Právní zakotvení.

Aktuálně střídavou péči upravuje zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, který nabyl účinnosti 1. 1. 2014.  Tento zákon v § 906 odst. 1 říká: „"Má-li být rozhodnuto o rozvodu manželství rodičů dítěte, soud nejprve určí, jak bude každý z rodičů napříště o dítě pečovat, a to s uvážením zájmu dítěte; s tímto zřetelem se od souhlasného stanoviska rodičů soud odchýlí jen tehdy, vyžaduje-li to zájem dítěte. Soud vezme v úvahu nejen vztah dítěte ke každému z rodičů, ale také jeho vztah k sourozencům, popřípadě i k prarodičům."“  Tentýž paragraf odst. 2: „"Soud může rozhodnout i tak, že schválí dohodu rodičů, ledaže je zřejmé, že dohodnutý způsob výkonu rodičovské odpovědnosti není v souladu se zájmem dítěte."“  Dále pak § 907 odst. 1 říká: „"Soud může svěřit dítě do péče jednoho z rodičů, nebo do střídavé péče, nebo do společné péče; soud může dítě svěřit i do péče jiné osoby než rodiče, je-li to potřebné v zájmu dítěte. Má-li být dítě svěřeno do společné péče, je třeba, aby s tím rodiče souhlasili."“  To znamená, že soud může o střídavé péči rozhodnout i bez souhlasu rodičů. Jinak řečeno, souhlas rodičů je nezbytný pouze u společné péče. Legislativně dle § 909 občanského zákoníku také platí: „"Změní-li se poměry, soud změní rozhodnutí týkající se výkonu povinností a práv vyplývajících z rodičovské odpovědnosti i bez návrhu."“  Střídavou péčí se též opakovaně zabýval Ústavní soud. Nálezem ze dne 26. května 2014, sp. zn. I. ÚS 2482/13, je stanovena střídavá péče jako prioritní volba v případě rozchodu rodičů:  Další nález ze dne 30. května 2014, sp. zn. I. ÚS 1506/13, se vypořádává s častou námitkou vzdálenosti mezi bydlišti obou rodičů:  Nález ze dne 25. 9. 2014, sp. zn. I. ÚS 3216/13:  Další nález ze dne 30. 12. 2014, sp. zn. I. ÚS 1554/14, se detailně věnuje střídavé péči a kvalitě komunikace mezi rodiči:  Současně ale platí, že rozhodujícím kritériem je vždy zájem dítěte:

Návrh na střídavou péči.

Návrh na střídavou péči se podává písemně u okresního soudu, v jehož obvodu má dítě své bydliště. Podle zákona ani jeden z rodičů nemůže zastoupit dítě, jde-li o právní úkony ve věcech, při nichž by mohlo dojít ke střetu zájmu mezi rodiči a dítětem. Dítěti bude proto soudem ustanoven opatrovník (orgán sociálně-právní ochrany dětí). V návrhu na střídavou péči je doporučeno popsat sebe, dítě i druhého rodiče. Vztahy v rodině, svůj vztah k dítěti a důvody, proč dítě chcete mít ve střídavé péči. Z návrhu by mělo být jasné že jste schopen (schopna) se o dítě postarat jak po výchovné tak po hmotné stránce.

Předpoklady pro rozhodnutí o střídavé péči.

Při rozhodování o svěření dítěte do výchovy rodičů soud sleduje především zájem dítěte s ohledem na jeho osobnost, zejména vlohy, schopnosti a vývojové možnosti, a se zřetelem na životní poměry rodičů. Dbá, aby bylo respektováno právo dítěte na péči obou rodičů a udržování pravidelného osobního styku s nimi.  V zákoně jsou stanoveny základní podmínky pro uložení střídavé péče. Zákon však nestanovuje například frekvenci střídání (po týdnu, po 14 dnech, atd.), proto je vhodné, aby se rodiče na četnosti dohodli. Pokud dohoda není možná, pak o frekvenci rozhoduje soud, který musí mít na zřeteli hlavně zájem dítěte.

Formy střídavé péče.

Střídavá péče může mít mnoho časových forem. U menších dětí je možno zavést střídání v kratších časových intervalech, po 2 nebo 3 dnech. Podle Daniely Kovářové zahrnují moudřejší rodiče do „svého” týdne alespoň jedno odpoledne, kde se zejména menší dítě, setká s druhým rodičem. Kovářová tvrdí, že podle psychologů se u menších dětí z důvodu stýskání nedoporučují intervaly delší než týden, starší děti mohou mít intervaly delší, týden nebo dva týdny. „Existují však i fungující uspořádání, v nichž se rodiče střídají v péči po měsíci nebo čtvrt roce.“ Časové rozložení péče rodičů nemusí být jen v poměru 50 : 50, ale i v jiném (60 : 40, 55 : 45). Kvůli výchovnému působení by mělo dítě mít možnost trávit s každým rodičem minimálně 30% času (což platí i pokud je dítě v péči pouze jednoho rodiče).

Role matky a otce ve výchově dítěte.

V životě dětí jsou matka a otec nejdůležitějšími osobami vůbec. Když je rodina pohromadě i když se rozdělí. Vliv na dítě ze strany matky a otce je nezastupitelný, nelze ho ničím nahradit. Každý z rodičů má většinou jiný styl výchovy, který dítěti předává jistý model chování. Od matky se dítě učí jak být ženou a s ženami komunikovat, od otce se učí jak komunikovat s muži a být mužem. Děti se tímto učí, jak spolu opačná či stejná pohlaví komunikují (Mertin, 2004). Taktéž výzkumy prokázaly nenahraditelnost obou rodičů, jelikož s oběma rodiči se vyvíjí naprosto odlišný vztah. Warshak (1996) dokonce poukazuje na to, že by dítě mělo vyrůstat v péči rodiče se stejným pohlavím. Z výzkumů, které proběhly v USA, bylo zjištěno, že chlapci vyrůstající s otcem nemají tak velké problémy při začleňování jako chlapci vyrůstající u matek. Tato informace ovšem nejde brát plošně a není nutné vždy chlapce svěřovat do péče otců. Pokud je chlapec svěřen do péče matky, je ovšem nutné, aby byl udržovaný pravidelný kontakt s otcem. Zde se otevírá možnost střídavé péče, kde má každý rodič rovnocenné právo starat se o své dítě.

Výživné na dítě při střídavé péči.

Povinnost přispívat finančně na výživu dítěte při střídavé péči nezaniká. Jestliže mají rodiče přibližně stejné příjmy, mohou mít za povinnost posílat si na výživu dítěte navzájem přibližně stejné částky. Převyšuje-li příjem jednoho rodiče významně příjem druhého rodiče, platí rodič s vyšším příjmem i vyšší výživné. Jestliže mají rodiče přibližně stejné příjmy, výživné nemusí být stanoveno (tím nezaniká jejich povinnost vyživovat dítě).  Legislativně bychom se mohli opřít o § 913 odst. 1 „ "Pro určení rozsahu výživného jsou rozhodné odůvodněné potřeby oprávněného a jeho majetkové poměry, jakož i schopnosti, možnosti a majetkové poměry povinného".“ A odst. 2 téhož paragrafu "„Při hodnocení schopností, možností a majetkových poměrů povinného je třeba také zkoumat, zda se povinný nevzdal bez důležitého důvodu výhodnějšího zaměstnání či výdělečné činnosti nebo majetkového prospěchu, popřípadě zda nepodstupuje nepřiměřená majetková rizika. Dále je třeba přihlédnout k tomu, že povinný o oprávněného osobně pečuje, a k míře, v jaké tak činí; přihlédne se popřípadě i k péči o rodinnou domácnost."“ Advokátka se specializací na rodinné právo Daniela Kovářová říká, že "„dosahuje-li míra péče poloviny doby, mělo by být výživné stanoveno nebo sníženo úměrně této době.“"

Názor veřejnosti a odborníků.

Mezi názory odborné veřejnosti na střídavou výchovu panuje neshoda. Většina odborníků, např. Václav Mertin, Jiří Tyl, Taťjana Horká, se ke střídavé péči po rozchodu rodičů spíše přiklánějí s tím, že dítě není ochuzeno o péči ani jednoho z rodičů, vidí výhody v zapojení obou rodičů do procesu výchovy a také do odpovědnosti za výchovu.  Někteří odborníci střídavou péči spíše odmítají z důvodu ztráty pocitu domova a negativního dopadu na dětskou psychiku častým stěhováním. Daniela Kovářová říká: „Střídavou péči jen tehdy, jsou-li oba rodiče schopni se na ní dohodnout.“

Dlouhodobě pozitivní praxe.

V ČR je možnost střídavé péče v zákoně zakotvena prakticky od roku 1998, a tedy její první „absolventi“ už reálně dosáhli plnoletosti. Navzdory odpůrcům není známá žádná studie, která by prokazovala obecné negativní dopady střídavé výchovy. Naopak lze dohledat mnoho konkrétních zdrojů, kde si sami „absolventi“ střídavou péči chválí a „"jsou za ni vděční"“ (např. velmi obsáhlý materiál v tištěném magazínu Reflex č. 17/2015 obsahuje na celkem 9 stranách kazuistiky rodin, které si tento systém chválí, po mnoha letech zkušeností - online dostupno pouze v placené verzi).  Jiná praktická mnohaletá zkušenost hovoří také o tom, že střídavá péče je ve výsledku pro dítě pozitivní a bezproblémová, i když byla původně nařízena proti vůli matky.  Všechny uvedené české kauzy prakticky potvrzují podobné zkušenosti ze zahraničí, kde kladných je drtivá většina.

Statistiky střídavé péče v ČR.

V České republice je střídavá péče prozatím pro řadu lidí jen obtížně přijatelná. Jedním z důvodů jsou stereotypy zakořeněné ve společnosti o mateřské a otcovské roli. Přesto počet dětí svěřených do střídavé péče vykazuje rok od roku jednoznačný růst.

Střídavá péče (jinak též střídavá výchova) je jedna z forem péče o dítě v případě, kdy rodiče po rozvodu, nebo rozchodu žijí odděleně. Střídavá péče je dlouhodobě využívaná zejména v západoevropských zemích, Skandinávii, v Kanadě a USA (již od poloviny 80. let), v Česku je prakticky možná od roku 1998 (tehdejší zákon o rodině).  Na rozdíl od společné péče by měl být čas, který dítě stráví s každým z rodičů stejný, minimálně podobný. Intervaly, ve kterých dochází ke střídání, mohou být v řádu několika dnů až týdnů, v některých případech i delší.

