Životopis.

Peter Beard se narodil v roce 1938 v New Yorku jako dědic železničního jmění rodiny po matce a tabákového dědictví po otci. Byl vychován v New Yorku v Alabamě a na ostrově Islip v Long Islandu. Beard si začal ve svých dvanácti letech vést deník a fotografoval, aby své zápisky ilustroval. Vystudoval Pomfret School a v roce 1957 vstoupil na univerzitu v Yale s úmyslem pokračovat ve studiu, aby mohl změnit svůj obor na dějiny umění. V Yale byl napojen na tajný spolek Scroll and Key. Mezi jeho mentory v tomto městě patřili Josef Albers, Richard Lindner nebo Vincent Scully.  Inspirován dřívějšími výlety do Afriky v letech 1955 a 1960, Beard po ukončení studia odcestoval do Keni. Při práci v národním parku Tsavo fotografoval a dokumentoval zánik 35 000 slonů a dalších volně žijících živočichů, což se později stalo námětem jeho první knihy "The End of the Game (Konec hry"). Během této doby Beard získal Hog Ranch, nemovitost nedaleko pohoří Ngong Hills sousedící s kávovou farmou vlastněné Karen Blixenovou (Isak Dinesen), a která se stala jeho celoživotní domácí základnou ve východní Africe.

Umění.

Beardovy fotografie Afriky, afrických zvířat a žurnály (deníky), které často doplňuje svými fotografiemi, byly od 70. let často vystavovány a publikovány. Každé jeho dílo je jedinečné, kombinace jeho fotografie s prvky odvozenými od jeho každodenního vedení deníku, což je praxe, ve které pokračoval až do své smrti v roce 2020. Tyto svazky obsahují výstřižky z novin, sušené listy, hmyz, staré fotografie naladěné sépií, přepsané telefonní zprávy, kresby tuší, fotografie žen, citáty, nalezené předměty a podobně; ty se začleňují, s Beardovými originálními kresbami a koláží. Některé z jeho děl obsahují zvířecí krev, někdy Beardovu vlastní krev (v malém množství), malířské médium, které umělec upřednostňoval.  Aktivně fotografoval pro časopisy jako byly například Vogue nebo Elle.  Studio a archiv Petera Bearda založili Peter a Nejma Beardovi a je primárním zdrojem uměleckých děl Petera Bearda. Archiv vede úložiště publikovaných i nepublikovaných písemných a vizuálních materiálů vztahujících se k umělcově životu, dílu, projektům, cestám, výstavám a vztahům s jeho skupinou. První výstava Bearda se uskutečnila v Blum Helman Gallery v New Yorku v roce 1975. V roce 1977 se v Mezinárodním centru fotografie v New Yorku konaly mezníkové muzejní výstavy a v roce 1997 v Paříži Národní centrum de la fotografie. Následovaly výstavy v Berlíně, Londýně, Torontu, Madridu, Miláně, Tokiu a Vídni. Beardova práce je součástí soukromých sbírek po celém světě.  V roce 2017 byl Beard žalován hercem Davidem Spadem, který koupil jedno z jeho děl. Spade se pokusil přeprodat fotografii Petera Bearda, kterou koupil od dealera Petera Tunneyho, ale nepodepsané dílo nebylo možné ověřit.

Osobní život.

Pocházel z významných amerických rodin na obou stranách, Beard byl jedním ze tří synů narozených Roseanne Hoar Beard a Anson McCook Beard junior. Jeho praděd James Jerome Hill byl zakladatel společnosti Great Northern Railway ve Spojených státech na přelomu 19. a 20. století. James Jerome Hill byl velkým patronem umění a všichni jeho dědicové vlastnili velké sbírky.  Beard si vzal svou první manželku (Minnie Cushing Beard Coleman) v roce 1967; jejich manželství trvalo jen krátce. Jeho druhá manželka byla od roku 1982 do roku 1986 supermodelka Cheryl Tiegs.  V roce 1986 se oženil s Nejmou Khanum. Pár má dceru Zaru (* 1988), pro kterou napsal knihu "Zara's Tales".  V roce 1996 na něho zaútočil slon a nabral jej nohou. Poté, co byl dopraven do nemocnice bez pulsu, byl oživen a přežil.  Beard se přátelil, a v některých případech také spolupracoval, s mnoha umělci včetně Andyho Warhola, Andrewa Wyetha, Francis Bacon, Karen Blixen, Trumana Capote, Richarda Lindnera nebo Salvadora Dalího. Fotografoval také mnoho dalších známých lidí.

