. Z pěstitelského hlediska patří mezi významnější kultivary zejména 'Burkii', 'Canaertii', Elegantissima', 'Glauca', 'Globosa', 'Grey Owl', 'Hillii', 'Nana Compacta', 'Pendula', 'Pendula Viridis', 'Pseudocupressus', 'Pyramidiformis', 'Schottii', 'Skyrocket' a 'Tripartita'. Někdy jsou kultivary jalovce viržinského nesprávně uváděny jako kultivary jalovce skalního ("J. scopulorum") nebo naopak.

Význam.

Dřevo jalovce viržinského je lososově červené, vonné a vysoce ceněné. Používalo se zejména k výrobě nábytku, obkladů a tužek. Silice odpuzuje moly a dřevo sloužilo též k výrobě beden. Ze dřeva se v minulosti destiloval tzv. cedrový olej, používaný např. v kosmetice.  Jalovec viržinský je v České republice hojně pěstován jako okrasná dřevina. Z českých botanických zahrad jsou uváděny kultivary 'Blue Arrow', 'Burkii', 'Canaertii', 'Glauca', 'Grey Owl', 'Hillii', 'Hillspire', 'Kosteri', 'Nana Compacta', 'Pendula', 'Pyramidalis', 'Schottii', 'Skyrocket' a 'Tripartita'.

Jalovec viržinský ("Juniperus virginiana") je jehličnatá dřevina z čeledi cypřišovité. Je to vysoký strom s drobně šupinovitým olistěním a tmavě modrými, na povrchu ojíněnými plody. Vyskytuje se na rozsáhlém území ve východních oblastech Severní Ameriky. Je pěstován v četných kultivarech jako okrasná dřevina.

Juniperus virginiana, known as red cedar, eastern redcedar, Virginian juniper, eastern juniper, red juniper, pencil cedar, and aromatic cedar, is a species of juniper native to eastern North America from southeastern Canada to the Gulf of Mexico and east of the Great Plains. Further west it is replaced by the related "Juniperus scopulorum" (Rocky Mountain juniper) and to the southwest by "Juniperus ashei" (Ashe juniper).


Život.

Roku 1902 se Egas Moniz stal profesorem na katedře neurologie, ale o rok později vstoupil do politického života. Byl jmenován portugalským velvyslancem v Madridu a později také ministrem zahraničních věcí. Roku 1920 se vrátil se zpět k medicíně.  Roku 1927 vyvinul mozkovou angiografii, která umožňovala vizualizaci cév v mozku. Dvakrát proto byl nominován na Nobelovu cenu, kterou nakonec získal roku 1949 za objev lobotomie. Český psychiatr Radkin Honzák je přesvědčen, že udělit tuto cenu Monizovi "„za vynález lobotomie, při které se lidi mlátí kladivem do hlavy a jsou z nich idioti“", bylo "„největší prasárnou Nobelovy komise“."  První lobotomickou operaci – kterou označili jako "„prefrontální leukotomii“" – provedl Egas Moniz s neurochirurgem Pedrem Almeidem Limou (1903–1985) v listopadu 1935. Při operaci byly pacientům vyvrtány do lebky dva otvory o průměru 1,5 až 2 cm, kterými se zavedly injekce s lihem do prefrontální kůry. Dlouhými noži poté operatér pohyboval nahoru a dolů, čímž byla zničena velká část nervových drah v bílé i šedé hmotě mozkové.  V roce 1948 bylo provedeno již asi 20 tisíc obdobných zákroků, zejména pacientům trpícím schizofrenií nebo depresí. Současně však vycházely stále více najevo problematické stránky lobotomií. Na prvním místě to byla vysoká úmrtnost, dále se jednalo o vznik rozsáhlých hematomů v čelních lalocích, u některých pacientů se rozvinula epilepsie. Pokud jde o psychické důsledky, pacienti sice vykazovali nižší napětí nebo neklid, zároveň ale apatii, pasivitu, neschopnost soustředit se a emocionální plochost. Spolu s rozvojem psychofarmak v 50. letech tak využívání lobotomie rychle klesalo.  Roku 1939 byl Moniz postřelen pacientem; poté již zůstal upoután na vozík. Zemřel o 16 let později ve věku 81 let.

António Egas Moniz, celým jménem António Caetano de Abreu Freire Egas Moniz (29. listopadu 1874 Avanca, Portugalsko – 13. prosince 1955 Lisabon) byl portugalský neurolog a neurochirurg, průkopník cerebrální angiografie. Jako první lékař na světě provedl lobotomii, a je tak považován za jednoho ze zakladatelů psychochirurgie. V roce 1949 získal jako první Portugalec Nobelovu cenu za fyziologii nebo lékařství (spolu se švýcarským fyziologem W. R. Hessem).

António Caetano de Abreu Freire Egas Moniz (29 November 1874 – 13 December 1955), known as Egas Moniz (), was a Portuguese neurologist and the developer of cerebral angiography. He is regarded as one of the founders of modern psychosurgery, having developed the surgical procedure "leucotomy"known better today as "lobotomy"for which he became the first Portuguese national to receive a Nobel Prize in 1949 (shared with Walter Rudolf Hess).  He held academic positions, wrote many medical articles and also served in several legislative and diplomatic posts in the Portuguese government. In 1911 he became professor of neurology in Lisbon until his retirement in 1944.


Život.

Za první světové války bojoval na východní frontě, dostal se roku 1916 do ruského zajetí a v důsledku zmatků tamní občanské války se vrátil domů až roku 1920. Po návratu vystudoval historii a psychologii a začal psát, zprvu krátké fejetony. Roku 1930 mu vyšel první román "Das Geheimnis des Reichs" ("Tajemství říše"). Manželství s Židovkou Gusti Hasterlikovou, které uzavřel téhož roku, se záhy rozpadlo; o rozvod ovšem Doderer začal usilovat až po anšlusu hitlerovským Německem a dosáhl ho roku 1939. Do rakouské odnože NSDAP vstoupil již roku 1933 a roku 1936 přesídlil do Německa.  Ve druhé polovině 30. let se začal nacismu vzdalovat a roku 1940 vstoupil do katolické církve. Jedním z motivů konverze byla četba díla Tomáše Akvinského, jehož myšlenky se pak projevují i v Dodererových románech. Roku 1937 poznal svou druhou ženu Emmu Marii Thomaovou a o rok později vyšel jeho první velký román "Ein Mord, den jeder begeht" ("Vražda, kterou páchá každý"). Roku 1940 byl jakožto záložní důstojník povolán do německé armády a jako voják vystřídal řadu působišť. Posledním bylo norské Oslo, kde skončil v zajetí a do Rakouska se vrátil až v lednu 1946.  Po návratu se snažil vyhnout postihu za své nacistické angažmá a začal pracovat na svém nejznámějším díle, románu "Die Strudlhofstiege oder Melzer und die Tiefe der Jahre" ("Strudlhofské schody čili Melzer a hlubina roků"). Dokončil ho roku 1948 a vydán mohl být až 1951. Mezitím studoval kurs archivářství a knihovnictví v naději, že si tak bude moci vydělat na živobytí. Zabýval se středověkými literárními prameny, což využil při práci na groteskním románu "Merovejci, aneb, Totální rodina" ("Die Merowinger, oder, Die totale Familie", 1962). Roku 1952 se podruhé oženil, s manželkou Emmou Marií zvanou Mienzi však žili odděleně a roku 1955 Doderer zahájil milostný vztah se spisovatelkou Dorotheou Zeemannovou. Padesátá léta mu také přinesla uznání jako romanopisci. Roku 1960 se kuřák a alkoholik Doderer musel podrobit těžké operaci a o šest let později zemřel na rakovinu.

Franz Carl Heimito von Doderer (5. září 1896 Hadersdorf-Weidlingau, dnes součást Vídně – 23. prosince 1966 Vídeň) byl rakouský spisovatel.

Franz Carl Heimito, Ritter von Doderer; known as Heimito von Doderer (5 September 1896, Weidlingau (now part of , Penzing, the 14th District of Vienna) 23 December 1966, Vienna) was an Austrian writer. He was nominated for the Nobel Prize in Literature five times.


Výskyt.

Všichni kanicové žijí převážně v teplých mořích subtropického pásu, což se týká i tohoto druhu. Jeho areál rozšíření spadá do více oblastí, konkrétně žije v Indickém oceánu, Atlantském oceánu, nalézt je lze i u pobřeží Afriky, výskyt byl potvrzen například u Mosambiku, nepotvrzený u Madagaskaru. I u pobřeží Jižní Ameriky lze kanice nalézt (Argentina, Uruguay), hlavní oblast výskytu je ovšem Středozemní moře.  Kanicům je dobře jak v mělkých vodách, tak v hloubkách. Preferují především skalnaté oblasti mezi 8–300 m a život v blízkosti tzv. mořských luk tvořených porosty "Posidonia oceanica" či vochy mořské. Žijí ve skalních proláklinách, které mají vždy dva východy a do nichž jiné zvíře kromě kaniců nemůže vstoupit. V případě toho, že je vetřelec neodbytný, může kanic otevřít tlamu a zvednout hřbetní ploutev s výraznými trny, čímž mu naprosto zamezí vstup dovnitř.

Popis.

Kanic gauza dosahuje velikosti až 1,5 m, hmotnost se může vyšplhat až k 60 kg. Tělo je oválné a zhruba 4x delší než výška kanice, kůže má šedo-hnědé zbarvení se skvrnami, přičemž staří samci bývají rovnoměrně hnědí. Hřbetní ploutev je posázena tvrdými a měkkými trny, žáberní víčka mají trny tři. Spodní čelist je výrazně větší než horní a slouží k výpadu na kořist. Jacques-Yves Cousteau o něm kvůli jeho vzhledu údajně prohlásil, že jde o jednoho z nejpodivnějších tvorů, jakého lze v moři potkat.

Chování.