Shared parenting, shared residence, joint residence, shared custody, and joint physical custody, all refers to a child custody arrangement after divorce or separation, in which both parents share the responsibility of raising their child(ren), with equal or close to equal parenting time. A regime of shared parenting is based on the idea that children have the right to and benefit from a close relationship with both their parents, and that no child should be separated from a parent.  The term "Shared Parenting" is applied in cases of divorce, separation or when parents do not live together; in contrast, a Shared Earning/Shared Parenting Marriage is a marriage where the partners choose to share the work of child-raising, earning money, house chores and recreation time in nearly equal fashion across all four domains. "Shared parenting" is different from split custody, where some children live primarily with their mother while one or more of their siblings live primarily with their father.  "Bird's nest custody" is an unusual form of shared parenting where the child always lives in the same home, while the two parents takes turns living with the child in that home. Its long term use can be expensive as it requires three residences, and it is most commonly used as a temporary shared parenting arrangement until one parent has found a suitable home elsewhere.


Historie.

Stadion byl otevřen 20. května 1923 přátelským utkáním, ve kterém se proti sobě postavily dva valencijské celky Valencia CF a Levante. Nahradil tak dosluhující stánek Algirós, který byl prvním útočištěm klubu. Původně byl stadion postaven pro 17 000 diváků, což ale dlouho nestačilo a už v roce 1927 byla kapacitě navýšena na 25 000.  Ani v této podobě však dlouho nevydržel, protože v roce 1936 v zemi vypukla občanská válka a stadion sloužil jako soustřeďovací tábor a odpadní skladiště. Byl velmi poškozen, po konci nepokojů v roce 1939 zůstaly vlastně jen pozemek a rozbořené tribuny.  V následujícím desetiletí vyhrál tým své první tři tituly ve španělské lize a navíc 2 triumfy v španělském poháru. Tyto úspěchy výrazně posloužily jako podpora pro obnovu Mestally.  V padesátých letech se Mestalla dočkala největší přestavby. Jejím cílem bylo další navýšení kapacity na 45 500 diváků. Tento sen téměř překazila povodeň v říjnu roku 1957, kdy se z břehů vylila řeka Turia. Mestalla povodeň nejen přečkala a dočkala se dokončení stavebních úprav, ale v roce 1959 bylo na stadionu vybudováno umělé osvětlení.  V šedesátých letech zůstal stadion beze změn, zatímco klub začal ukazovat svou sílu i na evropské scéně. 15. září 1961 odehrála Valencia na stadionu Mestalla první oficiální zápas se zahraničním klubem, kterým byl Nottingham Forest. Od roku 1969 do roku 1994 nesl stadion název podle bývalého presidenta klubu Luise Casanovy Gilera, který klub vedl na konci třicátých let.  V roce 1971 vyhrál klub svůj 4. španělský titul. Rok nato představil zadní zastřešení, které se skládalo z kanceláře avantgardního stylu a také síně slávy, která držela původní vlajku klubu. V letě 1973 nahradila 14 řad k stání za oběma brankami místa k sezení, což znamenalo zvýšeni komfortu a přizpůsobení novým trendům. Management Valencie začal uvažovat o možnosti přestěhování klubu ze současného místa na okraj města, ale nakonec byl projekt zamítnut a o několik let později, v roce 1978 byla Mestalla zrekonstruována kvůli pořádání Mistrovství světa 1982.  V současné době probíhá výstavba nového stadionu pro 75 000 diváků Nou Mestalla, kam by se měl klub přestěhovat v průběhu sezony 2009/2010. 26. května 2008 došlo k tragické události, když po pádu lešení zahynuli 4 stavaři.

Estadio Mestalla je fotbalový stadion předního celku španělské Primera división Valencia CF. Je pověstný svými strmými tribunami, které vytvářejí nenapodobitelné fotbalové prostředí.

Mestalla ( , ) is a football stadium in Valencia, Spain. The stadium is the home of Valencia Club de Fútbol and has a capacity of 48,600 seats, making it the 7th-largest stadium in Spain, and the largest in the Valencian Community. The North Stand of the stadium is known for its very steep section.


Životopis.

Obecně se soudí, že Bertillon stál vlastně na začátku vědy zvané kriminalistika, neboť dosavadní postupy závislé na schopnostech a zkušenostech vyšetřovatelů byly jeho zásluhou postupně nahrazeny vědeckými metodami. Do služeb kriminalistiky se jeho zásluhou dostala věda. Některé jeho inovace jako standardizované fotografování pachatelů nebo systematické zdokumentování místa zločinu fotografií se používají v policejní práci dodnes.  Otcem Alfonse Bertillona byl Louis Adolf Bertillon, lékař, který dlouhá léta vedl svoji praxi a až po pádu císařství se stal generálním inspektorem státních dobročinných zařízení. Stal se jedním ze zakladatelů pařížské antropologické školy a v roce 1876 získal v tomto oboru profesuru. Zároveň se proslavil i jako statistik, když v roce 1874 vypracoval demografické schéma obyvatelstva Francie. Vliv na mladého Bertillona neměl patrně jen otec, ale i strýc, matematik Achille Guillard. Oba však měli pocit, že se mladík nějak nepovedl. Od raného dětství trpěl zažívacími potížemi, chronickým krvácením z nosu a častými návaly migrén. Byl natolik nemuzikální, že během vojenské služby měl problém rozeznat od sebe jednotlivé signály vydávané trubkou. Aby nemusel sledovat, jak reagují ostatní, naučil se tóny počítat. Otec měl dojem, že jeho syn je absolutně neschopný, a když ani v 26 letech neměl pořádné zaměstnání, zařídil mu roku 1879 místo pomocného písaře identifikačního oddělení pařížského policejního ředitelství. Úkolem mladého Bertillona bylo přepisovat popisy zločinců sestavené komisaři Sureté. Každý dopadený zločinec měl totiž založenou identifikační kartu s popisem jeho osoby. Jak ale prohlásil sám policejní ředitel: „Má to jednu vadu. Popisy zločinců se hodí prakticky na každého druhého Francouze.“  Bertillon nebyl takové budižkničemu, za jaké jej měl otec a od počátku měl dojem, že je jeho práce zbytečná. Místo přepisování lístků se snažil vymyslet systém, který by popis převedl na jasné nezaměnitelné údaje. Bertillon se rozhodl vybrat na lidském těle soubor prvků, které se u dospělého člověka nemění a které bude možno snadno změřit. Nejnáročnější bylo zvolit ony prvky a pak si ověřit na náhodném vzorku, zda jsou údaje neopakovatelné. Nejprve zkoumal v muzeích a antropologických sbírkách kosterní pozůstatky, ale to nestačilo. Bertillon potřeboval vzorek zadržených, které by mu dovolili změřit. Nadřízení se však k jeho činnosti nestavěli zrovna s pochopením. Byly to podle nich hračičky, které jej pouze zdržovaly v práci. Bertillon využil toho, že se pořizovaly u zadržených daguerrotypické snímky a přitom prováděl svá měření. Výsledek se dostavil 20. února roku 1883. Tehdy předvedl strážník zadrženého muže, který tvrdil, že se jmenuje Dupont. Výška, tvar lebky, délka prstů... Bertillon porovnal lístky v kartotéce a potom prohlásil: „Jste tu podruhé. Poprvé jste byl zatčen v prosinci minulého roku, jenže tehdy jste se jmenoval Martin.“ Strážník zíral na Bertillona s ohromením a zatčený pokrčil rameny. „Dobrá, byl jsem to já.“ O den později se o případu Dupont – Martin rozepsaly noviny, Bertillonovo jméno se skloňovalo ve všech pádech a jeho metoda se rozletěla do světa. Alfons Bertillon zavedl antropometrii jako identifikační systém ve Francii, kde bylo provedeno 600.000 měření. Výsledky se zanášely na antropometrické karty, které se řadily podle délky hlavy do tří tříd. K nim byla později přiložena fotografie a otisky čtyř prstů. A právě ty se nakonec staly těmi znaky, které budou k identifikaci stačit a složitá antropometrická měření vytlačily. Očekávání, že se metoda rozšíří po celém světě a stane se všeobecným systémem, se nesplnilo.  Ale jednu zásluhu pan Alfons Bertillon měl. Poznal nesmírný význam přesného popisu pro kriminalistiku a založil svým systémem „portrait parlé“ (tedy portrét mluví) jakýsi technický slovník k popisování osob, který svou jednoduchostí a všeobecným rozšířením umožnil popsat lidskou fyziognomii tak, aby každý rys a každá markantnost mohla být přesně označena a popis vyvolal přesnou představu o popisované osobě.  Později, po dosažení dostatečného počtu karet, se metoda uplatnila při identifikaci neznámých mrtvol s kriminální minulostí. Identifikační systém zločinců zdokonalil tím, že k identifikačním kartám přikládal fotografie zločinců, které byly zhotoveny „jednotným postupem“ – za stejných světelných podmínek, ze stejné vzdálenosti a ze dvou stran obličeje (z profilu a „en face“). K tomuto účelu také navrhl a zkonstruoval speciální židli, jejíž základní princip se používá dodnes. V mnohých případech pak identifikační karty doplňoval tzv. „sektorálními“ snímky, které zachycovaly detaily zločincova obličeje (nos, uši či jiné zvláštnosti obličeje). Tato část identifikačního systému byla využitelná i pro další policejní činnost – při pátrání po zločincích. Bertillon také položil základy k „soudní fotografii místa činu“.  Teprve 1. února 1888 byla oficiálně zřízena „policejní identifikační služba“ v jejímž čele stanul Alphonse Bertillon. Ještě téhož roku se mu podařilo včlenit do identifikační služby i fotografický ateliér s policejními fotografy, které musel přeškolit. Fotografové totiž do té doby přistupovali k fotografování zločinců jako k uměleckému objektu. Rovněž stanovil zásady pro fotografování místa činu. Zakrátko byla každá francouzská policejní stanice vybavena pomůckami pro antropometrii a fotografování. V průběhu krátké doby získal nejen evropský věhlas, ale antropometrie a portrét parlé byly zaváděny i v jiných zemích, včetně tehdejšího Rakouska-Uherska (1898). Za zásluhy mu v roce 1894 propůjčila francouzská vláda červenou stuhu Čestné legie.  Bertilon se však dopustil i několika profesních chyb a omylů. V roce 1894 vypukla špionážní aféra „Dreyfuss“ se silným protižidovským kontextem, která po několik let otřásala Francií. Bertillon – ovlivněn osobní slávou a všeobecnou protižidovskou náladou – vystoupil před soudem jako znalec v oboru, který mu byl zcela cizí a jemuž nerozuměl – v písmoznalectví. Ve falešném posudku „ztotožnil písmo špiona“ s písmem kapitána francouzského generálního štábu Alfreda Dreyfusse. Dreyfuss, který byl židovského původu byl poté odsouzen k vyhnanství na Ďábelské ostrovy. Teprve po 12 letech byl degradovaný kapitán v plném rozsahu rehabilitován a jako skutečný autor špionážního dokumentu byl označen Rakušan Esterházy. Bertillon však nikdy svou chybu neuznal. Dokonce ani tehdy, když mu krátce před smrtí chtělo ministerstvo vnitra udělit další, tentokrát jedno z nejvyšších státních vyznamenání, po kterém Bertillon celý život toužil. Vyznamenání podmíněné uznáním omylu nedostal. Bertilon zarputile trval na svém... Stejně tak zarputile odmítal uznat novou, tehdy nastupující a dodnes fungující a uznávanou identifikační metodu – daktyloskopii. Za svého života tak zažil nejen vzestup, dobytí a slávu svého díla, ale díky daktyloskopii i jeho rychlý pád. Přesto zůstává prvním mužem v dějinách kriminalistiky, který využil vědeckých poznatků k identifikaci člověka. Zůstane také prvním průkopníkem kriminalistické fotografie. Je také prvním zakladatelem kriminalisticko – technické laboratoře na světě. Pařížská policie na něj nezapomněla. V jejím sídle na Zlatnickém nábřeží je pro veřejnost přístupný „Sál Alphonse Bertillona“…Bertilloneho metoda analýzy písma byla v roce 1904 analyzována renomovanými matematiky (Henri Poincaré, Jean Gaston Darboux a Paul Émile Appell), kteří tuto metodu shledali zcela chybnou.  Bertillonův věhlas se odrazil i v kultuře. Dvakrát (v "Psovi baskervillském" a v "Námořní smlouvě") jej jako experta zmiňuje Sherlock Holmes. Jiný fiktivní hrdina, Arsène Lupin, využívá v povídce "Útěk Arsène Lupina" nedostatky Bertillonových antropometrických metod k tomu, aby unikl. Bertillonův systém využívá i detektiv Murdoch i v britsko-kanadském kriminálním seriálu Případy detektiva Murdocha  Bertillonovo zavedení antropometrie je dramaticky zpracováno ve třetím díle českého televizního seriálu Dobrodružství kriminalistiky.