Smrt.

Dne 31. března 2020 Beard odešel ze svého domu v Montauku přes Old Montauk Highway východně od Deep Hollow Ranch kolem 16:40. V době kdy zmizel, trpěl po mozkové příhodě demencí a špatným zdravím. Přes důkladné hledávání nebyl nalezen. Po třech dnech byl případ předán detektivům na policejním oddělení East Hampton.  Dne 19. dubna 2020 našel Beardovo tělo lovec David Schleifer (bývalý hasič NYC) v hustě zalesněné oblasti ve státním parku Camp Hero v Montauk Point v New Yorku. Příčina smrti nebyla do 20. dubna 2020 určena. Bylo mu 82 let.

Peter Hill Beard (22. ledna 1938 – 19. dubna 2020) byl americký umělec, fotograf, křesťan a spisovatel, který žil a pracoval střídavě v New Yorku, Montauku a Keni. Jeho fotografie Afriky, afrických zvířat a časopisů, které jeho fotografie často integrovaly, byly od 60. let široce zobrazovány a publikovány.

Peter Hill Beard (January 22, 1938 – March/April 2020) was an American artist, photographer, diarist, and writer who lived and worked in New York City, Montauk and Kenya. His photographs of Africa, African animals and the journals that often integrated his photographs, have been widely shown and published since the 1960s.


Život.

Li Žuej-chuan je chanské národnosti, pochází z obyčejné rolnické rodiny. Narodil se roku 1934 v severočínském Pao-ti (ve třicátých letech okres provincie Che-pej, od roku 2001 městský obvod v Tchien-ťinu).  V letech 1951–1965 pracoval v Pekingské stavební společnosti č. 3, začínal jako dělník, v letech 1958–1963 dálkově vystudoval Institut architektury a stavebnictví. Roku 1959 vstoupil do Komunistické strany Číny. Roku 1965 přešel do stranického aparátu, na místo zástupce tajemníka stranického výboru v Pekingské společnost stavebních materiálů. Za kulturní revoluce byl pronásledován, po roce 1971 se vrátil do řídících funkci ve stavebnictví. V letech 1973–1979 byl místopředsedou pekingských odborů, v letech 1979–1981 místopředsedou Všečínské federace mládeže a tajemníkem ÚV Komunistického svazu mládeže. Byl poslancem Všečínského shromáždění lidových zástupců v letech 1978–1998 a členem jeho stálého výboru v letech 1978–1983.  Roku 1982 byl přeložen do Tchien-ťinu. Zprvu na místo jednoho z tajemníků tchienťinského městského výboru KS Číny (1982–1984) a úřadujícího starosty, v letech 1982–1989 starosty Tchien-ťinu. Od roku 1987 současně stál v čele tchienťinské stranické organizace (jako tajemník městského výboru).  Roku 1982 byl zvolen členem ÚV KS Číny, roku 1987 i členem politbyra a v červnu 1989 do sekretariátu ÚV a (tehdy šestičlenného) stálého výboru politbyra. V nových funkcích převzal odpovědnost za ideologii, v letech 1989–1992 byl proto také předsedou Ústřední vedoucí skupiny pro progandu a ideologickou práci.  Po XIV. sjezdu KS Číny v říjnu 1992 odešel z ideologických orgánů, a na jaře 1993 byl zvolen Předsedou celostátního výboru Čínského lidového politického poradního shromáždění (ČLPPS), znovuzvolen byl i na druhé období roku 1998. Během jeho funkčních období vzrostla váha ČLPPS v čínském politickém systému, pod jeho vedením shromáždění navázalo spolupráci s partnerskými oraganizemi v desítkách zemí světa. Po XVI. sjezdu KS Číny koncem roku 2002 již nebyl zvolen do ÚV a následující jaro odešel i ze státních funkcí.  Podle BBC byl politikem, který nezapoměl na své začátky, na obyčejné lidi. Jeho manželka pracovala jako dělnice až do penze, v Tchien-ťinu získal popularitu vystupováním v rádiu a televizi, kde odpovídal na dotazy diváků a posluchačů. Jako vrchní ideolog poněkud uvolnil kontrolu nad médii, byl vnímán jako liberál a zastánce obyčejných lidí v nejvyšším vedení KS Číny.