I přes svou velikost jsou kanicové poměrně mírní, ve Středozemním moři jsou dokonce zvyklí na lidi a připlouvají k potápěčům pro pohlazení a potravu. Takto „naučené” je lze potkat zvláště v přírodní rezervaci Garajau na Madeiře. Samci jsou však, navzdory mírnosti k lidem, k sobě velice teritoriální. Tyto ryby se dožívají až 50 let.

Rozmnožování.

Kanicové gauza jsou protogynní hermafrodité – narodí se jako samice, ale časem se z nich vyvinou samci. Pohlavní dospělosti dosahují relativně pozdě. Samice se mohou začít pářit až v pěti letech, zatímco samci dokonce až v dvanácti. Tření ryb probíhá v létě. Jikry po nakladení plavou ve vodě.

Ohrožení.

Kanic gauza je dnes často loveným druhem. Ryby jsou oblíbené jako konzumní a dospělí jedinci bývají někdy odchytáváni jako trofeje. Díky mírné povaze jde navíc o snadný cíl, jenž jde chytit i během volného potápění nebo pomocí háku a lana. Probíhá lov tzv. overharvestingem, tedy v takovém množství, že se nestíhá přirozeně obnovovat populace. Právě rybolov společně s tím, že mají kanici gauza pomalý rozmnožovací cyklus, čímž se rychle neobnovují populace, způsobuje ohroženost tohoto druhu. Například nekontrolovaný lov ryb u pobřeží Francie v minulosti přispěl skoro k jejich vymizení v této oblasti. Dnes je již lov kontrolován, u francouzských břehů dokonce zakázán. Právě zde je také pozorováno oživení kaniců. V jižní Africe, kde se tento druh také vyskytuje, je lov omezen na maximálně pět kaniců za den.  Mimo to probíhají výzkumy odchovu v akváriíích, ovšem zatím s velkými obtížemi.

Taxonomie.

Kanic gauza patří do čeledi kanicovití ("Serranidae") a rodu kanic ("Epinephelus"). Druh popsal Percy Lowe roku 1834. Společně s ním je v tomto rodě popsaném Murcusem Elieserem Blochem zastoupeno ještě dalších 89 druhů.

Kanic gauza ("Epinephelus marginatus") nebo kanic vroubený je ostnoploutvá ryba z čeledi kanicovití ("Serranidae") a rodu "Epinephelus". Druh popsal Percy Lowe v roce 1834. Je to velká ryba, která dosahuje velikosti až 1,5 m. Kanic je predátor. Má prostornou tlamu, s protáhlou spodní čelistí, pomocí níž dovede rychle uchvátit kořist. Mladší jedinci se živí především kraby a krevetami, zatímco dospělci pojídají hlavně ryby. Navzdory potravě není kanic gauza útočný, naopak často připlouvá k potápěčům a nechá se od nich hladit a krmit.  Vyskytuje se hlavně ve Středozemním moři, ale nalézt ho lze i v Indickém oceánu. Jde o oblíbenou konzumní rybu. Kvůli nadměrnému rybolovu dnes jde podle IUCN o ohrožený druh.

Epinephelus marginatus, the dusky grouper, the yellowbelly rock cod or yellowbelly grouper, is the best known grouper of the Mediterranean Sea and North Africa coast.


Historie.

Dánsko-švédský farmářský pes je plemeno poměrně staré, které již před dlouhou dobou chytalo hlodavce v Dánsku a na jihu Švédska. Jeho původní zemí původu bylo pouze Dánsko, tedy až do doby, než v 17. století začala okupace Švédska. V té době se dánsko-švédský farmářský pes rozšířil i sem. Předky těchto psů bychom hledali mezi středně velkými pinči z Německa, Anglie a Francie. Původní označení tohoto plemene bylo dánský foxteriér nebo skandinávský teriér. Tito psi ale ještě před druhou světovou válkou začali z neznámých důvodů mizet, avšak nic nebylo dokumentováno, jelikož se oficiálně nejednalo o uznané psí plemeno. Plemeno skutečně vymřelo a dlouhou dobu bylo považováno za vymřelé, než jej ve druhé polovině 20. století znovuoživili dánsko-švédští kynologové. Toto oživení bylo úspěšné a roku 1987 byl dánsko-švédský farmářský pes uznán všemi severskými chovatelskými kluby. Toho roku byl také sepsán první oficiální standard, který je, s menšími úpravami, používán i dnes.  V Česku toto psí plemeno není příliš známé, ani rozšířené, ale zdejší chov se začíná formovat — v druhé polovině roku 2015 se zde narodil první vrh štěňat. Plemeno se již rozšířilo i mimo Evropu a proto v roce 2003 vznikl v USA Danish/Swedish Farmdog Club of America. Plemeno se využívá již jen jako společník vhodný pro sportovce.

Vzhled.

Dánsko-švédský selský pes je spíše malé psí plemeno s kompaktním tělem a lehkou, ale dobře osvalenou konstrukcí. Srst, která pokrývá celé tělo, je krátká, přiléhavá, na dotek spíše hrubá a s podsadou. Je bez zápachu a zbarvení bývá bílé s hnědými, černými, červenými nebo oranžovými znaky. Ideální kohoutková výška dospělých jedinců je 32 až 37 cm, hmotnost se pohybuje mezi 7 a 12 kg.  Hlava je malá, trojúhelníková, s širokou, lehce zaoblenou lebkou a dobře vyjádřeným stopem. Čelisti jsou silné, s nůžkovým skusem. Uši jsou natočené dopředu, umístěné daleko od sebe a po stranách hlavy. Mají trojúhelníkovitý tvar a srst na nich netvoří volánky. Hřbet je poměrně dlouhý, široký, s dobře klenutými žebry. Ocas je buď přiměřeně dlouhý nebo se štěně narodí s vrozeně zkráceným ocasem, nikdy se nekupíruje.  Dánsko-švédský farmářský pes je lehce zaměnitelný s hladkosrstým foxteriérem, ten má ale protáhlejší hlavu a delší nohy. Je také o něco vyšší, ale zároveň lehčí.

Povaha.

Tito psi jsou milí, přátelští a nekonfliktní, čímž se značně liší od teriérů. Rychle si navyknou na životní styl svého majitele a přizpůsobí se mu. Jsou schopní i hnát zvířata, ke kterým mají kladný vztah, to se ale nedá říct o jejich vztahu k hlodavcům. Mají vůči nim přirozené lovecké pudy a málokdy odolají lovu. Dánsko-švédský farmářský pes dobře vychází i s dětmi, jejichž hry je schopný přetrpět. Jedná se o bystré, inteligentní a samostatné plemeno, takže se rychle učí a umí si i sám poradit s nečekanými vetřelci. Přestože dánsko-švédský farmářský pes neimponuje velikostí, je to dobrý hlídač, který na každého kolemjdoucího upozorní hlasitým štěkotem a v případě nutnosti je schopný svůj majetek i rodinu do krve bránit. Jinak se k cizím chová přátelsky nebo je ignoruje.

Dánsko-švédský farmářský pes, známý také jako dánsko-švédský selský pes nebo dánský kuřecí pes (švédsky: "Dansk-Svensk Gardshund", anglicky: "Danish Swedish Farmdog"), je malé až středně velké psí plemeno s povahou přátelského společníka a zdatného lovce hlodavců. Plemeno plně uznává Mezinárodní kynologická federace (FCI) a řadí jej do skupiny Pinčové, knírači, plemena molossoidní a švýcarští salašničtí psi, do sekce Pinčové a knírači. Číslo oficiálního standardu je 356.

Danish–Swedish farmdog () is a breed of dog that has its origin in Denmark and southern Sweden, but has become popular all over Scandinavia. It is an old native breed which has historically lived on farms in the eastern part of Denmark and southernmost part of Sweden (i.e. on both sides of The Sound, the narrow strait that separates the Danish island of Zealand from the southern tip of the Scandinavian peninsula), serving as a guard dog, rat catcher and hunting dog. The breed's soft and gentle temperament also makes them excellent companion dogs. There are some indications that the breed originates from the pinscher breeds and the British white hunting terriers.


Definice.

Neexistuje jedna univerzální definice toho, co je označováno pojmem talk show. Původně jde o rozhlasový žánr, proto se talk show řadí do zvukových televizních žánrů, neboť se klade důraz na mluvený projev. Termín „talk show“ se však začal používat až v polovině 60. let 20. století, přestože různé typy diskusních pořadů se v televizním vysílání objevovaly již od jejích počátků. Bernard Timberg definuje talk show jako „televizní pořad, který je strukturován okolo konverzace samé.“ Aktéry konverzace se stávají moderátor, host i publikum. Jeremy Orlebar klade důraz na diváky a talk show chápe jako televizní obdobu veřejné debaty, kde se probírají aktuální témata, o něž se publikum zajímá. Ústředními tématy talk shows jsou tedy aktuální události a zábavní průmysl.  V počátcích žánru se v těchto pořadech vyskytovaly zejména dialogy, rozhovory a komentáře. V současné době je doplňuje vizuální složka (např. scénky, videoklipy). Zejména ve Spojených státech vzhledem ke své popularitě se talk show stávají činitelem společenského, kulturního i politického dění. Oblíbené pořady a jejich moderátoři mohou nastolovat agendu, o čem se bude veřejně mluvit, mohou mobilizovat diváky, přinášejí populární osvětu a pomocí nepříjemných dotazů a nekorektnosti hrát politickokritickou úlohu.

Historie.