Alphonse Bertillon ([bertijon], 24. dubna 1853, Paříž, Francie – 13. února 1914, Münsterlingen, Švýcarsko) byl francouzský antropolog, policejní důstojník, který založil kriminalistickou metodu ("bertillonáž") pro evidenci a identifikaci pachatelů založenou na antropometrii, umožňující registraci pachatelů podle jedenácti tělesných měr.

Alphonse Bertillon (; 22 April 1853 – 13 February 1914) was a French police officer and biometrics researcher who applied the anthropological technique of anthropometry to law enforcement creating an identification system based on physical measurements. Anthropometry was the first scientific system used by police to identify criminals. Before that time, criminals could only be identified by name or photograph. The method was eventually supplanted by fingerprinting.  He is also the inventor of the mug shot. Photographing of criminals began in the 1840s only a few years after the invention of photography, but it was not until 1888 that Bertillon standardized the process.


Poloha.

15. obvod leží na levém břehu řeky Seiny, která tvoří jeho západní hranici se 16. obvodem. Na severu hraničí jednak se 7. obvodem (jejich hranicí jsou ulice "Avenue de Suffren", "Rue Pérignon", "Avenue de Saxe" a "Rue de Sèvre") a rovněž se 6. obvodem přes "Boulevard du Montparnasse". Na východě jej odděluje od 14. obvodu ulice "Rue Vercingétorix" a na jihu tvoří hranici Boulevard périphérique, za kterým jsou obce Vanves a Issy-les-Moulineaux. Součástí obvodu je také Parc Suzanne Lenglen, který leží rovněž za okružním bulvárem.

Demografie.

V roce 2006 v obvodu žilo 232 949 obyvatel a hustota zalidnění činila 27 470 obyvatel na km. Tento počet odpovídá 10,7% pařížské populace. Jedná se o nejlidnatější pařížský obvod a má více obyvatel než město Bordeaux, které je 9. nejlidnatějším městem Francie.

Politika a správa.

Radnice 15. obvodu se nachází v ulici "Rue Péclet" č. 31. Současným starostou je od roku 2008 Philippe Goujon za Unii pro lidové hnutí (UMP).  15. obvod má v pařížské městské radě 17 zástupců. Od roku 2008 jimi jsou:

Městské čtvrti.

Tento obvod se dělí na následující administrativní celky:  Podle oficiálního číslování pařížských městských čtvrtí mají tyto čtvrtě čísla 57-60.

Historie.

Od roku 1790 tvořily hranici města hradby, které byly postaveny v letech 1785-1788. Území dnešního 15. obvodu se nacházelo až za touto hradbou. Rozkládaly se zde dvě samostatné vesnice Vaugirard a Grenelle. Mezi lety 1841-1844 byly postaveny nové městské hradby ve větší vzdálenosti od původních a nově již zahrnovaly obě vesnice. Dne 16. června 1859 vstoupil v platnost zákon, podle kterého od 1. ledna 1860 se území mezi těmito dvěma hradbami stalo součástí Paříže. Tím byly obě vesnice začleněny do Paříže a s nimi ještě část města Issy (současná čtvrť Javel), ze kterých vznikl dnešní obvod.

Pamětihodnosti.

Vedle kostelů katolických jsou zde tři kostely protestantské církve, čtyři ortodoxní kostely a dvě synagogy.

15. obvod v kultuře.

Jeden z románů o soukromém detektivovi Nestoru Burmovi spisovatele Léo Maleta "Les eaux troubles de Javel" se odehrává v 15. obvodu.  Sochař Constantin Brâncuşi měl ve čtvrti svůj ateliér, ve kterém žil a pracoval v letech 1925-1957. Tento ateliér dnes již neexistuje, ale byl rekonstruován v Centre Georges Pompidou.

15. pařížský obvod (francouzsky: "15 arrondissement de Paris") též nazývaný obvod Vaugirard ("Arrondissement de Vaugirard") je městský obvod v Paříži. Je územně nejrozsáhlejší a také nejlidnatější ze všech pařížských obvodů. Patří k němu i ostrov Cygnes. Název obvodu je odvozen podle ulice "Rue de Vaugirard", která prochází obvodem a je se svými 4360 metry nejdelší ulicí v Paříži. Vaugirard je zkomolenina z "Val Gérard" neboli "Gérardovo údolí". Gérard de Moret byl opatem v Saint-Germain-des-Prés, který přispěl ve 13. století k rozvoji zdejší vesnice nazývané jeho jménem. Z původního "Valgérard" přes "Vaulgérard" vzniklo dnešní "Vaugirard". Z významných institucí zde sídlí Pasteurův ústav, který je světoznámým centrem v oblasti epidemiologie a infekčních nemocí. Tento obvod je geograficky nejnižší. Hladina Seiny dosahuje 28 metrů nad mořem, což je nejnižší místo v Paříži a maximální výška v obvodu nepřesahuje 60 metrů nad mořem.

The 15th arrondissement of Paris ("XV arrondissement") is one of the 20 arrondissements of the capital city of France. In spoken French, this arrondissement is referred to as "quinzième".  The arrondissement, called Vaugirard, is situated on the left bank of the River Seine. Sharing the Montparnasse district with the 6th and 14th arrondissements, it is the city's most populous arrondissement. The "Tour Montparnasse" – the tallest skyscraper in Paris – and the neighbouring Gare Montparnasse are both located in the 15th arrondissement, at its border with the 14th. It is also home to the convention center "Paris expo Porte de Versailles" and the high-rise district of the "Front de Seine" (or Beaugrenelle). In 2020, the 180 meters high Tour Triangle will house a 120-room hotel and 70,000 square metres of office space.


Biografie.

Narodil se v litevské části carského Ruska ve městě Smarhoni (dnes Hrodenská oblast, Bělorusko). Když mu byly tři roky, podnikl společně s rodinou aliju do Palestiny, tehdy ještě pod osmanskou nadvládou, kde se jeho otec stal učitelem hebrejštiny na základní škole v Tel Avivu. Razi'el později studoval filosofii a matematiku na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě a v roce 1929 v reakci na Hebronský masakr vstoupil do židovské podzemní vojenské organizace Hagana. Když pak v roce 1931 revizionistické sionistické hnutí založilo svou vlastní podzemní vojenskou organizaci s názvem Irgun, stal se jedním z jeho prvních členů a podle internetových stránek této organizace „prokázal vynikající vojenské dovednosti.“  V této organizaci postupně vystoupal do velících pozic; v roce 1937 se stal prvním velitelem Irgunu v Jeruzalémském distriktu a již o rok později se stal náčelníkem štábu organizace. Období, kdy zastával tuto nejvyšší funkci, bylo charakteristické násilnostmi proti Arabům, včetně používání bomb na arabských tržištích.  V květnu 1941 Razi'el souhlasil s účastní na tajné misi jménem Britské armády v Iráku. V tomto období totiž Irák sympatizoval s nacistickým Německem a rovněž tak poskytoval útočiště jeruzalémskému muftímu Hadž Amínu al-Husejní, který hitlerovské Německo otevřeně podporoval. Právě muftího přítomnost byla jedním s důvodů, proč Razi'el souhlasil, neboť doufal v jeho zajetí. Dne 17. května se tedy společně se třemi kolegy, včetně Ja'akova Meridora, vydal na tuto tajnou misi, avšak již o tři dny zahynul společně s britským důstojníkem při německém leteckém náletu. Po jeho smrti se Meridor vrátil do Palestiny, kde převzal velení Irgunu.  Razi'elovy ostatky byly exhumovány v roce 1955 a následně byly převezeny na Kypr. Znovu exhumovány byly v roce v roce 1961, načež byly převezeny do Jeruzaléma, kde byly pohřbeny na národním hřbitově na Herzlově hoře. Na jeho počet nese v Izraeli mnoho ulic jeho jméno a rovněž tak i mošav Ramat Razi'el v jeruzalémském distriktu v Judských horách. Jeho sestra Ester Razi'el-Na'or se stala po vzniku Izraele poslankyní Knesetu za stranu Cherut, kterou založil Menachem Begin.

David Razi'el (: , žil 19. prosince 1910 – 20. května 1941) byl příslušník židovského podzemního hnutí během Britského mandátu Palestina a jeden ze zakladatelů radikálního židovského hnutí Irgun.

David Raziel (; 19 November 1910 – 20 May 1941) was a leader of the Zionist underground in British Mandatory Palestine and one of the founders of the Irgun.


Historie.

Plátno je nejstarší a dlouho jediná tkanina, známá už v předhistorických dobách; české sloveso „platit“ se patrně odvozuje od toho, že se kousky plátna užívaly jako platidlo, což zachytil ve své zprávě o Praze z 10. století Ibráhím ibn Jákúb. V egyptských hrobech se zachovaly vzorky i celé balíky nesmírně jemného plátna z bavlny. Až do novověku se plátno vyrábělo po domácku: domácí napředli nitě a pozvali potulného tkalce, který si nosil jednoduchý stav. V horských krajích bylo tkalcovství běžné zimní zaměstnání rolníků a vyrobené plátno sami nosili na trh, později je od nich vykupovali faktoři. Textilní výroba byla jedna z prvních, v níž se už kolem roku 1800 hromadně uplatnily stroje a plátenictví tak zaniklo.

Druhy plátna.

Nejjemnější plátno bylo bavlněné a ještě kolem roku 1900 se len často míchal s bavlnou (tzv. irské plátno). Na hrubší plátno se používalo konopí, případně juta (pytlovina); ta je také základem pravého linolea. Mezi zvláštní druhy plátna patří:

Malířské plátno.