Li Žuej-chuan (; * 17. září 1934) je čínský komunistický politik, v letech 1989–2002 člen stálého výboru politbyra ÚV KS Číny, několikačlenného nejvyššího rozhodovacího orgánu v zemi. V letech 1989–1992 řídil ideologickou práci v Komunistické straně Číny a čínských médiích, poté byl deset let předsedou celostátního výboru Čínského lidového politického poradního shromáždění. V letech 2002/2003 odešel z politiky.

Li Ruihuan (born September 17, 1934) is a retired Chinese politician. Li was a member of the Politburo Standing Committee, the country's top decision making body, between 1989 and 2002. Li served as Chairman of the 9th National Committee of the Chinese People's Political Consultative Conference (CPPCC) from 1993 to 2003; before that, he was the party chief of Tianjin.


Klubová kariéra.

Caen.

Narodil se v Le Blanc-Mesnil, Seine-Saint-Denis portugalskému otci a francouzské matce. Hrál mládežnický fotbal pro tři kluby a v roce 2008 ve věku 14 let podepsal smlouvu ve Stade Malherbe Caen. Poté, co začal na seniorské úrovni s rezervním týmem, debutoval v sezoně 2012–2013. Byl také zvolen do týmu roku.

Lorient.

Dne 27. června 2013 se přesunul do Ligue 1, a to po podepsání čtyřleté smlouvy s FC Lorient. V týmu debutoval 10. srpna proti Lille OSC, hrál celých 90 minut a Lorient prohrál 0 – 1. 1. listopadu vstřelil svůj první gól za Lorient a otevřel tak skóre v zápasu proti držitelům titulu Paris Saint-Germain F.C., ale jeho tým nakonec utrpěl porážku 1 – 2. Sezonu ukončil se sedmi vstřelenými brankami a pomohl týmu odvrátit sestup.

Borussia Dortmund.

16. června 2016 ho získala Borussia Dortmund, kde Guerreiro podepsal čtyřletý kontrakt. Borussia měla údajně za fotbalistu zaplatit 12 mil. eur. Pod trenérem Thomasem Tuchelem byl primárně nasazován jako záložník.

Reprezentační kariéra.

Guerreiro přijal výzvu k reprezentaci Portugalska na úrovni do 21 let, kterou mu poslal trenér Rui Jorge a debutoval 21. března 2013 v domácí porážce 0 – 1 proti Švédsku. 7. listopadu 2014, přestože sotva uměl portugalsky, byl vybrán Fernandem Santosem pro kvalifikaci portugalské reprezentace na UEFA Euro 2016 na zápas proti Arménii a přátelské utkání s Argentinou.

Osobní život.

V roce 2014 Guerreiro uvedl, že podporuje tým S.L. Benfica. Sníval také o tom, že bude hrát za Real Madrid a jeho vzorem byl Cristiano Ronaldo. Jeho portugalský trenér do 21 let, Rui Jorge, si ho pamatoval jako velmi introvertního člověka, částečně kvůli jeho jazykovým obtížím.  Guerreiro byl vybrán do základní sestavy pro Euro 2016. Hned v prvním zápase hrál 90 minut a Portugalsko remízovalo 1 – 1 s Islandem na Saint-Étienne. Ve finále porazilo Portugalsko Francii 1 – 0. Během soutěže byl Guerreiro nominován na cenu pro mladého hráče turnaje, kterou nakonec získal jeho spoluhráč Renato Sanches.  Navzdory zranění v sezoně byl Guerreiro vybrán pro Světový pohár FIFA 2018.