První talk show se objevovaly v rozhlase ve 20. letech 20. století. První rozhlasová talk show byla odvysílána v roce 1921 a do konce 20. let se vynořilo 21 podobných pořadů, které se zaměřovaly na různá témata – náboženství, kutilství či veřejné záležitosti. Moderátor neformálně promlouval k posluchačům, zároveň působil jako expert, který je má vzdělávat a poučovat o věcech, které jim byly vzdálené. Moderátoři sdělovali své pocity z knih či zážitky se známými osobnostmi. Od 30. let byla převážně jednosměrná komunikace nahrazována interaktivitou, když pořad Vox "Populi" začal vysílat rozhovory s lidmi na ulici. Vývoj televizní talk show kopíruje vývoj televizního vysílání.  Rozhlasová i televizní talk show přebírala již známé komunikační postupy, které přetvořila do oblíbené, ale nenákladné formy zábavy a sdílení informací. Inspiraci čerpala z forem vaudeville, varieté, music hall, které se skládaly z řady zábavných a hudebních výstupů, a z amerického hnutí Chautauqua, které na přelomu 19. a 20. století přinášelo zábavně-vzdělávací vystoupení na venkov. Ve hnědých stanech se odehrávaly série přednášek, rozhovorů, vystoupení s intelektuály, učiteli, duchovními, ale i baviči a hudebníky. Právě odtud přejaly zájem o známé a zajímavé osobnosti, zájem o aktuální společenské dějí a debatu o specializovaných tématech.  V České republice se talk show začaly objevovat až po roce 1989, kdy televizní stanice převzaly modely ze západní kultury.

5 nepsaných pravidel.

Podle Bernarda Timberga existuje pět nepsaných pravidel, která má většina tradičních talk show.

Žánry.

Bernard Timberg dělí talk show na tři hlavní podžánry.  Toto rozdělení žánrů však nemusí platit. Neurčitost pojmu umožňuje tvůrcům vytvářet vlastní zpracování žánru, hybridy či další podžánry. Záleží na výběru osobnosti moderátora, hostů a diváků. Dále je možné televizní talk show dělit podle formátu, počtu hostů, moderátorů a témat.

Struktura pořadu.

Talk show se obvykle skládá z úvodního monologu moderátora, ten posléze promluví k divákům, načež si sedne ke stolu, kde vede rozhovory s hosty, které jsou prokládány scénkami a zábavnými videi. Na závěr se moderátor rozloučí poděkuje divákům.  Struktura pořadů se však liší podle vysílacího času, publika a obsahu. Ranní vysílání variuje mezi zábavou a zpravodajstvím. Daytime talk show se vysílá zpravidla odpoledne, cílí na divačky a zaměřuje se proto více na bulvární informace. Late night show pak probíhá aktuální témata.

Talk show je televizní či rozhlasový pořad, kde moderátor s pozvanými hosty vede rozhovory, ty jsou prokládány hudebními či jinými kulturními vystoupeními nebo projekcemi krátkých ukázek.

A talk show or chat show is a television programming or radio programming genre structured around the act of spontaneous conversation. In a talk show, one person (or group of people) discusses various topics put forth by a talk show host. The tone of the show is shaped by the host personality, which also defines the "trademark" of the show.  Usually, guests consist of a group of people who are learned (such as current affairs experts or pundits) or who have experience with whatever issue is being discussed on the show for that episode. Other times, a single guest such as a celebrity or expert discusses their work or area of expertise with a host or co-hosts. A common feature, or unwritten rule, of talk shows is to be based on "fresh talk", that is talk that is, or at least appears to be, spontaneous,  A call-in show takes live phone calls from callers listening at home, in their cars, in their gardens, etc. Sometimes, guests are already seated but are often introduced and enter from backstage. There have been many notable talk show hosts; in many cases, the shows have made their hosts famous.


Život.

Thomas Gresham byl synem Richarda Greshama – předního londýnského obchodníka, starosty Londýna a poslance parlamentu. Svůj rytířský titul získal za to, že vyjednal pro královskou korunu Jindřicha VIII. výhodné úvěry od zahraničních kupců. Obchodnické umění se tak snažil předat i synovi, jehož nejprve poslal na kupeckou školu a jakmile to bylo možné, přičinil se rovněž i o jeho přijetí do kupecké společnosti jeho strýce Johna, zakladatele Greshamovy obchodní školy. Vystudoval univerzitu v Cambridgi a získal také právnické vzdělání.  Roku 1543 odjel Gresham do Nizozemí (dnešního Beneluxu), kde obchodoval a také jednal v některých záležitostech krále Jindřicha VIII. – působil zde jako jeden z jeho obchodních zástupců. Své sídlo si přitom zřídil v Antverpách v dnešní Belgii. V této době, konkrétně roku 1544, se rovněž oženil s Anne Ferneley, vdovou po významném londýnském obchodníkovi siru Williamu Readovi, se kterou měl později jednoho syna. Ten ovšem zemřel dříve, než Gresham sám. V roce 1551, když se anglická vláda dostala do finančních potíží, vyžádala si Greshamovy rady a umožnila mu provést jeho návrhy. Zasadil se o zvýšení hodnoty libry šterlinků na antverpské burze. Král Eduard VI. se tak zbavil téměř všech dluhů. Vláda také pověřovala Greshama diplomatickými úkoly. Roku 1553, s nástupem královny Marie I., Gresham krátce upadl u dvora v nemilost a byl nahrazen Aldermanem Williamem Dauntseym. Jeho strategie se však ukázaly být nefunkčními, a tak byl Gresham brzy povolán zpět.  Roku 1565 Gresham na vlastní náklady vybudoval londýnskou Královskou burzu. Inspiroval se přitom právě vzhledem burzy v Antverpách (kde strávil podstatnou část života), která začala jako první na světě fungovat asi o 30 let dříve.  21. listopadu 1579 Gresham náhle zemřel, za příčinu jeho skonu je dnes považována mrtvice. Pohřben byl v kostele svaté Heleny v Londýně. Jeho jediným známým potomkem (krom syna zesnulého v útlém věku) je mimomanželská dcera, která se později provdala za sira Nathaniela Bacona, nevlastního bratra známého anglického filozofa a experimentátora sira Francise Bacona.  Podle jeho závěti tak naprostá většina jeho majetku (kromě několika malých charitativních odkazů), plodící roční důchod ve výši přes 2300 liber ročně, přešla na jeho manželku a její následné dědice. Po její smrti však byla z těchto příjmů v jeho bývalém domě v londýnské čtvrti Bishopsgate založena a financována "Gresham College". V té mělo podle původní Greshamovy koncepce přednášet sedm profesorů o sedmi různých svobodných oborech, každý jeden den v týdnu – těmito obory měly být astronomie, geometrie, fyzika, právo, náboženství, rétorika a hudba. Gresham College se tak stala první školou „vyššího vzdělání“, kde nedocházelo ke specializaci studentů na „svůj“ obor v Británii.

Greshamův zákon.

Ekonomickou poučku, obvykle citovanou ve zjednodušené podobě jako: „Špatné peníze vytlačují dobré.“ ("Bad money drives out good."), pojmenoval po Thomasu Greshamovi až roku 1858 skotský ekonom Henry Dunning Macleod. Jsou-li mince raženy s různým podílem drahého kovu, pak podle Greshamova zákona se nakonec v oběhu prosadí ty méně kvalitní, protože ty, které obsahují vyšší podíl drahého kovu, si lidé spoří, a stahují je tak z oběhu.

Sir Thomas Gresham (1518/1519 Londýn – 21. listopadu 1579 tamtéž) byl anglický obchodník a finančník, zakladatel londýnské Královské burzy ("Royal Exchange"). Pracoval zejména pro krále Eduarda VI a jeho nevlastní sestry Marii I. a Alžbětu I.

Sir Thomas Gresham the Elder (; c. 1519 – 21 November 1579), was an English merchant and financier who acted on behalf of King Edward VI (1547–1553) and Edward's half-sisters, queens Mary I (1553–1558) and Elizabeth I (1558–1603).  In 1565 Gresham founded the Royal Exchange in the City of London.


Černá Hora a Srbsko.

Lim pramení pod vrcholem Maglič v oblasti Kuči na východě Černé Hory, v těsné blízkosti albánských hranic pod názvem "Vrmoša". Jeho pramen je jen pár kilometrů od pramene řeky Tara, ale obě řeky směřují opačným směrem, Tara teče na severozápad a Vrmoša na východ a již po několika kilometrech přechází do Albánie (albánsky Lumi i Vermoshit). Protéká pohořím Prokletije a vesnicí Vermosh, aby znovu vstoupil do Černé Hory pod názvem Grnčar. V městečku Gusinje přibírá říčku Vruje z pravé strany, pak pokračuje jako "Ljuča" ještě pár kilometrů do Plavského jezera, kde vytváří malou deltu. Po té jeho tok pokračuje směrem na sever pod vysokými horami zvanými Visitor, zbývajících 197 km pod názvem Lim. Prochází obcí Murino, pokračující přibližně na sever přes místa Vasojevići, Gornji Kolašin, Donji Kolašin a Komarani, soutěskou Tivran a městy Andrijevica, Berane, Bijelo Polje, Resnik a Nedakusi, a vstupuje na území Srbska mezi obcemi Dobrakovo a Gostun. Lim získává jako pravé přítoky Lješnicu (mezi obcemi Poda a Skakavac) a Bistricu (v blízkosti hranic) a jako levý přítok v blízkosti Bijelo Polje řeku Ljuboviđu.

Srbsko a Bosna a Hercegovina.

V hraniční oblasti se Lim vytváří dlouhou soutěsku "Kumanička Klisura", a to mezi horami Lisa (v Černé Hoře) a Ozren (v Srbsku). Pokračuje mezi horami Jadovnik, Pobijenik a Zlatar, pak vede přes severní části oblasti Sandžak (nebo Raška oblast). Proti proudu od Priboje je řeka přehrazena vodní elektrárnou Potpeć, čímž vytváří stejnojmennou přehradu, "Potpeć". Následují vesnice Garčanica, Lučice a města Brodarevo, Prijepolje, Pribojska Banja a Priboj. Za Pribojem se stáčí k severozápadu a vstupuje na území Bosny a Hercegoviny, ale jen na několik kilometrů, když teče zpět do Srbska a pak znovu do Bosny v Rudo. V Bosně a Hercegovině Lim teče mezi pohořími Bić, Javorje a Vučevica z jihu a horou Varda ze severu před tím, než se vlévá do Drinu u obce Međeđa. Nejnižší část řeky je zatopena přehradou Višegrad, vytvářející vodní elektrárnu Višegrad na řece Drina.