Malířské plátno je poměrně tuhé, nejčastěji lněné nebo konopné, a předem apretované. Před použitím se musí napnout na dřevěný rám („blindrám“), který se dá vypnout klíny v rozích; někdy se plátno také lepí na desku nebo lepenku. Před použitím se musí natřít klihovým základem s plavenou křídou („šeps“) a případně vybrousit. Někteří moderní malíři malovali na plátno bez základu, jiní používali jako základ například černý asfalt. Proti dříve používaným dřevěným deskám je plátno lehké a dá se i svinout, časem však křehne a restaurátoři je musí nažehlovat na novou podložku.  Nejstarší zachovaný obraz na plátně pochází z roku 1410, ale běžné užívání plátna se prosadilo až začátkem 16. století, společně s olejovou malbou, patrně zásluhou benátských malířů. Předchůdcem je panelové malířství, což je malba na dřevo.

Pannotypie.

Pannotypie je historický fotografický proces, který patří do kategorie přímých pozitivních procesů jako modifikace mokrého kolódiového procesu. Podkladem citlivé vrstvy bylo černé voskované plátno, proti kterému se dal obraz pozorovat v odraženém světle. Světlý negativ se tak při prohlížení proti tmavému pozadí jevil jako pozitiv. Tato technika se pozná podle zvrásněné textury plátna a typických prasklin.

Plátno je textilie, tkaná tou nejjednodušší plátěnou vazbou, prostým křížením osnovy a útku. Tuhé plátno se vyrábělo hlavně ze lnu i z konopí, dnes většinou z bavlny a z umělých vláken. Plátno bylo dlouho jediná běžně dostupná tkanina, z níž se šily šaty i prádlo. Dnes se užívá například na ložní prádlo (prostěradlo), na výrobu stanů a plachet a také jako malířské plátno, podklad pro olejovou malbu. Proto se obrazům na plátně říká také „plátno“.

Canvas is an extremely durable plain-woven fabric used for making sails, tents, marquees, backpacks, shelters, and other items for which sturdiness is required, as well as in such fashion objects as handbags, electronic device cases, and shoes. It is also popularly used by artists as a painting surface, typically stretched across a wooden frame.  Modern canvas is usually made of cotton or linen, along with polyvinyl chloride (PVC), although historically it was made from hemp. It differs from other heavy cotton fabrics, such as denim, in being plain weave rather than twill weave. Canvas comes in two basic types: plain and duck. The threads in duck canvas are more tightly woven. The term "duck" comes from the Dutch word for cloth, "doek". In the United States, canvas is classified in two ways: by weight (ounces per square yard) and by a graded number system. The numbers run in reverse of the weight so a number 10 canvas is lighter than number 4. Canvas has become the most common support medium for oil painting, replacing wooden panels. It was used from the 14th century in Italy, but only rarely. One of the earliest surviving oils on canvas is a French Madonna with angels from around 1410 in the Gemäldegalerie, Berlin.  The word "canvas" is derived from the 13th century Anglo-French "canevaz" and the Old French "canevas". Both may be derivatives of the Vulgar Latin "cannapaceus" for "made of hemp", originating from the Greek (cannabis).


Popis.

Valná většina rodů této čeledi se velmi dobře chová a odchovává, přičemž většina druhů je mírné povahy, zůstává drobná a žije pospolitě v hejnech. Měli by být proto chovány v početnějších skupinách nejméně po šesti až osmi exemplářích. Většina se podobá parmičkám, některé tetrovité mají buďto dlouhý, protáhlý (torpédovitý) nebo i vysoký hřbet a přitom i silně zploštělý tvar trupu (jako např. terčové tetry). Ocasní ploutev je vždy rozvětvená, někdy je dolní část prodloužená, řitní ploutev je dlouhá a u všech druhů charakteristický znak – na kořeni ocasu jedna tuková ploutev. Čelisti mohou být jak ozubené, tak bez zubů. Horní má jednu nebo dvě řady zubů, u čeledí "Brycon" a "Creagrutus" jsou to tři až čtyři. Spodní čelist má jednu až dvě řady, často vícehrotých zubů. Forma a uspořádání zubů jsou jedním z důležitých poznávací znaků v taxonomii. Mnoho rodů z čeledi tetrovitých je velice pestrých s duhově barevnou kresbou. V kůži mnoha těchto ryb se nachází pod barevným chromatoforem vrstva guaninu, která minimum sluneční světlo proniknuvšího pod hladinu odráží a světélkuje. Můžeme se domnívat, že v tmavých vodách deštného pralesa to slouží ke způsobu rozpoznávání a k soudržnosti druhu či houfování. Převážná většina tetrovitých jsou malé ryby, dosahujících necelých deseti centimetrů délky. Nejmenší druh dosahuje nejvýše 13 milimetrů, největší, Kujaba brazilská "Salminus brasiliensis", pak až k 1 metru délky.

Způsob života.

Tetrovití žijí v nejrůznějších biotopech a ekologických výklenkách. Obývají jak horní toky tak dolní části toků až po ústí řek. Existují druhy žijící skrytě v rostlinách, některé obývající i volné toky, nebo stojaté vody a tůně. Většina jsou ryby hejnové, ale jsou i druhy žijící samotářsky. Téměř všechny tetry vypuzují k vytření jikry i sperma volně do vody, kde dochází k oplodnění a jikry se dále vyvíjejí, aniž se rodiče o ně starají. Ryby se třou většinou v párech, často při paralelním plavání v proudícím toku, oplodněné lepkavé jikry se pak zachytí mezi rostlinami, na nichž pak do vykulení zůstávají viset. Mnoho druhů rádo požírá své vlastní jikry, které ulpěly na rostlinách nebo na písku a kamenech. Některé druhy se třou také v jeskyních, pobřežních dírách a vymletých kapsách nebo si v písku pro potěr vytloukají jamky. Počet jiker nakladených při jednom výtěru je velmi variabilní a může se pohybovat od cca jednoho sta až po několik stovek. U podčeledi "Glandulocaudinae" jsou druhy s vnitřní oplodnění. Potrava tetrovitých je velmi různorodá, jsou to převážně všežravci, ale vyskytují se i vyloženě býložravé či čistě dravé ryby. U podčeledi Pilovití "Serrasalminae" existují druhy živící se také plody a semeny, u dalších i druhy jako např. Tetra trojúhelníková "Catoprion mento", živících se obíráním šupin jiných ryb.

Rozšíření.

Tyto ryby žijí od Texasu a Mexika přes Střední Ameriku a sever Jižní Ameriky až po střední Argentinu. K této čeledi patří jak známé Piraňa červená ("Pygocentrus nattereri"), tak i mnoho malých druhů sladkovodních rybek, jako např. Tetra neonová ("Paracheirodon").

Systematika.

Tato velice diversifikovaná čeleď se dělí do čtrnácti podčeledí. Některé z rodů nemohly být přiřazeny k žádné podčeledi či kladu, a proto jsou vedeny jako Incertae sedis.

Tetrovití ("Characidae") je čeleď sladkovodních paprskoploutvých ryb z řádu trnobřiší (Characiformes). S více než 1100 platnými druhy se jedná o druhově nejbohatší čeleď řádu. Pochází z Jižní a střední Ameriky, od Argentiny po Texas. Často nádherné zbarvení a stálá živost učinily z mnoha malých a mírných druhů této čeledi jedny z nejoblíbenějších akvarijních rybek.

Characidae, the characids or characins is a family of freshwater subtropical and tropical fish, belonging to the order Characiformes. The name "characins" is the historical one, but scientists today tend to prefer "characids" to reflect their status as a by and large monophyletic group at family rank. To arrive there, this family has undergone much systematic and taxonomic change. Among those fishes that remain in the Characidae for the time being are the tetras, comprising the very similar genera "Hemigrammus" and "Hyphessobrycon", as well as a few related forms such as the cave and neon tetras. Fish of this family are important as food and also include popular aquarium fish species.  These fish vary in length, though many are less than . One of the smallest species, Hyphessobrycon roseus, grows to a maximum length of 1.9 cm.  These fish inhabit a wide range and a variety of habitats. They originate in the Americas, ranging from southwestern Texas and Mexico through Central and South America. Many of these fish come from rivers, but, for example, the blind cave tetra even inhabits caves.


Příběh.

Film začíná, když si John Oldman balí věci a připravuje se odstěhovat do svého nového působiště. Jeho kolegové ho přinutí si ještě před odchodem popovídat. Mezi nimi jsou biolog Harry, zanícená křesťanka Edith, antropolog Dan, a historička Sandy, která je do Johna zamilovaná.  Jak na Johna jeho kolegové tlačí, aby jim vysvětlil svůj odchod, John pomalu odhalí, že je původem prehistorický jeskynní muž, který z nějakého důvodu přežívá více než 14 000 let. Zhruba každých 10-20 let, když si okolí začne uvědomovat, že nestárne, se pak přestěhuje. Kolegové mu nechtějí věřit. On pokračuje a říká, že byl Sumer, pak Babylóňan, později se stal žákem Buddhy. Diskuze se pak dostane k Johnovým biologickým a psychickým schopnostem. John řekne, že se nehlásí k žádnému náboženství a nevěří ve všemohoucího boha. Tvrdí, že byl Ježíš, ve své době se pouze snažil rozšířit Buddhovo učení dále, nikdy nechodil po vodě apod. Jeho kolegové pak začnou mluvit o tom, jestli není blázen a nebo pod vlivem drog.  John docela podrobně vypráví o svém životě, přátelé na něj potom začnou naléhat, aby ukončil tento svůj skvělý příběh, hrozí mu, že ho nechají poslat někam na pozorování. Napětí roste, protože nejdříve John trvá na svém. Nakonec ale řekne, že si vše vymyslel. Přátelé postupně odejdou, až zůstane pouze Will Gruber a Sandy. John se z legrace se Sandy baví o jménech, která během svého života používal (jeho jméno Oldman, český starý muž, bylo jedním z faktů, kterým zdůvodňoval svůj příběh), jedním z nich mělo být John Thomas Partee, které používal během doby, kdy učil na Harvardu. To zaslechne Will a je šokován - to bylo jméno jeho otce, který kdysi opustil jeho i matku. John je skutečně jeho otec. Šokovaný Will dostane infarkt a zemře. Když je odvezeno jeho tělo, rozloučí se Sandy a odjíždí. V poslední chvíli se ale rozhodne strávit ještě část svého života s ní.

Produkce.

Na scénáři k filmu pracoval americký povídkář Jerome Bixby třicet let, až do své smrti v roce 1998. Poslední řádky údajně diktoval na smrtelné posteli svému synovi Emersonovi. Příběh byl zfilmován až v roce 2007 v režii Richarda Shenkmana za cenu 200 000 dolarů .