Raphaël Adelino José Guerreiro (* 22. prosince 1993 Le Blanc-Mesnil) je profesionální portugalský fotbalista, který hraje za německý tým Borussia Dortmund a za Portugalský národní tým, hlavně jako levý krajní obránce, ale také jako levý záložník. Narodil se ve Francii a svoji kariéru začal v Caen. V roce 2013 podepsal smlouvu s Lorientem, ve kterém debutoval v Ligue 1. V červnu 2016 přestoupil do Borussie Dortmund. Guerreiro reprezentoval Portugalsko na úrovni do 21 let, poté na seniorské úrovni. Poprvé byl pozván do reprezentace v roce 2014. Byl součástí týmu na MS 2018 a na Euro 2016, které Portugalsko vyhrálo.

Raphaël Adelino José Guerreiro (; born 22 December 1993) is a Portuguese professional footballer who plays for German club Borussia Dortmund and the Portuguese national team mainly as a left back but also as a left midfielder.  Born in France, he began his career at Caen, signing in 2013 with Lorient where he made his Ligue 1 debut. In June 2016, he joined Borussia Dortmund.  Guerreiro represented Portugal at under-21 and senior level, first appearing for the latter in 2014. He was part of their squad at the 2018 World Cup and Euro 2016, winning the latter tournament.


Důvody sepsání kompaktát.

Dokument sepsali muži, kteří připluli do Severní Ameriky lodí Mayflower. Tito lidé prchali před pronásledováním anglického krále Jakuba I. Stuarta. Byli to povětšinou puritáni či jiní náboženští separatisté, obchodníci hledající nové možnosti či prostě jen dobrodruzi. Dokument "Mayflower Compact" byl podepsán na palubě lodi 11. listopadu 1620. V té době byl používán pro dataci Juliánský kalendář, který se rozcházel s Gregoriánským kalendářem o 10 dní. Smlouvu podepsalo 41 ze 101 cestujících, když loď Mayflower kotvila v zátoce Provincetown na severním konci mysu Cape Cod v Massachusetts. Loď měla původně doplout do Virginie, plavba byla financovaná společností Merchant Adventurers of London. Bouře donutila loď zakotvit na mysu Cape Cod v Massachusetts. Někteří cestující, kteří nebyli puritáni (puritáni je nazývali „cizinci“), prohlásili, že „budou žít podle vlastních pravidel a svobodně; nikdo nemá právo jim velet“. Zdůvodňovali to tím, že nedostali možnost usadit se na dohodnutém místě, tedy na území Virginie. Aby zabránili chaosu, poutníci se rozhodli založit svou vlastní vládu a zároveň potvrdili svou věrnost Anglii a králi. Dokument Mayflower Compact byl tedy založen současně na majoritním (většinovém) modelu a věrnosti osadníků anglickému králi. Jednalo se v podstatě o společenskou smlouvu, v níž osadníci souhlasili s dodržováním komunitních pravidel a předpisů v zájmu pořádku a přežití.

Založení kolonie.

Před cestou do Ameriky žili tito lidé, později nazývaní Otcové poutníci, (Pilgrim Fathers) několik let v Leidenu v Nizozemsku. Podmínky pro různá náboženská uskupení zde byly mnohem lepší než v Anglii. Historik Nathaniel Philbrick uvádí: „Stejně jako duchovní smlouva označila začátek jejich sboru v Leidenu, občanská smlouva poskytla základ pro sekulární vládu v Americe.“ Otcové poutníci založili Plymouth ve dnešním státě Massachusetts. Bylo to teprve druhé úspěšné osídlení Ameriky Angličany. Před nimi již byla založena v roce 1607 královská kolonie Jamestown ve Virginii, kam také původně jejich loď Mayflower směřovala, než byla v důsledku bouřlivého počasí zahnána severněji.

Publikace, signatáři.