Charakteristika.

Lim patří do povodí Černého moře přes Drinu, Savu a Dunaj. Jeho povodí pokrývá plochu 5 963 km. Řeka není splavná.  Přibírá mnoho menších toků v Černé Hoře a Bosně a Hercegovině, nicméně nejdůležitější jsou jeho dva pravé přítoky v Srbsku, a to řeka Uvac a řeka Mileševa.  Existují tři hypotézy o původu jejího jména:

Polimlje.

Úrodnému údolí řeky se říká Polimlje (Полимље), což znamená "údolí Limu". Představuje oblast kolem údolí řeky. Skládá se z několika soutěsek a sníženin. Údolí je rozděleno do tří velkých částí: černohorské, Stari Vlah a bosenské.  Jde o důležitý zemědělský region, a to zejména díky pěstování ovoce a chovu zvířat. Je také důležitou trasou pro silnici, železnici ze Srbska do Černé Hory a k pobřeží Jaderského moře, kde se nachází nejvýznamnější železniční trať Bělehrad–Bar. Průmysl není významný (menší průmyslová centra jsou Berane, Bijelo Polje a Prijepolje), výjimkou je silně industrializované město Priboj. Většinu využití řeky tvoří výroba elektřiny v Srbsku s postavenou elektrárnou Potpeć a několika dalšími elektrárnami na hlavním přítoku Limu, na Uvacu. Navzdory potenciálu celá oblast Lim není rozvinutá a po celá desetiletí probíhá masivní vylidňování.

Hraniční spor.

Po rozpadu Jugoslávie v letech 1991/92 začala řeka Lim několikrát překračovat hranici Srbska a Bosny. Několik srbských vesnic zůstalo fyzicky odříznuto od zbytku území republiky. Vlády v Bělehradě a Sarajevu navrhly výměnu území, ale nebylo dosaženo žádné dohody.

Tragédie na řece Lim.

Dne 4. dubna 2004 kolem 10 hodiny večerní autobus vezoucí bulharské turisty (34 studentů a 16 dospělých) zpátky do svého města Svištov z výletu do Dubrovníku spadl a potopil se do řeky u srbské vesnice Gostun v blízkosti hranice s Černou Horou. Řidič ztratil kontrolu nad autobusem během zatáčení na horské silnici. Dvanáct dětí zemřelo a dalších 38 lidí bylo za pomoci místních obyvatel zachráněno.

Lim (černohorský a srbsky: Лим, "Lim") je řeka, která protéká územím Černé Hory, Albánie, Srbska a Bosny a Hercegoviny. Její délka je 220 km a je pravostranným a nejdelším přítokem řeky Drina.

The Lim (Bosnian, Montenegrin and Serbian: Лим / "Lim", ) is a river flowing through Montenegro, Serbia and Bosnia and Herzegovina. long, it is the right and the longest tributary of the Drina.


Dějiny.

Emanuel Schikaneder, známý jako Mozartův libretista (napsal libreto opery "Kouzelná flétna"), obdržel v roce 1786 licenci od rakouské vlády na stavbu divadla. Stavět se začalo v roce 1789 a budova byla dokončena v roce 1801 v empírovém stavebním slohu. (Mezitím v letech 1787–1801 divadlo hrálo v prozatímním působišti v budově Freihausu pod názvem Theater auf der Wieden.) Oficiální otevření se konalo 13. června představením opery "Alexander" od Alexandra Teybera. V divadle se konaly mnohé světové premiéry. Z oper to byl např. "Fidelio" od Beethovena. Koncem 19. a začátkem 20. století se divadlo stalo nejvýznamnějším centrem vídeňské operety, světovou premiéru zde měla většina děl známých skladatelů.  Během tohoto slavného období se v divadle vystřídali dva ředitelé, kteří svou činností výrazně přispěli ke slávě vídeňských operet. U zrodu vídeňské operety stáli Franz a Alois Pokorný, kteří angažovali Suppého a uvedli některé z jeho prvních děl. Jejich nástupce Friedrich Stramper, přitáhl do Vídně Girardiho, na druhé straně však vyhodil z divadla Carla Millöckera. U prvních úspěchů Millöckerových a Straussových operet stáli Maximilián Steiner a jeho syn Franz. Během jejich vrcholného období, koncem 19. století, byl ředitelem Divadla na Vídeňce velký divadelní talent, ale i dobrodruh Franz von Jauner. Během tzv. stříbrného období vídeňské operety stál v čele divadla William Karczag, který uvedl mnohé Lehárovy operety. Jeho maďarský původ mu velmi pomohl i ve vyhledávání nových talentovaných skladatelů (v čele s Emmerichem Kálmánem), kteří se v té době vynořili v Budapešti.  Po druhé světové válce se budova divadla stala náhradní scénou vybombardované Vídeňské státní opery. V roce 1955 byla uzavřena a počátkem 60. let jí hrozilo přebudování na garáže. K tomu však nedošlo a v roce 1962 bylo divadlo znovu otevřeno jako hudební divadlo. Donedávna tvořily těžiště repertoáru velké muzikálové produkce (premiéru zde měl nejúspěšnější muzikál z německy mluvících zemí "Elisabeth"), v rámci festivalů Wiener Festwochen a Klangbogen byly uváděny i opery a operety. Od roku 2006 se divadlo prezentuje opět jako operní - stagionového typu. Jubilejní mozartovský rok 2006 byl programově věnován odkazu tohoto skladatele.

Divadlo na Vídeňce, německy Theater an der Wien, je divadlo, které se nachází ve Vídni na ulici Linke Wienzeile v městském obvodu (Stadtbezirk) Mariahilf. Přívlastek „an der Wien“ v názvu divadla znamená „u [říčky] Vídeňky“. Tato říčka v současnosti teče u budovy divadla v podzemí a je překryta dlažbou.

The is a historic theatre in Vienna located on the Left Wienzeile in the Mariahilf district. Completed in 1801, the theatre has hosted the premieres of many celebrated works of theatre, opera, and symphonic music. Since 2006, it has served primarily as an opera house, hosting its own company.  Although "" is German for "Vienna", the "" in the name of the theatre is actually the name of the Wien River, which once flowed by the theatre site; "" means "on the banks of the Wien". In modern times, the river has been covered over in this location and the covered riverbed now houses the Naschmarkt, an open-air market.  The theatre is operated in cooperation with Vereinigte Bühnen Wien (VBW) which also operates the Raimund Theater and the .


Ekologie.

Vyskytuje se nejčastěji v chráněných mělkých vodách zálivů a zátok, vždy však pod pásmem odlivů, obvykle v hloubce okolo 3 m. Nikdy neční nad vodní hladinou, nesnáší vysušení. Nejčastěji vyrůstá v průzračné vodě na hrubém štěrku promíseném s jemným pískem, kde její kořeny mohou za příznivých podmínek pronikat i 50 cm hluboko.  Vocha mořská patří mezi kvetoucí cévnaté rostliny a všechny fáze jejího životního cyklu, včetně kvetení, opylování a klíčení semen, probíhají pod vodní hladinou. Rozmnožuje se jak semeny (na 1 m² jich může vzniknout i několik tisíců), tak i rozrůstáním oddenků.  Snáší teplotu od 5 do 20 °C, optimální teplota vody pro klíčení a růst je od 10 do 15 °C. Je přizpůsobena pro život v chladnějších podmínkách, při poklesu teploty v zimním období listy uhynou, ale kořeny většinou přežijí a na jaře obrazí. Roste jen v nezakalené čisté vodě a bývá využívána jako indikátor znečištění pobřežních vod, eutrofizace vody podporuje růst řas, které osídlují její listy a brání fotosyntéze. Vocha mořská potřebuje ke zdárnému růstu dostatek světla, jeho dostupnost pro rostlinu klesá s výškou vodního sloupce; v jižních mořích s intenzivnějším slunečním svitem se vyskytuje i ve větších hloubkách (10 m) než v severních vodách (2 m).  Rostliny snižují rychlost proudění vody a suspendované částečky se kolem nich usazují. Oddenky rostoucí vodorovně se postupně dostávají stále hlouběji a hlouběji a původní rostliny začnou odumírat.

Popis.

Plazivý článkovitý oddenek je shluky kořínků rostoucích z jeho uzlin ukotven asi 20 cm hluboko v substrátu mořského dna. Z oddenku, hrubého 2 až 5 mm, vyrůstají bohatě větvené, vzplývavé, zelené lodyhy dvojího typu.  První, listové, jsou porostlé pěti až osmi střídavými, přisedlými čárkovitými listy, dlouhými 50 až 100 cm a širokými 3 až 8 mm, které jsou podélně žilnaté a na koncích mají malý hrot nebo jsou tupé. Listy mají mezi buňkami vzduchové mezery sloužící jako plovací komory udržující listy ve svislé poloze, jejich trubkovité uzavřené pochvy mají ouška dlouhá 1 mm a jazýčky ještě kratší.  Druhé, květné, bývají stejně dlouhé i větvené a mívají jedno až pět ponořených, úžlabních, palicovitých květenství, která jsou zabalena do toulce jenž přechází nad květenstvím v listovou čepel. Štíhlé květenství je tvořeno jednopohlavnými květy bez květních obalů, které jsou umístěny ve dvou řadách podél zploštělého vřetene, střídavě samčí a samičí. Samčí květy mají jednu tyčinku s prašníkem, samičí obsahují semeník s krátkou čnělkou zakončenou rozdvojenou bliznou. Při opylování jsou uvolňována nesmáčívá pylová zrna slepená do vláken až 3 mm dlouhých a vznášejí se ve vodě i několik dnů, jsou tak zanášena ke zralým bliznám.