Pozemšťan (orig. "The Man from Earth") je americký sci-fi film z roku 2007 napsaný Jeromem Bixbym a režírovaný Richardem Schenkmanem. Film na sebe upozornil tím, že byl distribuován přes internetové peer-to-peer sítě a jeho tvůrci za to uživatelům těchto sítí poděkovali.  Hlavní postavou filmu "Pozemšťan" je John Oldman, právě nečekaně končící vysokoškolský učitel. Při improvizovaném rozlučkovém posezení s přáteli následně John kolegům vědcům zadá úvahu: "Jaký by byl dnes člověk, který by přežil 14 000 let do současnosti?" Film se odehrává pouze v Oldmanově domě a jeho okolí, kde o svém životě diskutuje se svými kolegy-vědci ze školy.

The Man from Earth is a 2007 American drama science fiction film written by Jerome Bixby and directed by Richard Schenkman. It stars David Lee Smith as John Oldman, the protagonist. The screenplay was conceived by Jerome Bixby in the early 1960s and completed on his deathbed in April 1998.  The screenplay mirrors similar concepts of longevity which Bixby had introduced in "Requiem for Methuselah", a "Star Trek" episode he wrote which originally aired in 1969. The film gained recognition in part for being widely distributed through Internet peer-to-peer networks, which raised its profile. The film was later adapted by Schenkman into a stage play of the same name.  The plot focuses on "John Oldman", a departing university professor, who claims to be a Cro-Magnon (or Magdalenian caveman) who has secretly survived for more than 14,000 years. The entire film is set in and around Oldman's house during his farewell party and is composed almost entirely of dialogue. The plot advances through intellectual arguments between Oldman and his fellow faculty members.


Historie.

Na dómském vrchu se našly vykopávky z mladší doby kamenné i z doby bronzové, jméno má patrně keltský původ. Od roku 555 zde sídlil první bavorský hrabě a patrně už roku 715 sem přišel francouzský poustevník a biskup svatý Korbinián, k jehož legendě se váže i městský znak: medvěd, který mu prý nosil zavazadlo. Roku 739 biskupství oficiálně založil anglický misionář svatý Bonifác.  Biskup Arbeo z Freisingu (723–784), zakladatel knihovny Freisenského dómu, se pokládá za nejstaršího německého spisovatele a jeho latinsko-starohornoněmecký glosář "Codex Abrogans" (nebo jen "Abrogans") za nejstarší dochovanou německou knihu. Biskup Ota z Freisingu (1112–1158) napsal roku 1143 rozsáhlou „světovou kroniku“ ("Chronica sive Historia de duabus civitatibus"), důležitou i pro nejstarší české dějiny.  Roku 1158 vypukl spor mezi biskupem a bavorským hrabětem Jindřichem Lvem, což se stalo počátkem rivality Freisingu a Mnichova. Patrně v této souvislosti byl vypálen freisinský dóm a místo něj v letech 1159–1205 postavena mohutná románská bazilika, která dodnes stojí, ovšem s gotickou klenbou (1481) a barokní přestavbou interiéru (1619 a 1724). Od roku 1697 bylo ve Freisingu teologické učiliště. Od 15. století získával Mnichov pozvolna převahu, biskupství tam bylo přeneseno ale až roku 1821.

Doprava a hospodářství.

Freising leží na železnici mezi Mnichovem a Řeznem, vede sem linka předměstské železnice S1 z Mnichova, dálnice A92 a od roku 1980 je v těsné blízkosti města mezinárodní letiště Mnichov. To je také zdaleka největší zaměstnavatel freisinských občanů, vedle škol a slavného pivovaru Weihenstephan.

Školy a kultura.

Ve Freisingu je několik středních škol (např. Dom-Gymnasium Freising), odborná vysoká škola, Fakulta potravinářské technologie Technické univerzity Mnichov, jejíž součástí je i pivovar, který se dovolává tradice klášterního pivovaru, doloženého od 12. století, a několik výzkumných ústavů. Do roku 1969 zde fungovala ještě Filozoficko-teologická vysoká škola. U dómu je veliké diecézní muzeum náboženského umění, na náměstí je barokní Asamovo divadlo, obnovené roku 1978, a působí zde řada pěveckých sborů.

Freising (dříve také" Frigisinga, Frisinga, Freisingen" nebo "Freysing," latinsky "Frisinga" (adjektivum "Frisingensis"), zastaralé české exonymum Frisinky, adj. "frisinský/frizinský") je bavorské velké okresní město, které leží asi 30 km SSV od Mnichova na pahorcích nad řekou Isar; 5 km JV od města leží mezinárodní letiště Mnichov. Město má bohatou historii a je to správní středisko zemského okresu Freising.

Freising () is a town in Bavaria, Germany, and the capital of the Freising "Landkreis" (district), with a population of about 50,000.


Životopis.

Maurice Thorez se narodil v Noyelles-Godault, ve dvanácti letech se stal horníkem. V roce 1919 vstoupil do socialistické strany, brzy poté však vstoupil do komunistické strany a byl několikrát uvězněn pro politické aktivity.  V roce 1923 se Thorez stal stranickým sekretářem. Byl podporován sovětským vůdcem Josifem Stalinem, díky čemuž se z Thoreze stal neochvějný stalinista. V roce 1932 se seznámil s Jeannette Vermeersch, s níž měl tři syny.  Thorez byl v letech 1932 a 1936 zvolen poslancem. V roce 1934 se podílel na vytvoření Lidové fronty, spojenectví mezi komunisty, socialisty a radikály. Tato fronta zvítězila ve volbách roku 1936. S podporou Thoreze se Léon Blum stal předsedou vlády lidové fronty a prosazoval sociální zákonodárství.  Roku 1939 byla komunistická strana zakázána a mnoho členů strany bylo internováno. Thorez ještě před zákazem ze strany vystoupil. Brzy poté vstoupil do armády, ale dezertoval a uprchl do Sovětského svazu. Za dezerci byl v nepřítomnosti odsouzen k trestu smrti.  Když v roce 1944 osvobodil Charles de Gaulle s Forces Françaises Libres Francii, dostal Thorez milost. Po ukončení druhé světové války a znovuobnovení komunistické strany se stal jejím předsedou.  Thorez byl znovu zvolen do poslanecké sněmovny a roku 1946 se stal místopředsedou francouzské vlády..  V roce 1950 dostal Thorez mrtvici, z níž se léčil až do roku 1953 v Sovětském svazu. Během jeho nepřítomnosti byla strana řízena jeho spojencem Jacquesem Duclosem, který rozdrtil Thorezova oponenta André Martyho.  Roku 1964 Maurice Thorez zemřel při převozu v lodi na Černém moři. Je pohřben na hřbitově Père Lachaise. V roce 1964 bylo na jeho počest město Čistjakovo přejmenováno na "Torez".

Maurice Thorez (28. dubna 1900, Noyelles-Godault, Francie – 11. července 1964 na Černém moři) byl francouzský politik a dlouhodobý vůdce francouzské komunistické strany (PCF) od roku 1930 až do své smrti. V letech 1946 - 1947 byl místopředsedou vlády.

Maurice Thorez (; 28 April 1900 – 11 July 1964) was a French politician and longtime leader of the French Communist Party (PCF) from 1930 until his death. He also served as Deputy Prime Minister of France from 1946 to 1947.


Život.

Mládí.

Narodil se v Tverské oblasti v rolnické rodině jako nejmladší ze šesti dětí. Vychodil základní školu a v roce 1913 se odstěhoval za starším bratrem do Petrohradu, kde pracoval jako dělník. Začal být politicky aktivní, řečnil na demonstracích a roku 1917 vstoupil do bolševické strany.

Občanská válka.

Vojenskou kariéru zahájil v březnu 1917, kdy vstoupil do petrohradských Rudých gard, se kterými se účastnil útoku na Zimní palác a pacifikace petrohradské vojenské posádky. Vysloužil si doporučení pro vstup do čerstvě založené Rudé armády a během roku 1918 již jako její příslušník studoval na petrohradské dělostřelecké škole. V letech 1919 a 1920 bojoval v jižním Rusku, kde se osvědčil a dosáhl velitelských funkcí. V té době absolvoval i kurz pro štábní důstojníky.

Meziválečné období.

Po skončení občanské války sloužil stále v jižním Rusku jako štábní důstojník, mezi lety 1925 a 1928 pak studoval na fakultě logistiky na Frunzeho vojenské akademii. Po ní nastoupil na post zástupce velitele organizačně-mobilizačního oddělení Běloruské vojenské oblasti, kde si různí velitelé povšimli jeho štábních schopností. V letech 1932 a 1933 se vrátil na Frunzeho akademii a studoval na operační fakultě, v letech 1936 a 1937 pak na nově založené Akademii generálního štábu. Vystřídal více důležitých štábních funkcí, roku 1940 dosáhl generálské hodnosti a jako náčelník štábu 12. armády se zúčastnil okupace Besarábie.

Velká vlastenecká válka.

Celou válku absolvoval ve funkcích náčelníků štábů různých frontů. Začal 10. července 1941 severozápadním operačním sektoru, kde se bojovalo o přístupy k Leningradu, pod velením Klimenta Vorošilova, jehož neschopnost se částečně projevila i na Zacharovově hodnocení. Naštěstí to na jeho kariéru nemělo velký vliv. Načas sloužil pod Šapošnikovem jako zástupce náčelníka generálního štábu pro logistiku, v závěru roku byl pak jmenován náčelníkem štábu před Moskvou bojujícího Kalininského frontu, kde působil celý rok 1942 a první část roku 1943. Před započetím bitvy v Kurském oblouku byl jmenován náčelníkem štábu Rezervního frontu, posléze přejmenovaného na Stepní front a později na 2. ukrajinský front. Zde sloužil nejprve pod Koněvem a od května 1944 pod Malinovským. Zúčastnil se osvobozování Ukrajiny, Moldávie, Rumunska a Maďarska.  Po konečné porážce Německa se společně Malinovským přesunul na dálný východ. Malinovskij velel Zabajkalskému frontu, který nesl hlavní tíhu útoku na Kwantungskou armádu rozmístěnou v Mandžusku. Spolu se svým náčelníkem štábu se úkolu zhostili skvěle. V září 1945 obdržel titul Hrdina Sovětského svazu.

Po druhé světové válce.

Na podzim 1945 se stal náčelníkem Akademie generálního štábu, kde setrval do roku 1949 a získal čestný titul profesora. Poté vystřídal funkce náčelníka generálního štábu pro bojový výcvik, hlavního inspektora Sovětské armády a velitele Leningradské vojenské oblasti. Roku 1957 nastoupil do funkce velitele sovětských okupačních vojsk ve východním Německu, kde bylo jeho největším úkolem zapracovat nově vzniklou východoněmeckou armádu do struktur Varšavské smlouvy a zajistit její bojovou součinnost s okupačními vojsky. 14. května 1959 byl povýšen do hodnosti Maršála Sovětského svazu a v dubnu 1960 se stal náčelníkem generálního štábu. V Moskvě vstoupil jako jeden z hlavních aktérů do boje za zachování Akademie generálního štábu, která byla ze snahy Nikity Chruščova načas zrušena, a stal se opět jejím náčelníkem. Po Chruščovově pádu v roce 1964 se vrátil zpět do funkce náčelníka generálního štábu. Jeho zdravotní stav se zhoršoval, přesto v roce 1967 vedl přes již pokročilý věk jednu z delegací organizující vojenskou pomoc Egyptu proti Izraeli. Poslední zahraniční cestu absolvoval roku 1971 opět do Egypta na pohřeb svého přítele prezidenta Gamála Násira. Téhož roku byl podruhé jmenován Hrdinou Sovětského svazu, ale již musel ze zdravotních důvodů odejít na odpočinek. Zemřel 31. ledna 1972.