Původní dokument byl ztracen, ale existují tři verze ze 17. století: otištěný ve spisu „Mourt's Relation“ z roku 1622, které byly znovu vytisknuty v "Purchas his Pilgrimes" v roce 1625 a ručně přepsaná verze, kterou uvedl William Bradford ve svém časopise „Of Plimoth Plantation“ v roce 1646 a vytištěný Bradfordovým synovcem Nathanielem Mortonem v "New-Englands Memorial" v roce 1669. Tyto tři verze se mírně liší ve znění a výrazně v pravopisu, úpravě a a interpunkci.  Seznam mužů, kteří podepsali smlouvu Mayflower Compact nevypovídá o pořadí v jakém se muži podepisovali, tento údaj se nepodařilo dohledat.

Mayflowerská kompaktáta (') jsou smlouva původně zvaná „Dohoda mezi osadníky Nového Plymouthu“ (v originálním znění '). Smlouva byla podepsána 11. listopadu 1620 na palubě lodi Mayflower a byla řídícím dokumentem kolonie Plymouth.

The Mayflower Compact, originally titled Agreement Between the Settlers of New Plymouth, was the first governing document of Plymouth Colony. It was written by the male passengers of the "Mayflower," consisting of separatist Puritans, adventurers, and tradesmen. The Puritans were fleeing from religious persecution by King James I of England.  The Mayflower Compact was signed aboard ship on November 11, 1620. They used the Julian Calendar, also known as Old Style dates, which was ten days behind the Gregorian Calendar. Signing the covenant were 41 of the ship's 101 passengers while the "Mayflower" was anchored in Provincetown Harbor within the hook at the northern tip of Cape Cod.


Vznik a kompozice.

Kytarista Jeff Hanneman napsal skladbu „Angel of Death“ poté, co během turné četl o Josefu Mengelem. Koupil si o něm dvě knihy a při nahrávání alba je měl stále v živé paměti, a tak vznikl text písně.  V textu se střídá pohled Mengeleho s pohledem nezávislého pozorovatele, odsuzujícího jeho činy. Jsou poměrně detailně popsány Mengeleho experimenty na jeho pacientech v koncentračním táboře Osvětim za druhé světové války. Zaměřoval se mj. na trpaslíky a dvojčata a prováděl fyzická i psychologická vyšetření. Píseň zmiňuje některé z těchto pokusů: experimentální operace bez použití anestetik, transfuze mezi dvojčaty, zplynování, záměrná nakažení smrtelnými chorobami, odstraňování orgánů a amputaci končetin, ponořování do ledové vody a abacinaci.

Kontroverze.

Text skladby odložil vydání alba "Reign in Blood". Skupina měla podepsanou smlouvu s Def Jam Records. Jejich vydavatel Columbia Records odmítl desku vydat kvůli celkové tematice a také přebalu alba, který byl údajně „příliš grafický“. "Reign in Blood" nakonec vyšlo 7. října 1986 prostřednictvím Geffen Records, ale neobjevilo se na oficiálním seznamu vydaných alb tohoto vydavatelství, opět kvůli kontroverzi.  „Angel of Death“ značně pobouřil přeživší holokaustu a jejich rodiny a také širokou veřejnost. Znovu se vynořila obvinění ze sympatizování s nacismem, která kariéru Slayer doprovázela již dříve. Za jasný důkaz sympatizování brali lidé Hannemanovu zálibu v nacistické historii a jeho sbírku německých válečných medailí, zejména jeho Rytířský kříž Železného kříže. Hanneman protestoval, se slovy: „Vím, proč si to lidé špatně vykládají − protože je to taková bezmyšlenkovitá reakce. Když si pak přečtou text, není tam ode mě nic o tom, že to byl špatný člověk, protože on mě přece − no není to očividné? Ani bych vám to neměl muset říkat.“  Podle kytaristy Kerryho Kinga jsou Slayer „Nacisti, fašisti, komunisti − a tak dál. Největší kritiku jsme za to samozřejmě dostali v Německu. Vždycky jsem říkal: „Přečtěte si ten text a řekněte mi, co je na něm tak ofenzivního. Zdá se vám to jako dokument, nebo si myslíte že Slayer opěvují podělanou druhou světovou?“ Lidi mají tenhle pocit − hlavně v Evropě − a nevymluvíte jim ho.“

Hudba a struktura.