Rozmnožování.

Po opylení se ve vodě vyvíjejí i semena. Jsou ukryta ve 4milimetrových lahvicovitých nažkách, které mají v sobě bublinku vzduchu a po dozrání prasknou. Zralá semena jsou koncem léta rozptylována do okolí proudem vody nebo roznášena na nohou vodních ptáků. Po klesnutí ke dnu jsou vlivem vodních proudů většinou zanesena do prohlubní, které se postupně zaplní sedimentem a nové rostlinky tak snáze koření. Mohou začít klíčit podle místních podmínek v kteroukoliv roční dobu, jejich schopnost klíčit není delší než rok.  Rostlina se rozmnožuje i vegetativně. Rozrůstáním původního oddenku může na příhodném místě mořského dna vzniknou souvislá vegetace, tzv. podmořská louka, rozsáhlý klon jedné rostliny. Může porůstat území o rozloze až několika kilometrů čtverečních a dožívat se i desítky tisíců let.  Nové rostliny snižují rychlost proudění vody a suspendované částečky se kolem ní usazují. Oddenky rostoucí vodorovně se tak postupně dostávají stále hlouběji a hlouběji a původní rostliny začnou odumírat.

Význam.

Vocha mořská, jedna z „mořských trav“, je spásána některými býložravými vodními živočichy, např. želvami, sirénami, ježovkami i některými rybami (např. ploskozubci). Mimo to jejich husté porosty jsou kolonizovány jak množstvím epifytních řas, tak i stovkami druhů drobných i větších mořských živočichů, členovců, měkkýšů nebo ryb, kteří v nich nacházejí úkryt i potravu.  Utržené listy se v minulosti používaly jako hnojivo na polích, později počaly sloužit k vycpávání matrací a jako ochranný balicí materiál při přepravě křehkého zboží.

Externí odkazy.

Vocha mořská ("Zostera marina") je druh kvetoucích, vytrvalých hydrogamních rostlin rodu vocha, které jsou trvale ponořené v mořské vodě. Tato jednodomá rostlina severní polokoule je rozšířena podél evropských břehů od polárního kruhu až po Středozemní moře, u severních břehů Afriky a v Tichéma Atlantském oceánu podél Severní Ameriky a Asie.

Zostera marina is a species of seagrass known by the common names common eelgrass and seawrack. It is an aquatic plant native to marine environments on the coastlines of mostly northern sections of North America and Eurasia.


Biografie.

Původ, mládí.

Luisa Henrietta, rozená princezna Oranžsko-Nassavská, se narodila jako druhé dítě/nejstarší dcera z devíti potomků nizozemského prince Frederika Hendrika Oranžského a jeho manželky Amálie zu Solms-Braunfels, která jako dvorní dáma Alžběty Stuartovny, manželky "zimního krále" Fridricha Falckého, následovala svou paní do jejich nizozemského exilu.

Manželství, potomci.

V devatenácti letech, 7. prosince roku 1646, se Luisa Henrietta v Haagu provdala za braniborského kurfiřta Fridricha Viléma I., známého jako "Velký kurfiřt". Fridrich Vilém poznal domov Luisy Henrietty ještě jako kurprinc během dlouholetého pobytu v Nizozemí a věděl o významném postavení bohaté a vážené rodiny Oranžských mezi zámožnými a pokrokovými Nizozemci. Tímto svazkem doufal Velký kurfiřt zvrátit politické zápolení o Pomořansko ve svůj prospěch.  Během téměř jedenadvaceti let, kdy byla Luisa Henrietta braniborskou kurfiřtkou, podnikla četné cesty mezi Haagem, Královcem, Berlínem a Kleve, následovala svého manžela na polních taženích v Severní válce do Varšavy a až do Jutska ve Švédsku. Doprovázela ho i při lovu i při dlouhých vyjížďkách po jejich braniborských sídlech. Kromě řady potratů porodila Luisa Henrietta šest dětí, z nichž však matku přežili pouze tři synové:  Z nich pak pouze Fridrich jako jediný přežil i svého otce a stal se jeho dědicem a následníkem a později jako Fridrich I. Pruský i prvním králem v Prusku.  Luisa Henrietta byla svému muži „pragmaticky myslící a jednající politickou rádkyní. S velkým nasazením se zasadila o usmíření s Polskem a výměnou dopisů s polskou královnou Ludovikou Marií ovlivnila koaliční posun Braniborska v Severní válce ve prospěch Polska a tím uznání suverenity braniborského kurfiřta nad pruským vévodstvím. Jen málo kněžen mělo takový vliv.“  Roku 1650 daroval Fridrich Vilém své manželce Amt Bötzow severně Berlína. Zde nechala Luisa Henrietta na místě starého askánského loveckého zámečku braniborského kurfiřta Jáchyma II. Hektora vybudovat nový zámek v holandském stylu a dala mu roku 1652 jméno "Oranienburg" („Oranžský hrad“). Krátce poté převzal nové jméno celý Bötzow a od té doby se nazývá Oranienburg.  V roce 1663 nechala Luisa Henrietta v Oranienburgu zřídit první evropský kabinet porcelánu, zjevně pod vlivem obyčeje holandských domácností zdobit krb porcelánem. O dva roky později splnila slib, učiněný po zdárném porodu syna Karla Emila, a založila sirotčinec, kde našlo útočiště 24 opuštěných dětí. Statut instituce vypracovala sama a obmyslela ústav takovými dary, které zabezpečily sirotkům dobrou péči. Kolem roku 1650 nechal Velký kurfiřt v klášteře v Lehninu prodloužit západní křídlo klausury a rozšířil jej na lovecký zámeček. To vedlo k utlumení dvorského života v dřívějším cisterciáckém klášteře v Zauche, neboť Lusia Henrietta nyní dávala přednost Lehninu jako letní rezidenci. Poslední léta života trpěla Luisa Henrietta těžkými souchotinami. Zamřela v necelých čtyřiceti letech věku 18. června roku 1667. Pochována byla v hrobce v berlínském dómu.  V den 191. výročí skonu Luisy Henrietty byl na Zámeckém náměstí v Oranienburgu odhalen její pomník. Tvůrcem byl Friedrich Wilhelm Wolff (1816–1887) z Fehrbellinu.

Luisa (také Louisa) Henrietta Oranžská (či Oranžsko-Nassavská) (7. prosince 1627, Haag – 18. června 1667, Cölln), byla rodem nizozemská princezna z Oranžsko-Nassavské dynastie a sňatkem braniborská kurfiřtka a pruská vévodkyně.

Louise Henrietta of Nassau (, ; 7 December 1627 – 18 June 1667) was a Countess of Nassau, granddaughter of William I, Prince of Orange, "William the Silent", and an Electress of Brandenburg.


Design.

V reakci na úspěch Lancie Stratos v rallye, která měla motor uprostřed, se viceprezident výroby v automobilce Renault, Jean Terramorsi zeptal Marca Deschampse z designového studia Bertone, zda by navrhl novou sportovní verzi Renaultu 5 Alpine. Charakteristickým prvkem byla nová zadní karoserie, kterou navrhl Marcello Gandini z Bertone.  Ačkoliv standardní Renault 5 měl motor umístěný vpředu, 5 Turbo měl přeplňovaný motor Cleon o objemu 1397 cm³ umístěný uprostřed za předními sedadly v modifikovaném podvozku Renaultu 5. Ve standardní formě motor poskytoval výkon 118 kW/160 koní a 221 Nm točivého momentu.  Ačkoliv používá modifikovanou karosérii Renaultu 5 a byl značený jako Renault 5, mechanika byla radikálně odlišná. Nejviditelnější rozdíl je zadní náhon oproti normální verzi, která ná přední náhon. V době jeho spuštění prodeje to bylo nejvýkonnější produkční francouzské auto. Prvních 400 vyrobených 5 Turbo byly vyrobeny v souladu s homologací Group 4 konkurovat na mezinárodních rallye závodech, a bylo vyráběno v továrně v Dieppe.

Renault 5 Turbo 2.

Jakmile byly vyrobeny homologované modely, druhá verze s názvem Turbo 2 byla představena s použitím více dílů z Renaultu 5, které nahradily řadu komponenty z lehkých slitin v původní Turbo verzi. Turbo 2 byl levnější, ale blízko stejné výkonové úrovni, maximální rychlost 200 km/h a zrychlení z 0 na 100 km/h za 6,6 sekundy. Při zpětném pohledu originální Turbo 5 byl nazýván "Turbo 1".  Koncept malého Renaultu s motorem uprostřed se vrátil v roce 1998 informacemi o Renaultu Clio V6.

Závody.

Všechny závodní deriváty se opíraly o Turbo 1. Motory měly výkon až 132 kW/180 koní pro Critérium des Cévennes a 154 kW/210 koní pro Tour de Corse a 257 kW/350 koní pro 5 Turbo Maxi. S pilotem Jeanem Ragnottim v roce 1981 vyhrál R5 Turbo Rallye Monte Carlo v jeho prvním závodě v Mistrovství světa v rallye. 2WD R5 brzy začal čelit konkurenci novým Group B vozidel s pohonem 4WD, které byly rychlejší mimo zpevněné cesty.  V roce 2004 "Sports Car International" jmenoval R5 Turbo na # 9 v seznamu Top Sport Cars of the 1980s.

Renault 5 Turbo nebo R5 Turbo je vysocevýkonný hatchback odvozený od malého automobilu Renault 5, který v letech 1980 až 1985 vyráběla automobilka Renault. V lednu 1980 ho Renault představil na autosalonu v Bruselu. Automobil byl navržen pro rallye, ale také byl prodáván v cestovní podobě v celkovém počtu 3 576 kusů během čtyř let jeho výroby.