Matvěj Vasiljevič Zacharov (, 17. srpna 1898 Tver – 31. ledna 1972 Moskva) byl sovětský generál a později maršál během druhé světové války.

Matvei Vasilevich Zakharov (, August 17, 1898 – January 31, 1972) was Marshal of the Soviet Union, Chief of the General Staff, Deputy Defense Minister.


Mládí a první světová válka.

Erich Abraham se narodil 27. března roku 1895 v západopruském městě Marienburgu jako syn drážního úředníka. Po dokončení vzdělání vstoupil dobrovolně s vypuknutím první světové války do císařské německé armády, kde byl následně zařazen ke 152. pěšímu pluku ("Infanterie-Regiment Nr. 152") ze 41. divize generálmajora Hermanna von Steina.  S divizí byl následně odvelen na východní frontu, kde se s jednotkou zapojil do bojů u Tannenbergu, kde německá armáda později zvítězila. U tohoto pluku se postupně vypracoval až do hodnosti četaře ("Vizefeldwebel") a stal se rovněž důstojnickým čekatelem ("Offiziersaspirant"). Dne 11. července 1915 byl povýšen do hodnosti poručíka v záloze ("Leutnant der Reserve") a zhruba o měsíc později byl převelen ke 341. pěšímu pluku ("Infanterie-Regiment Nr. 341") ze 86. pěší divize ("86. Infanterie-Division"), kde byl jmenován do funkce velitele čety.  Pluk se nacházel rovněž na východní frontě a Abraham se společně se svou jednotkou zapojil do těžkých bojů proti ruské carské armádě v bitvě u Gorlice. Zde poručík Abraham převzal dočasně velení roty poté, co byl její velitel zabit v boji. Po vítězství v bitvě byl za své velení rotě vyznamenán k počátku září téhož roku pruským železným křížem II. třídy a zároveň se vrátil ke své četě, které velel před tím. V této funkci zůstal až do poloviny září roku 1916.  Následně poté byl jmenován pobočníkem velitele III. praporu z téže pluku, přičemž tuto funkci zastával až do počátku února roku 1917. Funkci pobočníka velitele praporu si vyzkoušel i na dále a to u I. praporu. Později už následovaly různé pozice u štábu 86. pěší divize, u kterých zůstal až do konce války. Mezi jeho další vyznamenání, která do konce války obdržel patří např. pruský železný kříž II. třídy nebo Rakousko-Uherský vojenský záslužný kříž III. třídy s válečnou ozdobou.

Poválečné období a policejní kariéra.

Po skončení války sloužil Abraham u různých dobrovolnických vojenských uskupení a se vznikem Reichswehru se byl přidělen ke 109. pěšímu pluku Reichswehru ("Reichswehr-Infanterie-Regiment 109"), který spadal pod 9. brigádu Reichswehru proslulého generála Paula von Lettow-Vorbecka. Zde sloužil ve funkci pobočníka velitele praporu, tedy funkce, kterou dobře znal ze svého válečného působení.  K 20. květnu roku 1920 však armádu opouští a hned na to vstupuje do služeb policie. V září téhož roku je mu ještě propůjčena hodnost armádního nadporučíka v záloze ("Oberleutnant der Reserve").  Jeho prvním služebním postem se stalo policejní prezidium ve Štětíně, kde byl hned v červnu téhož roku povýšen do hodnosti policejního nadporučíka.

Erich Gottfried Abraham (27. března 1895 – 7. března 1971) byl německý veterán první světové války a pozdější vysoce vyznamenaný generál pěchoty ("General der Infanterie"), sloužící během druhé světové války. Mimo jiné byl držitelem rytířského kříže železného kříže s dubovými ratolestmi nebo německého kříže ve zlatě.

Erich Abraham (27 March 1895 – 7 March 1971) was a general in the Wehrmacht of Nazi Germany who command the 76th Infantry Division then the LXIII Corps on the Western Front during World War II. He was also a recipient of the Knight's Cross of the Iron Cross with Oak Leaves.


Popis koruny.

Koruna váží brutto 3,5 kg, tj. hmotnost zlata, drahokamů a emailů. Koruna se skládá z osmi zlatých obdélných polokruhem zakončených destiček – lamel, spojených panty se závlačkami, každá destička měří 14,9 × 11,29 cm. Koruna je spojena klenutým pásem nazývaným kamara, zdobeným obloučky. Na čelní straně má vztyčený rovnoramenný křížek. Na destičkách se střídají čtyři pole výhradně s klenotnickou výzdobou (drahokamy a perly) a čtyři pole s figurami starozákonních proroků a králů, provedenými v přihrádkovém emailu. Emailované figury představují čtyři hlavní křesťanské ctnosti, kterými se má císař vyznačovat. Každou figuru doprovází latinský popisek a nápis. Král David představuje spravedlnost, jeho syn a nástupce Šalomoun představuje moudrost a pokoru před Bohem, král Ezechiáš, kterému asistuje prorok Izajáš, symbolizují důvěru v Boha, neboť smrtelně nemocný věří prorokovi, předpovídá-li mu, že bude žít. Na čtvrté destičce je zpodoben trůnící Ježíš mezi dvěma anděly – král králů, jehož význam je charakterizován nápisem "Per me reges regnant" (skrze mě vládnou králové). Koruna byla odznakem světské a duchovní moci panovníka. Teprve po korunovaci touto korunou byl panovník právoplatným a nezpochybnitelným císařem. Koruna je zlatnickou prací vytvořenou na západě Německa v 9. až 10. století. Kříž a kamara pocházejí z pozdější doby. Císař Jindřich II. dal počátkem 11. století zhotovit kříž, kamaru a osmou destičku se svou dedikací (nápisem) dal doplnit císař Konrád II. Sálský ve 2. čtvrtině 11. století. Sametová čepice (dýnko) purpurové barvy pochází z 18. století.

Vznik koruny.

Objednávka koruny Svaté říše římské bývá historiky kladena ke korunovaci císaře Oty I. Velikého z rodu Liudolfovců, který byl dne 2. února 962 v Bazilice svatého Petra papežem Janem XII. pomazán a korunován římským císařem. Ke korunovaci roku 962 bývá dnes historiky tato koruna datována nejčastěji, i když ji někteří historikové vztahují až k 26. březnu roku 1027 ke korunovaci Konráda II. Za pravděpodobné místo výroby se považuje západ Německa, pravděpodobně Dolní Porýní, z tamních lokalit přichází v úvahu Kolín nad Rýnem, Essen či benediktinský Klášter Reichenau na Bodamském jezeře, či přilehlá oblast Horního Porýní.

Historie.

Žádnému panovnickému rodu ve středověku se nepodařilo zajistit si dědičnost císařské koruny. Korunovace císařem byla až do raného novověku papežskou milostí, kterou papež někdy využil, aby si císaře ve svém smyslu naklonil. Teprve Karel IV. ve své Zlaté bule z roku 1356 stanovil přesné podmínky, za kterých měla probíhat volba římskoněmeckého krále. Sedm kurfiřtů: arcibiskupové z Kolína nad Rýnem, Mohuče a Trevíru, falckrabě rýnský z Falce, vévoda saský, český král a markrabě braniborský volili ve frankfurtském dómu krále. Karel V. byl posledním panovníkem, který byl ještě v roce 1530 korunován papežem, přičemž ceremoniál probíhal v Boloni.  Teprve v době raného novověku, když císař pomalu ztrácel na významu, se Habsburkům podařilo zajistit si dědičnost úřadu. Počínaje Albrechtem II. Habsburským (1438–1439) byl císařem Sv. říše římské národa německého nepřetržitě Habsburk, s výjimkou let 1742–1745, kdy Bavoři v prvních letech vlády využili slabost Marie Terezie k uskutečnění wittelsbašského snu o jmenování panovníkem. Bavorský císař Karel VII. Bavorský zemřel tři roky po své korunovaci na dnu, takže se trůn uvolnil pro manžela Marie Terezie. Když se dne 18. května 1804 Napoleon prohlásil za dědičného císaře Francie, František I. považoval za nutné složit císařskou korunu římské říše a sám se dne 11. srpna 1804 prohlásil za císaře Rakouska.

Korunovační klenoty Svaté říše římské v Čechách.

Karel IV. získal císařské korunovační klenoty do svého držení v roce 1350 a přivezl je z Mnichova, kam je dal uložit císař Ludvík Bavor. Klenoty byly uchovávány nejprve v kostele sv. Víta na Pražském hradě, po císařské korunovaci v Římě (1355) dal vystavět Karel IV. pro jejich trvalé uložení hrad Karlštejn. O budování kultu říšských klenotů jako svátostin usilovali císaři zejména od 12. století. V Českém království jej šířil jako první císař Karel IV., který získal ke koruně jako další insignie relikvie, a to Svaté kopí setníka Longina, řetězy z okovů sv. Petra, třísku z Kristových jesliček, ostatek z paže sv. Anny, jeden zub a tkaninu z pláště sv. Jana Křtitele; další relikvie byly uloženy v korunovačním kříži. Z Karlovy iniciativy se začala pravidelně konat pouť s „ukazováním svatých ostatků“ věřícím z lešení při kapli Božího těla, která byla zbudována na Dobytčím trhu (Karlově náměstí) na Novém Městě pražském. Pro tuto příležitost nechával Karel IV. svátostiny přivážet každoročně ze svých pokladnic v chrámu sv. Víta na Pražském hradě a z hradu Karlštejna do Prahy. Pouť se konala vždy první neděli po velikonocích. Praha tak byla dočasným hlavním městem říše. Karlštejn opustily klenoty na příkaz Karlova syna Zikmunda na počátku husitských válek roku 1421, kdy je z Čech odvezl nejprve do Uher a od roku 1424 dlouhodobě uložil v Norimberku. Místo uložení klenotů bylo pomyslným středem říše.

Putování říšských insignií.