S délkou 4 minut a 51 sekund je „Angel of Death“ nejdelší skladbou alba, které je dohromady jen 29 minut dlouhé. Z hlediska struktury je to nejvíce „konvenční“ píseň, se slokami proloženými refrénem.

Ohlas kritiky.

Přestože se „Angel of Death“ neumístil na žádném žebříčku, kritici hodnotící "Reign in Blood" skladbu značně vyzdvihovali. Clay Jarvas ze "Stylus Magazine" uvedl, že píseň „vypálila rybník každé skupině, která se snaží hrát tvrdou nebo rychlou muziku.“ Adrien Begrand z PopMatters podotkl, že „Není lepší skladby, kterou něco začít, než právě mistrovská „Angel of Death“, jedna z nejvelkolepějších písní metalové historie“.

„Angel of Death“ je úvodní skladba alba "Reign in Blood" americké thrash metalové skupiny Slayer. Autorem hudby i textu je kytarista Jeff Hanneman. Tématem písně jsou pokusy na lidech, prováděné za druhé světové války v koncentračním táboře Osvětim lékařem Josefem Mengelem.  Přestože text skladby Mengeleho činy jen popisuje a neschvaluje je, „Angel of Death“ vyvolal vlnu obvinění z rasismu a sympatizace s nacismem, které kapela sice rezolutně odmítla, ale které ji stejně pronásledovaly. Navzdory kontroverzi a opožděnému vydání alba se skladba těšila značné oblibě a je součástí všech živých alb skupiny.

"Angel of Death" is the opening track on the American thrash metal band Slayer's 1986 album "Reign in Blood". The lyrics and music were written by guitarist Jeff Hanneman. They detail the Nazi physician Josef Mengele's human experiments at the Auschwitz concentration camp during World War II.  Although the lyrics describe Mengele's abuses rather than endorsing them, "Angel of Death" led to accusations of Nazi sympathizing and racism against the band, which they vigorously denied but which followed them throughout their early career. Despite the controversy and the resulting delay in the release of "Reign in Blood", the song remains a live favorite, and has appeared on all of Slayer's live albums.  The song has been described as highly influential in the development of thrash metal or speed metal, and is highly regarded by some critics; AllMusic's Steve Huey called it a classic and the album "the pinnacle of speed metal". The half-time riff was sampled by Public Enemy in their 1988 song "She Watch Channel Zero?!."


Katedrála narození Panny Marie (Syrakusy)

Dějiny.

Původ chrámu na tomto místě se datuje do prehistorie. Velký řecký chrám Athény zde byl vznikl v 5. století před naším letopočtem. Byla to dórská budova se šesti sloupy na krátkých stranách a 14 na dlouhých stranách. Chrám zmiňují Platón a Athénaios a Cicero v roce 70 př. n. l. uvádí rabování jeho výzdoby jako jeden ze zločinů guvernéra Verra.  Archeologické vykopávky pod vedením Paola Orsiho v letech 1907-1910 zjistily, že řecký chrám byl postaven na ještě starších základech a objevily množství archaických a předhelénských předmětů. Mnoho z nich je nyní v muzeu Museo archeologico regionale Paolo Orsi v Syrakusách.  Současná katedrála byla postavena biskupem sv. Zosimem ze Syrakus v 7. století. Pobořené dórské sloupy původního chrámu byly začleněny do zdí současného kostela. Lze je vidět zevnitř i zvenčí. Budova byla v roce 878 přeměněna na mešitu a později opět na kostel poté, co v roce 1085 Norman Roger I. Sicilský město dobyl zpět křesťanům. Střecha střední lodi je normanského původu stejně jako mozaiky v apsidách.  V rámci zvýšené stavební činnosti po zemětřesení na Sicílii v roce 1693 byla katedrála v letech 1725–1753 přestavěna a fasádu přepracoval architekt Andrea Palma. Stylově jde o vrcholný sicilský barok, a sice relativně pozdní příklad. Za pozornost stojí akanty na hlavicích dvojitých korintských sloupů na fasádě. Sochy na fasádě vytvořil Ignazio Marabitti.  Interiér kostela, hlavní loď a dvě pobočné, kombinují rustikální stěny a barokní detaily. Je zde křtitelnice s mramorovou nádržkou z 12. nebo 13. století, ciborium (oltářní baldachýn) navržené architektem Luigim Vanvitellim a socha "Madonna della Neve" (Panny Marie Sněžné, 1512) Antonella Gaginiho.  Od roku 2015 má katedrála řadu ostatků sv. Lucie, patronky města: množství fragmentů kostí, roucho, závoj a pár bot. Dvakrát ročně, první neděli v květnu a 13. prosince, v den svátku sv. Lucie, je z katedrály vynesena socha svaté Lucie od sochaře Pietra Rizza (1599) a nesena ulicemi. Stříbrná socha obsahuje tři fragmenty jejích žeber v hrudi.  Katedrála sdílí náměstí Piazza Duomo s kostelem Santa Lucia Alla Badia. Tento kostel vlastní a vystavuje Caravaggiovu malbu "Pohřeb svaté Lucie".