The Renault 5 Turbo or R5 Turbo is a high-performance hatchback automobile launched by the French manufacturer Renault at the Brussels Motor Show in January 1980. The car was primarily designed for rallying, but was also sold in a street version. A total of 4987 (turbo 1: 1820 and turbo 2: 3167) R5 Turbos were manufactured during a six-year production run.


Popis metody.

Dopadající elektromagnetické záření o energii "hν" předává svoji energii elektronům ozářeným v nějaké vrchní slupce atomu na povrchu měřeného vzorku. Pokud je energie záření dostatečná, je ozářený elektron emitován (viz fotoefekt). Pro jeho kinetickou energii "E" pak platí vztah  kde "E" je vazebná energie emitovaného elektronu vztažená k Fermiho mezi a "Φ" je výstupní práce měřeného vzorku. Aby mohl být tento vztah použit k výpočtu vazebné energie, je nutné znát výstupní práci vzorku. To lze naštěstí obejít díky tomu, že rychlost vystupujícího elektronu je ovlivněna kontaktním potenciálem, který je roven rozdílu výstupních prací spektrometru a vzorku "Φ" – "Φ", a který je třeba přičíst k pravé straně rovnice (1). Pro vazebnou energii lze tedy psát  kde "Φ" je výstupní práce spektrometru.  Elektromagnetické záření proniká ve zkoumaném vzorku do hloubky několika μm. Povrchovost metody je dána transportem elektronů v látce. Elektrony mohou být na cestě k povrchu ovlivněny různými interakcemi a pro fotoelektronovou spektroskopii jsou využitelné pouze ty elektrony, které cestou k povrchu neztratily žádnou energii. Pravděpodobnost nepružné interakce (tedy ztráty energie) je dána střední neelastickou volnou dráhou elektronu v látce (IMFP – "Inelastic Mean Free Path"), jejíž velikost je v řádu nm. Fotoelektrony a Augerovy elektrony, které prodělaly další nepružnou interakci, ztrácí část své energie a přispívají tedy k pozadí. To se na grafu, na kterém je vynesena intenzita v závislosti na vazebné energii, projeví nárůstem pozadí za každým spektrálním maximem směrem k vyšší vazebné energii.

Omezení metody.

Aby emitované elektrony donesly informace až do detektoru, musí být jejich střední volná dráha ve vakuu dostatečně velká. To je nutné zajistit dostatečně nízkým tlakem uvnitř aparatury (musí být menší než 10 Pa). Aparatura se ale kvůli delšímu zachování čistoty vzorků většinou čerpá na mnohem vyšší vakuum. Samotná naměřená maxima jsou rozšiřována relacemi neurčitosti času a energie a také Dopplerovým jevem. Maxima pak mají tvar konvoluce Lorentzovy a Gaussovy funkce.

Augerovy elektrony.

Ve fotoelektronovém spektru se kromě maxim odpovídajícím vazebným energiím elektronů měřeného vzorku objevují i linie odpovídající Augerovým elektronům (viz Augerův jev). Ty vznikají, když je díra po vyraženém elektronu zaplněna elektronem z vyšší slupky, jehož přebytečná energie je předána jinému elektronu z vyšší slupky, který je pak emitován z atomu. Tyto Augerovy elektrony lze ve spektru snadno rozeznat, protože jejich energie nezávisí na energii budícího záření, ale pouze na třech zúčastněných hladinách.

Druhy metody (podle použitého záření).

Rentgenová fotoelektronová spektroskopie (XPS - "X-ray photoelectron spectroscopy").

Při této metodě, jak už název naznačuje, se k emisi elektronů používá rentgenového záření. Jeho nejčastějším zdrojem jsou rentgenky, které vydávají charakteristické záření, jehož vlnová délka závisí na materiálu anody. Například rentgenka s hliníkovou anodou vydává záření o energii "hν" = 1486,6 eV (= o vlnové délce 0,83 nm) zatímco rentgenka s hořčíkovou anodou pak vydává záření o energii "hν" = 1253,6 eV (= o vlnové délce 0,99 nm). Tyto energie jsou dostatečně velké na zkoumání vnitřních hladin elektronového obalu.

Nevýhoda rentgenek.

Pokud jako zdroj rentgenového záření použijeme rentgenku, ve spektrech můžeme pozorovat i tzv. satelity, které vznikají v důsledku toho, že rentgenky kromě hlavní linie charakteristického záření vyzařují také vedlejší linie na vyšší energii, ale s menší intenzitou. Na anodě rentgenové lampy také vzniká brzdné záření, které se projevuje zvětšením pozadí.

Fotoelektronová spektroskopie buzená synchrotronovým zářením (SRPES - "synchrotron radiation photoelectron spectroscopy").

Tato metoda používá k buzení elektronů synchrotronové záření. Velkou výhodou této metody je, že záření vydávané synchrotronem je intenzivní a jeho energii (vlnovou délku) lze nastavit podle potřeby. Tato metoda poskytuje fotoelektronovou spektroskopii s vysokým rozlišením.

Ultrafialová fotoelektronová spektroskopie.

K emisi elektronů se používá ultrafialové záření. Jeho zdrojem může být např. heliová výbojka vydávající záření o energii 40,8 eV (= o vlnové délce 30,4 nm) a 21,2 eV (58,4 nm). Toto záření má malou energii a proto je tato metoda vhodná pro zkoumání valenčního pásu.

Spektrometry v této metodě.

Nejběžnějším typem analyzátoru, který slouží k energetickému rozdělení elektronů, je hemisférický analyzátor. V jeho první části jsou elektrony zpomalovány o definovanou energii a fokusovány elektronovou optikou. Následně elektrony putují do prostoru mezi dvě soustředné polokoule, na které je přiloženo napětí. Elektrické pole mezi polokoulemi propustí k výstupní štěrbině pouze elektrony o určité kinetické energii.

Fotoelektronová spektroskopie (PES – "photoelectron spectroscopy" nebo také "photoemission spectroscopy") je povrchově citlivá metoda, jíž se využívá k určování chemického složení a stavu povrchů pevných látek. Základem této metody je měření energetického rozdělení elektronů emitovaných povrchem měřené pevné látky v důsledku fotoelektrického jevu.

Photoemission spectroscopy (PES), also known as photoelectron spectroscopy, refers to energy measurement of electrons emitted from solids, gases or liquids by the photoelectric effect, in order to determine the binding energies of electrons in the substance. The term refers to various techniques, depending on whether the ionization energy is provided by X-ray photons or ultraviolet photons. Regardless of the incident photon beam, however, all photoelectron spectroscopy revolves around the general theme of surface analysis by measuring the ejected electrons.


Životopis.

Narodila se v ukrajinském městě Stanislav, které se v roce 1962 přejmenovalo na Ivano-Frankivsk. Její otec byl Bělorus a sloužil zde v Rudé armádě. Matka byla Ukrajinka. Po ukončení otcovy služby se rodina přestěhovala na běloruský venkov, kde rodiče pracovali jako učitelé.  Alexijevičová v roce 1972 vystudovala žurnalistiku na "Leninově univerzitě" v Minsku (dnes "Běloruská státní univerzita"). Pak pracovala pro regionální noviny a také jako učitelka. Roku 1976 se stala dopisovatelkou minského literárního časopisu "Neman". Jako novinářka dělala rozhovory s lidmi, kteří zažili druhou světovou válku, sovětskou intervenci v Afghánistánu nebo Černobylskou havárii. Po politickém pronásledování režimem prezidenta Alexandra Lukašenka opustila v roce 2000 Bělorusko a prožila déle nežli deset let v zahraničí, což vnímala jako svůj protest proti tomuto režimu. Žila v Paříži, Göteborgu a Berlíně. V roce 2011 se opět vrátila do Minsku, její díla avšak nejsou v zemi vydávána.

Politické názory.

O běloruské opozici.

Světlana Alexijevičová vždy patřila k oponentům běloruského prezidenta Alexandra Lukašenka, zároveň však otevřeně kritizovala běloruskou opozici, že je naprosto odtržená od reality. Doslova se vyjádřila, že v Bělorusku není ani národní, ani demokratické opoziční hnutí, nýbrž jen jakési "klubové hnutí", jehož členové se navíc prezentují jako jediní možní opoziční představitelé, s nimiž by měl Západ komunikovat.

O Rusku a Ukrajině.

Na tiskové konferenci, kterou Světlana Alexijevičová uspořádala po obdržení Nobelovy ceny, na otázky, týkající se jejího postoje k současné ruské politice, spisovatelka odpověděla: "Mám ráda ten dobrý, humánní ruský svět, který je uctíván - svět literatury, baletu, hudby. Mým světem však není svět Stalina, Beriji, Putina a Šojgu." Světlana Alexijevičová přitom připomněla odpovědnost ruského vedení za informační válku a protiukrajinskou propagandu, jejímž výsledkem m. j. bylo, že 86% obyvatel Ruska schvalovalo vraždění lidí v Doněcku a ještě se mnozí Rusové těmto obětem posmívali. V květnu 2015 ve Varšavě na besedě o své nové knize "Время second-hand. Конец красного человека" spisovatelka vyslovila názor, že úpadek myšlení a občanských postojů obyvatel Ruska je výsledkem 70 let vymývání mozků, po nichž následovalo dalších 20 let okrádání a ožebračování.

Vystoupení z ruského PEN klubu.

Na počátku roku 2017 Světlana Alexijevičová vystoupila z ruské pobočky mezinárodního PEN klubu. Příčinou bylo, že koncem roku 2016 byl z ruského PEN klubu vyloučen novinář Sergej Parchomenko kvůli tomu, že požádal Vladimíra Putina, aby udělil milost ukrajinskému režisérovi Olehu Sencovovi, který byl v Rusku odsouzen na 20 let nepodmíněně za tzv. "extremismus". Žádost o milost pro Sencova, adresovanou ruskému prezidentovi, následně podpořilo dalších cca 60 ruských spisovatelů a publicistů. Vedení PEN klubu vyloučení publicisty Parchomenka odůvodnilo jeho "provokační činností, neslučitelnou s úkoly a cíli organizace". Rozpory mezi vedením PEN klubu a některými jeho členy trvaly prakticky již od vypuknutí konfliktu na Ukrajině a okupace Krymu na začátku roku 2014. Po vyloučení Sergeje Parchomenka z PEN klubu vzápětí vystoupili spisovatelé Lev Rubinštejn, Boris Akunin, Alexandr Iličevskij a poté i Světlana Alexijevičová.