V tisícileté historii Svaté říše římské byly koruna a ostatní říšské klenoty uchovávány nejméně na osmi místech. Přirozeně často musely být převáženy, bylo důležité, aby byl císař v Římě korunován správnou korunou. O transportu koruny svědčí také zachovalé středověké cestovní pouzdro na císařskou korunu. V prvních stoletích se koruna a říšské korunovační klenoty obvykle stěhovaly do v místa pobytu krále či císaře, jímž bývala opevněná falc či císařský hrad. Tak jsou v 11. století klenoty doloženy v císařské falci při benediktinském opatství v Limburgu u Dürkheimu, dále v Harzburgu, v Goslaru v (11. a 13. století, na hradě Hammersteinu na Rýně roku 1125, na hradě Trifelsu u Annweileru ve 12. a 13. století (s přestávkami), na hradě Waldburgu u Ravensburgu (asi v letech 1220–1240), na hradě Krautheimu na Jagstu (pravděpodobně 1240–1242), v Kyburgu u Winterthur v letech 1273–1322 s přestávkami, a konečně ve Starém dvoře v Mnichově. Odtud je dal Karel IV. převézt do Prahy.  Během husitských válek je ve snaze ochránit Zikmund Lucemburský odvezl na hrad Visegrád v Uhrách. V roce 1424 je nechal převézt do Norimberku. Zikmund ani jeho nástupci už korunu nenosili, říšské korunovační klenoty se staly určitou relikvií říšské identity. Před francouzskými napoleonskými jednotkami byly klenoty v říjnu 1800 převezeny z Norimberka přes Pasov do Vídně. Po rozpadu říše v roce 1806 zůstaly říšské korunovační klenoty ve Vídni. Poslední dobrodružství v noci z 29. srpna na 30. srpna 1938, kdy nechal Adolf Hitler říšskou korunu spolu s říšskými korunovačními klenoty tajně převézt z Vídně zpět do Norimberka. Nakonec byly klenoty umístěny do bunkru v norimberském Burgbergu, aby je nepoškodily nálety. Když se k městu blížily americké jednotky, klenoty byly tajně zazděny do stěny jiného bunkru. Američané je ale objevili, a v lednu 1946 byla koruna i ostatní říšské korunovační klenoty odvezeny zpět do Vídně.

Korunovační klenoty dnes.

Originál koruny je dnes vystaven v Císařské klenotnici v Hofburgu ve Vídni, kam se klenoty dostaly z Norimberka roku 1796 a po zrušení Svaté říše římské Napoleonem r. 1806 zde již zůstaly v držení Habsburského rodu. Kopií bylo v Evropě vytvořeno zatím pravděpodobně šest. Dvě z nich se nacházejí na státním hradě Karlštejn. První z nich, poněkud nevydařená napodobenina, je umístěna v Kapli svatého Kříže a druhá je vystavena v 1. patře poslední místnosti prvního prohlídkového okruhu. Tuto druhou kopii vytvořil zlatník Jiří Urban z Turnova se spolupracovníky. Třetí kopie je vystavena v dómu v Cáchách, čtvrtá ve Frankfurtu nad Mohanem, pátá na hradě Trifels v Rýnská Falci a šestá v soukromé sbírce nizozemského zlatníka v Rotterdamu.

Česká kopie koruny.

Kopie koruny římských císařů byla vypracována v letech 2008 – 2009 různými speciálními postupy, které napodobují práci starých mistrů. Zhotovili ji šperkař Jiří Urban z Turnova s manželi Cepkovými z Bratislavy – Sv. Juru a dalšími spolupracovníky. Šperkaři měli příležitost pracovat s originálem koruny. Zjistili, že originál není v nejlepším stavu, pohromadě drží jen drátky, není bezpečné s ní příliš manipulovat, Jiří Urban prohlásil, že se na ní často jen díval a přitom vytvořil repliku korpusu koruny ze zlaceného stříbra. Místo velkých drahých kamenů jsou na replice skleněné kompozice, menší kameny jsou přírodní, jejich broušení obstaral brusič Petr Šťastný z Turnova-Trávnice. Jako velmi obtížné se ukázalo zhotovit přesné barevné kopie destiček s přihrádkovým emailem (namíchat barevnou škálu z dnes již neužívaných pigmentů) a sehnat náhradu perlového drátu. Celý proces výroby zaznamenala Česká televize v dokumentu o vzniku kopie říšské koruny. Práce si vyžádala investici 800 tisíc korun. Objednal a zaplatil ji ze svého rozpočtu Středočeský kraj z podnětu hejtmana Petra Bendla.

Koruna na mincích.

V roce 2008 vydala Rakouská mincovna první zlatou minci s Korunou Svaté říše římské. Jedná se o první minci z pětidílné série, která vycházela do roku 2012. V roce 2009 čepice rakouského arcivévody " Arcivévodská koruna", 2010 Uherská koruna, 2011 Svatováclavská koruna a v roce 2012 rakouská císařská koruna. Mince budou umístěny v etui s certifikátem pravosti. Ke každé minci je možno obdržet ozdobnou jehlu s motivem koruny Svaté říše římské. K příležitosti uvedení rakouské mince Svatováclavská koruna vyrazila v roce 2011 Česká mincovna stříbrnou medaili se stejnou tematikou a vydala tuto medaili společně s rakouskou mincí ve společné etui v limitované edici pěti set kusů.

Korunovační klenoty Svaté říše římské jsou panovnické insignie, určené ke korunovaci císařů Svaté říše římské (906 – 1806). Jsou to koruna, korunovační kříž, svaté kopí, ceremoniální meč, říšské jablko, žezlo, korunovační evangeliář, dále korunovační oděv (tj. plášť, dalmatika, alba, cingulum, štóla, punčochy, střevíce a rukavice) a Svatoštěpánská burza. Dnes jsou tyto insignie rozděleny do dvou skupin a uchovávány ve dvou pokladnicích: v dómské pokladnici v Cáchách je korunovační evangeliář, meč zvaný sv. Karla Velikého a Svatoštěpánská burza. Ve Vídni jsou ostatní klenoty, včetně druhého tzv. ceremoniálního meče a soubor říšských svátostin, tj. relikvií v gotických relikviářích. Ze svátostin jen relikvie z ubrusu Poslední večeře Páně v křišťálové konvici je chována v Praze ve Svatovítském pokladu (a vystavena v kapli Sv. Kříže na Pražském hradě).

The Imperial Regalia, also Imperial Insignia (in German "Reichskleinodien", "Reichsinsignien" or "Reichsschatz"), are regalia of the Holy Roman Emperor. The most important parts are the Imperial Crown, the Holy Lance and the Imperial Sword. Today they are kept at the Imperial Treasury in the Hofburg palace in Vienna, Austria.  The Imperial Regalia are the only completely preserved regalia from the Middle Ages. During the late Middle Ages, the word Imperial Regalia (Reichskleinodien) had many variations in the Latin language. The regalia were named in Latin: "insignia imperialia, regalia insignia, insignia imperalis capellae quae regalia dicuntur" and other similar words.


Historie.

Stavbou mostu byl pověřen architekt Jean-Rodolphe Perronet (1708–1794) v roce 1787. Tento most byl plánován již v roce 1725 při tvorbě náměstí Svornosti (tehdy náměstí Ludvíka XV.), aby nahradil tamní dosavadní přívoz. Po pádu Bastily 14. července 1789 a jejím zboření byl získaný stavební materiál použit na dostavbu mostu. Stavba byla dokončena v roce 1791. V 19. století byl most vyzdoben sochami. V roce 1810 sem nechal Napoleon umístit sochy osmi generálů padlých v boji. Tyto sochy byly nahrazeny během Restaurace dvanácti sochami z bílého mramoru představující postavy z francouzské historie. Jednalo se o čtyři ministry (Jean-Baptiste Colbert, kardinál Richelieu, Suger, Maximilien de Béthune de Sully), čtyři vojáky (Pierre Terrail de Bayard, Ludvík I. Bourbon-Condé, Bertrand du Guesclin, Henri de la Tour d'Auvergne de Turenne) a čtyři námořníky (René Duguay-Trouin, Abraham Duquesne, Pierre André de Suffren, Anne Hilarion de Costentin de Tourville). Avšak sochy byly pro most příliš těžké, proto je nechal král Ludvík Filip přemístit do Versailles.  Ve 20. století zhoustla městská doprava natolik, že bylo nutné most zvětšit. V letech 1930–1932 byl most rozšířen na obou stranách, takže se jeho šířka zdvojnásobila. Při těchto úpravách byl zachován klasicistní vzhled mostu. Od roku 1975 je most historickou památkou. V roce 1983 byl restaurován. Ze všech pařížských mostů má nejintenzivnější dopravu (s výjimkou mostů pont aval a pont amont, přes které vede městský okruh).  Most byl nejprve pojmenován po Ludvíku XV. ("pont Louis XVI"), později se jmenoval "most Revoluce" ("pont de la Révolution"), od roku 1814 "most Ludvíka XVI." ("pont Louis XVI") a současný název nese od roku 1830.

Architektura.

Most je původně kamenný, dodatečně rozšířený o železobetonovou přístavbu. Má pět oblouků, je 153 metrů dlouhý a 34 m široký.

Pont de la Concorde (česky "most Svornosti") je silniční most přes řeku Seinu v Paříži. Spojuje 8. obvod na pravém břehu a 7. obvod na levém. Most byl postaven v letech 1787–1791 a rozšířen 1930–1932. Svůj současný název nese od roku 1830. V roce 1975 byl prohlášen historickou památkou.

The Pont de la Concorde is an arch bridge across the Seine in Paris connecting the Quai des Tuileries at the Place de la Concorde (on the Rive Droite) and the Quai d'Orsay (on the Rive Gauche). It has formerly been known as the "Pont Louis XVI", "Pont de la Révolution", "Pont de la Concorde", "Pont Louis XVI" again during the Bourbon Restoration (1814); in 1830, its name was changed again to Pont de la Concorde, the name it has retained to this day. It is served by the Metro stations Assemblée nationale and Concorde.


Historie.

Na tomto místě mezi ostrovem Cité a pravým břehem stával nejstarší známý most v Paříži zvaný "Velký most" ("Grand-Pont"), jehož název odlišoval od "Malého mostu" ("Petit-Pont"), který spojoval ostrov Cité s levým břehem. Most byl zničen při nájezdu Normanů v roce 886. Další dřevěný most zde vydržel do roku 1406, kdy jej odnesla povodeň. V roce 1413 nechal Karel VI. vybudovat opět dřevěný most s pevnější konstrukcí, který se nazýval Notre-Dame, na němž se nacházelo až 60 domů. Tento most se zhroutil 28. října 1499. V roce 1500 začala výstavba nového kamenného mostu o šesti obloucích, která skončila v roce 1507. Také tento most nesl mnoho domů a obchodů. Tyto domy byly jako první v Paříži očíslovány. V roce 1660 byl most opraven a vyzdoben na počest příjezdu dcery španělského krále Filipa IV., Marie Terezie Habsburské do Paříže, která se na základě Pyrenejské smlouvy stala manželkou Ludvíka XIV. a královnou Francie a Navarry. V roce 1786 byly na příkaz krále Ludvíka XVI. odstraněny z mostu všechny stavby.  V roce 1853 byl starý most nahrazen novým rovněž kamenným, který měl jen pět oblouků. Most byl pro říční dopravu nebezpečný, mezi lety 1891 až 1910 zde bylo 35 nehod lodí. Proto bylo rozhodnuto nahradit tři prostřední kamenné oblouky jedním kovovým, aby se usnadnil průjezd lodím. Stavba probíhala do roku 1914, ovšem slavnostní odhalení proběhlo až po skončení první světové války v roce 1919.