Dílo.

Knihy popisují osudy jednotlivce v sovětském a postsovětském období formou literární kroniky a zároveň koláží rozhovorů. Balancují mezi beletrií a dokumentem. Její tvorba je ovlivněna běloruským spisovatelem Alěsem Adamovičem (1927–1994), který napsal, že jediný způsob, jak popsat hrůzy 20. století není psaní beletrie, ale dokumentace výpovědi svědků.  Svou první knihu "Válka nemá ženskou tvář" napsala v roce 1983. Cenzura v knize objevila antikomunistické postoje a byla vydána až o dva roky později na počátku období perestrojky. Během pěti let se jí prodalo přes 2 miliony kusů. Je tvořena monology žen o různých aspektech Druhé světové války. Následující kniha "Poslední svědkové" zachycuje vzpomínky lidí, kteří své dětství prožili v Druhé světové válce. Popisuje v ní i zkušenosti své rodiny během války a vlády Josifa Stalina. Román "Zinkoví chlapci" napsala v roce 1989 po uskutečnění asi 500 rozhovorů s veterány z afghánské války a s matkami padlých vojáků. Název odkazuje na zinkové rakve, v nichž se mrtví vojáci vraceli do Sovětského svazu. Vydána byla v roce 1992 a Alexijevičová kvůli ní několikrát stála před soudem. Odsouzena nakonec nebyla. Osudy lidí, postižených černobylskou jadernou havárií zmapovala v knize "Modlitba za Černobyl". V roce 1993 napsala o sebevraždách po rozpadu Sovětského svazu, kdy se lidé museli vypořádávat s novým společenským zřízením a přehodnocováním historie. Další knihy již nebyly vydávány státními nakladatelstvími, ale dvě knihy vyšly v soukromých běloruských nakladatelstvích. Stala se tak známější více v zahraničí než ve své zemi.  Její knihy byly přeloženy do více než 30 jazyků. V češtině byly vydány knihy "Válka nemá ženskou tvář" (překlad Vladimír Michna), "Modlitba za Černobyl: kronika budoucnosti" (překlad Milan Jungmann) a "Doba z druhé ruky: konec rudého člověka" (překlad Pavla Bošková). V roce 2014 navštívila Festival spisovatelů Praha. V roce 2015 obdržela Nobelovu cenu za literaturu za ""polyfonní literární styl, který je dokumentem utrpení a odvahy naší doby"".

Světlana Alexandrovna Alexijevičová (, * 31. května 1948 Stanislav, nyní Ivano-Frankivsk na Ukrajině) je rusky píšící běloruská spisovatelka a investigativní novinářka. V roce 2015 obdržela Nobelovu cenu za literaturu jako první Bělorus.

Svetlana Alexandrovna Alexievich (born 31 May 1948 in Ivano-Frankivsk) is a Belarusian investigative journalist, essayist and oral historian who writes in Russian. She was awarded the 2015 Nobel Prize in Literature "for her polyphonic writings, a monument to suffering and courage in our time". She is the first writer from Belarus to receive the award.


Soukromý život.

Původ a studium.

Z otcovy strany má sudetoněmecké předky. Vyučil se zubním technikem, následné studium historie a filozofie na Vídeňské univerzitě nedokončil.

Osobní život.

Heinz-Christian Strache je ženatý, jeho manželkou je od roku 2016 Philippa Strache (roz. Beck).

Politická kariéra.

Dlouholetý předseda FPÖ (2005–2019).

Dne 23. dubna 2005 byl poprvé na stranickém sjezdu se ziskem 90,11% odevzdaných hlasů zvolen předsedou Svobodné strany Rakouska (FPÖ). Při druhé kandidatuře na předsedu na sjezdu strany v  Innsbrucku v roce 2007 potvrdil svůj mandát, když obdržel 389 z celkových 396 hlasů (94,85 %).  V letech 2006 a 2008 získal mandát v rakouské Národní radě. V květnu roku 2009 byl v Linci opět zvolen předsedou strany se ziskem 97,23 %, když pro něho hlasovalo 421 z 433 přítomných delegátů. V červnu roku 2011 dostal Strache na stranickém sjezdu ve Štýrském Hradci 94,36 % hlasů. Pro jeho znovuzvolení předsedou strany se vyslovilo 519 z celkových 550 delegátů.  V roce 2013 byl na sjezdu ve Štýrském Hradci opětovně zvolen předsedou strany, když oslovil 96,32 %, tedy 471 z 497 přítomných delegátů. Nastoupil tak již do svého pátého funkčního období v řadě. V listopadu roku 2014 byl zvolen poměrem 99,23 % hlasů (tj. 388 z celkových 391) jednoznačně předsedou vídeňské organizace FPÖ, což bylo na úrovni předchozích hlasování let 2010 (99,12 %) a 2012 (99,21 %), avšak o poznání méně nežli v roce 2008 (99,38 %).  Na začátku března roku 2017 byl Heinz-Christian Strache opětovně potvrzen ve funkci stranického předsedy, když získal na sjezdu v korutanském Klagenfurtu 98,7 % hlasů od cca 700 přítomných delegátů.

Rakouský vicekancléř a ministr.

Strache byl dne 18. prosince 2017 spolkovým prezidentem Alexandrem Van der Bellenem jmenován rakouským vicekancléřem a ministrem pro úředníky a sport v koaliční vládě Sebastiana Kurze, vytvořené spolu s Rakouskou lidovou stranou (ÖVP). 18. května 2019 ohlásil rezignaci na své funkce ve vládě pod vlivem skandálu s videem, ve kterém spolu s dalším politikem FPÖ, Johannem Gudenusem, slibuje údajné "neteři ruského oligarchy" pomoc s dojednáním zakázek ze státního rozpočtu výměnou za pomoc před volbami. Strache rovněž oznámil rezignaci na post předsedy FPÖ. Na této pozici ho nahradil Norber Hofer.

Volby do Evropského parlamentu v Rakousku 2019.

Ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2019 kandidoval za FPÖ, na kandidátce byl na 42. místě. Strana nakonec získala tři mandáty, Strache obdržel více než 45 tisíc preferenčních hlasů a měl se stát poslancem, mandát ale nakonec odmítl.

Vyloučení ze strany.

V prosinci roku 2019 byl Strache vyloučen z FPÖ. Důvodem vyloučení bylo podezření ze zpronevěry stranických peněz.

Heinz-Christian Strache (* 12. června 1969 Vídeň) je rakouský politik a bývalý předseda Svobodné strany Rakouska (FPÖ). Od 18. prosince 2017 do května 2019 byl rakouským vicekancléřem a ministrem pro úředníky a sport v koaliční první vládě Sebastiana Kurze, vytvořené spolu s Rakouskou lidovou stranou (ÖVP). 18. května 2019 oznámil rezignaci na své funkce pod vlivem skandálu s videem, na kterém slibuje státní zakázky výměnou za pomoc před volbami falešné příbuzné ruského oligarchy.

Heinz-Christian Strache (born 12 June 1969) is an Austrian politician and dental technician who served as Vice-Chancellor of Austria from 2017 to 2019 before resigning for treasonous behavior. He was also Minister of Civil Service and Sports from January 2018 to May 2019 and chairman of the Freedom Party (FPÖ) from April 2005 to May 2019. He previously served as a member of the National Council from October 2006 until December 2017 and as a member of the municipal council and state legislature of Vienna (2001–2006).  In May 2019, footage from 2017 was released showing Strache suggesting he could offer business contracts in exchange for political support from a woman posing as the niece of a Russian oligarch. The video also shows his ideas about turning the country's largest-circulation tabloid, the "Kronen Zeitung", into a mouthpiece of the FPÖ. On 18 May 2019, in the wake of the Ibiza affair, Strache announced his resignation as vice-chancellor of Austria, minister, and chairman of the Freedom Party.  On 1 October 2019, Strache announced that he was retiring from politics and suspending his membership in the Freedom Party.  Before the Freedom Party revoked his rights to supervise his page (which is owned by the party), Strache had almost 800,000 Facebook followers, equivalent to about 10% of Austria’s population.


Princezna Francie.

Narodila se v Palais du Louvre v Paříži. Byla třetím dítětem a druhou dcerou francouzského krále Jindřicha IV. a jeho druhé manželky Marie Medicejské. Jejími staršími sourozenci byli Ludvík XIII. a Izabela Bourbonská. Mladší sourozenci byli Mikuláš Jindřich, Gaston Orleánský a Henrietta Marie Bourbonská. Kristýna byla švagrová krále Filipa IV. Španělského přes sestru Izabelu a Karla I., krále Anglie přes sestru Henriettu.  Po svatbě starší sestry Izabely se španělským králem Filipem, dostala Kristýna titul nejstarší královy (neprovdané) dcery, "Madame Royale". Potom co se i ona sama vdala, připadl tento titul mladší sestře Henriettě Marii.

Princezna Piedmontu.

Svatba s Viktorem Amadeem I. Savojským se konala 10. února 1619 v Louvru. Od roku 1619 do doby, než se její manžel stal vévodou, byla známa jako "Princezna Piedmontu". Její manžel byl synem Karla Emanuela I., savojského vévody a Kateřiny Michaely Španělské. Kateřina Michaela byla dcera španělského krále Filipa II. a Alžběty z Valois. Alžbětinými rodiči byli král Francie Jindřich II. Francouzský a Kateřina Medicejská. Kristýna sebou do Savojska přinesla vzdělanost a kulturu francouzského dvora. Později žila v "Palazzo Madama", který nechala přestavět. Na její popud byl také opraven hrad "Castello del Valentino" a zmodernizován "Royal Palace" v Turíně. Chtěla si také přivlastnit "Vigna di Madama Reale", starou rezidenci svého švagra Mořice Savojského.  Se svou sestrou Henriettou Marií, manželkou Karla I. Stuarta, soupeřila v nádheře a okázalosti svého dvora. Podporovala svého manžela v nárocích na Kyperský a Jeruzalémský trůn a netajila se s tím, že by byla raději královnou než vévodkyní. Chtěla také savojské vévodství přeměnit v malou Francii.

Vévodkyně a regentka Savojska.

Viktor Amadeus se stal vévodou po smrti svého otce 26. července roku 1630. Když v roce 1637 zemřel, stala se Kristina regentkou za svého nezletilého syna Františka Hyacinta a po jeho smrti i za svého druhého syna, Karla Emanuela II. Spolu s jejím francouzským okolím vedla spory o moc s princem Mořicem a jeho mladším bratrem Tomášem Františkem Savojským. Po smrti Františka Hyacinta začali oba bratři s podporou Španělska "Piedmontskou občanskou válku", kdy se proti sobě postavily dvě skupiny – "principisté", kteří podporovali prince a "madamisté", kteří podporovali Kristýnu. Kristýna byla pověstná svou rozmařilostí a množstvím milenců, její otec Jindřich IV. byl také vyhlášený sukničkář s množstvím milenek.  Po čtyřech letech bojů, díky vojenské podpoře Francie, Kristýna zvítězila. Když byl v roce 1642 podepsán mír, oženil se Mořic se svou čtrnáctiletou neteří Luisou Kristýnou, aby se mohl oženit, musel se vzdát hodnosti kardinála a zproštění požádat papeže Pavla V. Po svatbě se Mořic stal zároveň guvernérem Nice. Kristýna zůstala regentkou až do plnoletosti syna Karla Emanuela v roce 1648. Poté žila ničím nerušený soukromý život a udržovala vztahy s francouzským vyslancem Marinim, se svým švagrem Mauriziem a s hrabětem Filipem d'Aglié, pohledným, učeným a odvážným mužem, který jí zůstal věrný po celý svůj život. Podporovala svého syna Karla Emanuela II. ke svatbě s jeho neteří Františkou Magdalénou Orleánskou. Ta byla nejmladší přeživší dcerou Kristýnina bratra Gastona. Vzali se 3. dubna roku 1663.  Kristýna zemřela v "Palazzo Madama" v Turíně 27. prosince 1663 ve věku 57 let. Byla pochována v bazilice Sant'Andrea ve Vercelli. Přežila čtyři ze svých sedmi dětí.  Její snaha Františka Magdaléna zemřela v lednu roku 1664 a Kristýnin syn se oženil se svou další příbuznou, Marií Johannou Savojskou. Marie porodila Viktora Amadea II., který si vzal za ženu další francouzskou princeznu, Annu Marii Orleánskou. Sedmnáct let po Kristýnině smrti se její vnučka Viktorie Bavorská, třetí dcera Jindřišky Adély Savojské, vdala za vnuka Kristýnina staršího bratra, Ludvíka Francouzského. Kristýna se tak stala přímým předchůdcem španělské větve Bourbonů přes Viktoriina druhého syna Filipa V.  Jedním z Kristýniných potomků je také modelka a herečka Brooke Shieldsová.

Kristina Bourbonská (10. února 1606, Paříž – 27. prosince 1663, Turín) byla savojská vévodkyně a sestra Ludvíka XIII. Po smrti jejího manžela Viktora Amadea I. Savojského v roce 1637 převzala do roku 1648 regentství v Savojsku za své nezletilé syny.

Christine of France (10 February 1606 – 27 December 1663) was the sister of Louis XIII and the Duchess of Savoy by marriage. At the death of her husband Victor Amadeus I in 1637, she acted as regent of Savoy between 1637 and 1648.


Život.

Evangelos Venizelos se narodil v roce 1957 v Soluni, pochází z města Kymi na ostrově Euboia. Vystudoval právo na Aristotelově univerzitě v Soluni. V roce 1990 se stal členem strany PASOK, která vládla značnou část devadesátých let 20. století. V tomto období zastával Venizelos post mluvčího vlády, ministra médií, dopravy a komunikaci, justice, kultury a rozvoje. Od roku 2011 působil jako ministr financí, poté, co v této funkci vystřídal u lidu méně populárního Jorga Papakonstantinua. Venizelos, se v rámci PASOKu snažil prosazovat úspornou politiku, aby tak zabránil bankrotu Řecka. Od stejného roku působil jako místopředseda vlády, když nahradil Theodorose Pangalose. Po vytvoření koalice PASOKu a Nové Demokracie v listopadu 2011 a odstoupení premiéra Papandreua působil Venizelos jako místopředseda vlády a ministr financí ve vládě Lukase Papadimose, která měla zemi přivést k předčasným volbám. 11. března. 2012 byl Venizelos zvolen předsedou strany PASOK, když nahradil bývalého předsedu Jorgose Papandreua, následně byl nahrazen na postu ministra financí, když odstoupil, protože se musel věnovat předvolebnímu vedení strany.  Po květnových předčasných volbách vyhrála strana Nová Demokracie, avšak nepodařilo se jí vytvořit vládu, protože PASOK dosáhl pouze 13 % hlasů, což byl zatím nejhorší výsledek v historii strany. V červnových parlamentních volbách získala Nea Dimokratia 29 % hlasů a opět vyhrála volby, přičemž si polepšila téměř o 9 %. PASOK si udržel téměř stejné číslo, jako v předchozích volbách, dosáhl 12,28 %. Samaras následně vytvořil vládu národní záchrany po dohodě s Evangelosem Venizelosem a s Fotisem Kuvelisem, předsedou levicové strany DIMAR. Venizelos se stal jedním z vládních lídrů, ovšem neobdržel žádnou ministerskou pozici. Premiérem se stal Antonis Samaras.  Vláda měla za cíl pokračovat v úsporných opatřeních. Samarasova vláda připravila širší úsporný balíček, který má za cíl ušetřit přes 13 miliard eur, za něž mělo Řecko dostat 30 miliard z druhé záchranné půjčky. Tento balíček, nazvaný Memorandum III. měl být podle řecké vlády posledním velkým úsporným opatřením. Právě politika Venizelose a koaličního partnera Kuvelise pomohla vyjednat méně tvrdé podmínky tohoto úsporného opatření, jaké žádali řečtí věřitelé, tedy Evropská unie, měnový fond a Evropská centrální banka. V parlamentu balíček prošel těsnou většinou, 153 poslanců, protože 6 poslanců z koaliční strany PASOK hlasovalo proti, stejně jako i jeden poslanec z Nea Dimokratia. Venizelos se následně rozhodl těchto 6 poslanců ze strany vyloučit. Mezi vyloučenými byl i jeden z nejvýznamnějších členů strany a vícenásobný ministr Kostas Skandalidis. DIMAR nesouhlasila s částí úsporného programu, proto se zdržela hlasování, čímž se zároveň Samarasova vláda dostala do těžké pozice, ovšem nakonec se Kuvelis vládu rozhodl podržet v následujících rozhodnutích. V těžké pozici stála i samotná strana PASOK a Venizelos, proto se podle neoficiálních informací v straně jistou dobu mluvilo o výměně předsedy, ačkoli Venizelos je pokračovatelem tvrdé úsporné a proevropské politiky svého předchůdce Jeorja Papandreua.  Po rozhodnutí premiéra Samarase v červnu 2013 zrušit řeckou státní televizi a rádio ERT opustil vládu Fotis Kuvelis a jeho strana DIMAR, Venizelos se po dohodě o novém, menším vysílacím kanálu rozhodl ve vládě setrvat a neriskovat předčasné volby, proto byla celá vláda, složená nyní z Nea Dimokratia a PASOK pozměněna, přičemž Venizelos se stal jejím místopředsedou a také ministrem zahraničních věcí.  V prosinci 2014, poté co se parlamentem nepodařilo zvolit řeckého prezidenta ze strany PASOK vystoupil Jorgos Papandreu, který měl jiné názory s Venizelou a tak si vytvořil vlastní stranu. Spolu sním odešlo mnoho významných členů. Ve volbách v lednu 2015 získal PASOK pouze 4,68 % a po vítězství Alexise Tsiprase je tak v opozici. Venizelos špatný volební výsledek připsal odchodu Papandrea a setrval v čele strany. V další volbě předsedy strany PASOK, která se uskutečnila v červnu 2015, však byl poražen a na čele strany ho vystřídala Fofi Gennimata.

Evangelos Venizelos (řecky Ευάγγελος Βενιζέλος; * 1. leden, 1957, Soluň) je řecký politik, poslanec socialistické strany PASOK, bývalý místopředseda vlády a ministr zahraničních věcí ve vládě Antonise Samarase (2012-2015) a bývalý místopředseda vlády a ministr financí ve vládách Jorgose Papandreua a Lukase Papadimose v letech 2009-2012. V letech 2013-2015 byl předseda strany PASOK.

Evangelos Venizelos (, ; born 1 January 1957) is a Greek academic and politician who was Deputy Prime Minister of Greece and Minister for Foreign Affairs from 25 June 2013 to 27 January 2015. Previously, he was Deputy Prime Minister and Minister for Finance of Greece from 17 June 2011 to 21 March 2012. He is a member of the Hellenic Parliament for the Panhellenic Socialist Movement (PASOK) for the first electoral district of Thessaloniki.  He is a Professor of Constitutional Law at the Law School of the Aristotle University of Thessaloniki.  On 18 March 2012, Venizelos was elected unopposed to replace George Papandreou as PASOK president and led the party in the May 2012 general election as well as the June 2012 general election.