Architektura.

Most má tři oblouky. Dva krajní menší jsou kamenné z roku 1853, největší prostřední (60 m dlouhý) je z oceli. Celková délka mostu činí 105 metrů a šířka 20 metrů (12 m vozovka a 4 m dva chodníky).

Pont Notre-Dame (česky "Most Panny Marie") je most přes řeku Seinu v Paříži. Nachází se ve 4. obvodu, kde spojuje pravý břeh a ostrov Cité. Poslední přestavba pochází z let 1910–1914. Most byl pojmenován podle katedrály Notre-Dame.

The Pont Notre-Dame is a bridge that crosses the Seine in Paris, France linking the "quai de Gesvres" on the Rive Droite with the "quai de la Corse" on the Île de la Cité. The bridge is noted for being the "most ancient" in Paris, in the sense that, while the oldest bridge in Paris that is "in its original state" is undoubtedly the Pont Neuf, a bridge in some form has existed at the site of the Pont Notre-Dame since antiquity; nonetheless, it has been destroyed and reconstructed numerous times, a fact referred to in the Latin inscription on it to honor its Italian architect, Fra Giovanni Giocondo. (See below.) The bridge once was lined with approximately sixty houses, the weight of which caused a collapse in 1499.


Biografie.

E. E. Barnard se narodil Reuben a Elizabeth Jane (rozené Haywoodová) Barnardovým. Barnardův otec zemřel před jeho narozením a jeho matka ho musela s jeho starším bratrem vychovávat sama. Jméno Emerson dostal po americkém filozofovi jménem R. W. Emersonovi. Rodina byla chudá a Barnardovi se nedostalo formálního vzdělání, normální školu navštěvoval sotva dva měsíce. Matka, která ho nejvíce ovlivnila, měla zájem o kulturu a měla umělecké nadání (vyráběla voskové květiny). Barnard snil již od dětství dozvědět se něco o hvězdách, které byly na obloze, když ležel ve starém vagonu nacházejícím se na zahradě.  Tento sen se začal pomalu naplňovat. V devíti letech se stal asistentem fotografa v Nashvillu a jednou si přinesl malý objektiv z rozbitého dalekohledu. Protože byl zručný, sestrojil si malý teleskop, kterým pozoroval noční oblohu. Ve fotografickém ateliéru zůstal celých sedmnáct let a získal zde zkušenosti, které později využil při fotografování hvězdné oblohy. Později se mu dostala do rukou astronomická publikace od Thomase Dicka a v roce 1876 si koupil 5-palcový (130 mm) refraktor (cena činila 2/3 jeho ročního platu). V roce 1887 se stal členem americké asociace American Association for the Advancement of Science. Předseda této asociace, Simon Newcomb, mu poradil, aby nejprve získal dobré matematické vzdělání. Od té doby se Barnard začal vzdělávat v matematice, jejíž základy jako dítě nezískal, a platil si soukromého učitele.  V lednu roku 1881 se oženil s Rhodou Calvert a odstěhoval se do Tennesie i se svou, v té době již invalidní, matkou. Zde i nadále pracoval pro fotografický ateliér. 12. května téhož roku objevil svou první kometu nacházející se poblíž hvězdy α Peg. Později ji však ztratil a svůj objev neoznámil. Proto mu nebyla nikdy započtena do seznamu jím objevených komet. Tento jeho objev ale ještě více zvýšil jeho zájem o hledání komet. O rok dříve vyhlásil Newyorský obchodník Hulbert Harrington Warner, který založil v New Yorku soukromou astronomickou observatoř, částku 200 amerických dolarů tomu, kdo objeví novou kometu. V září 1881 objevil Barnard svou další kometu a její objev již řádně oznámil. Za částku kterou obdržel si zařídil v Tennesie dům, který rozšířil a zvelebil za odměny za další objevy komet.  V roce 1883 dostal darem od svých přátel studijní stipendium na Vanderbiltově univerzitě v Nashvillu. Zde pokračoval ve svých studiích matematiky, fyziky a chemie a pracoval jako praktický instruktor v univerzitní observatoři. V roce 1887 obdržel titul bakaláře. V tomtéž roce začal působit na nové Lickově observatoři vybudované na Mount Hamilton v Kalifornii. Zdejší Lickův 36-palcový (91 cm) refraktor byl největším teleskopem až do rekonstrukce Yerkesovy observatoře v roce 1897. Zde objevil pátý měsíc Jupitera, který byl nazván Amalthea. Za tento objev obdržel později od francouzské akademie věd Lalandovu zlatou medaili.  V roce 1895 odešel jako profesor praktické astronomie na Yerkesovu observatoř, která patřila k univerzitě v Chicagu, kde působil až do své smrti. Při své návštěvě v Anglii v únoru 1897 obdržel Gold Medal of the Royal Astronomical Society.  Od roku 1905 pracovala jako jeho asistentka a matematička jeho neteř Mary R. Calvert. 25. května 1921 mu zemřela žena.  Pracoval až do své smrti 6. února 1923 ve Williams Bay ve státě Wisconsin a byl pohřben v Nashville.

Nositelé jména Barnard.

Nositeli jména Barnard jsou:

Dílo.

Edward Barnard objevil za svůj život 14 komet (a jednu, která mu nebyla započtena). Za svého působení na Lickově observatoři objevil v létě 1892 novu v souhvězdí Vozky a jako první si všiml plynných emisí, z nichž odvodil, že zde došlo k hvězdné explozi. 9. září 1892 objevil Jupiterův měsíc Amalthea a na fotografickém snímku z 12. října 1892 objekt, který byl určen jako kometa s periodou oběhu 6,5 roku. Stal se tak prvním astronomem, který objevil kometu za použití fotografie. Objev měsíce Amalthea vedl k zájmu ostatních astronomů o hledání dalších měsíců pomocí astrofotografování.  Na Yerkeské observatoři provedl mnoho detailních pozorování planet a komet. 25 cm dalekohledem a později 40 palcovým (100 cm) instalovaným na Yerkesské observatoři získal širokoúhlé snímky Mléčné dráhy a objevil několik proměnných hvězd. V roce 1916 objevil hvězdu s největším známým vlastním pohybem, která byla na jeho počet nazvána Barnardova hvězda.  Společně s Maxem Wolfem zjistil, že tmavé regiony v Galaxii jsou ve skutečnosti mračna mezihvězdného plynu a prachu, které zakrývají vzdálené hvězdy v pozadí. Tato mračna začal katalogizovat a značit je podobně jako jsou značeny objekty v Messierově katalogu. První mlhovina dostala značku Barnard 1 a poslední Barnard 370. Tento seznam poprvé publikoval v roce 1919 v "Astrophysical Journal" pod názvem "„On the Dark Markings of the Sky with a Catalogue of 182 such Objects“".  Po jeho smrti byl výběr jeho fotografií publikován v díle "„A Photographic Atlas of Selected Regions of the Milky Way“", dokončeném v roce 1927 E. B. Frostem, tehdejším ředitelem Yerkesovy observatoře, a Barnardovou neteří M. R. Calvertovou.

Objevené komety.

Mezi lety 1881 a 1892 objevil čtrnáct různých komet, z nichž tři byly periodické, a dvě komety, které byly přiznány ještě dalším spoluobjevitelům:

Edward Emerson Barnard (16. prosince 1857, Nashville, Tennessee, USA – 6. února 1923, Williams Bay, Wisconsin, USA) byl americký astronom a průkopník použití fotografie při mapování oblohy, známý objevem Jupiterova měsíce Amalthea v roce 1892 a objevy několika komet. V roce 1916 objevil hvězdu s největším známým vlastním pohybem, která byla na jeho počet nazvána Barnardova hvězda.

Edward Emerson Barnard (December 16, 1857 – February 6, 1923) was an American astronomer. He was commonly known as E. E. Barnard, and was recognized as a gifted observational astronomer. He is best known for his discovery of the high proper motion of Barnard's Star in 1916, which is named in his honor.


Biografie.

Narodil se v carském Rusku (dnešním Bělorusko) a již v mládí jej ovlivnil sionismus a socialismus a rozhodl se věnovat své úsilí syntéze těchto dvou konceptů. V rámci tohoto úkolu se spojil s Berem Borochovem, i když na rozdíl od Borochova Syrkin nebyl marxista. Syrkin byl zástupcem dělnických sionistů na prvním sionistickém kongresu v Basileji roku 1897 a jedním z prvních zastánců zřízení Židovského národního fondu. Byl rovněž jedním z prvních, kteří navrhovali, aby emigranti do Palestiny vytvářeli společné osady.  Na rozdíl od mnoha jiných socialistických myslitelů té doby, Syrkinovi docela vyhovovalo jeho židovské dědictví, a přestože to ve své eseji „Židovský problém a židovský socialistický stát“ z roku 1898 neuvádí explicitně, je jasné, že má na mysli biblický důraz na přísnou sociální spravedlnost, bez ohledu na bohatství, moc nebo privilegia. Sám však spatřoval sionismus jako náhradu za tradiční judaismus: Nový sionistický judaismus stojí v naprostém protikladu k judaismu vyhnanství (…) sionismus vykořeňuje religióní judaismus mnohem silněji než reformní judaismus či asimilace, a to vytvořením nových standardů „judaismu,“ které představují novou ideologii, jenž může být povýšena na status náboženství.  Syrkin pracoval na vytvoření socialistické sionistické skupiny v celé střední Evropě. Po studiu a práci v Německu a Francii se vrátil po Ruské revoluci v roce 1905 do Ruska. Coby delegát Sionistické socialistické dělnické strany se zúčastnil se 7. světového sionistického kongresu v Basileji. Později se přestěhoval do Spojených států, kde se stal vůdcem strany Poalej Cijon v USA.  V roce 1919 byl členem americké židovské delegace na Versailleské mírové konferenci. Byl taktéž vůdčí osobností světové konference Poalej Cijon, která se konala téhož roku. Na konferenci dostal za úkol navštívit Palestinu, aby vypracoval plán pro vesnice typu kibuc. Zamýšlel návrat do Palestiny, ale v roce 1924 zemřel v USA na srdeční infarkt.  Roku 1951 byly jeho ostatky pochovány na hřbitově Kineret v Izraeli.

Nachman Syrkin (: נחמן סירקין, Нахман Сыркин, 1868–1924), někdy též Nachum Syrkin, byl politický teoretik a jeden ze zakladatelů dělnického sionismu.

Nachman Syrkin (or "Nahman Syrkin" or "Nahum Syrkin"; ; 11 February 1868 – 6 September 1924) was a political theorist, founder of Labour Zionism and a prolific writer in the Hebrew, Yiddish, Russian, German and English languages.