Katedrála narození Panny Marie ("Duomo di Siracusa", formálně "Cattedrale metropolitana della Natività di Maria Santissima") v Syrakusách na Sicílii, je hlavní chrám katolické arcidiecéze Syrakusy. Základem stavby je řecký pohanský chrám v dórském stylu. Budova je od roku 2005 na seznamu světového dědictví UNESCO.  Katedrála stojí v historickém jádru města na ostrově Ortygia.

The Cathedral of Syracuse ("Duomo di Siracusa"), formally the "Cattedrale metropolitana della Natività di Maria Santissima", is an ancient Catholic church in Syracuse, Sicily, the seat of the Catholic Archdiocese of Siracusa. Its structure is originally a Greek doric temple, and for this reason it is included in a UNESCO World Heritage Site designated in 2005.  The cathedral stands in the city's historic core on Ortygia Island.


Stavba.

Trojlodní chrám má dvoulodní transept. Empory lodi nejsou osvětleny.  Fasáda patří k nejstarším částem současné stavby (stavitel: Guidetto da Como). Kostely se obvykle staví od východu na západ a fasáda bývá jednou z posledních budovaných částí. Zdejší byla postavena již na začátku 13. století a vybavena řadou arkád, která stojí jako dekorace před skutečnou fasádní stěnou (inspirace katedrálou v Pise). Může to být jeden z prvních pokusů dále rozvinout pisánský model. Fasáda a vstupní síň jsou samostatné komponenty, které jsou stále viditelně odděleny od budovy kostela za nimi. Vstupní síň byla sochařsky vyzdobena v letech 1233-57.  Lucca se svým fasádním designem vydala svým vlastním směrem a proměnila kostelní fasádu na výkladní skříň chrámu, která může být vyšší než budova schovaná za ní.  Zvláštní důraz byl kladen na záměrně nejednotný design sloupů. Pravý rohový sloup horní fasády je tzv. Uzlový sloup. Takový sloup měl ve středověku apotropní význam, měl magickou moc odvrátit zlo. Uzel na dvojitém sloupu uprostřed byl považován za magický symbol.  Na sloupech a stěnách je mnoho jemné výzdoby, jejíž motivy pravděpodobně pocházejí z umění tkalců tapiserií.  Struktura fasády byla znovu převzata v chórové části katedrály. I zde je tendence, byť snad ne tak krásná a orientálně působící jako v Pise, obložit celou budovou otevřenými oblouky.

Interiér.

V interiéru je obzvláště pozoruhodný sarkofág Ilaria del Carretto od Jacopa della Quercia (1374–1438) z období kolem roku 1406.  Ve vstupním prostoru západní vstupní haly je basreliéfní labyrint, vytesaný do zdi. Jeho linie jsou identické s labyrintem v katedrále v Chartres a vznikl na konci 12. nebo začátkem 13. století.  Oltářní obraz třetího bočního oltáře vpravo je od Jacopa Tintoretta; znázorňuje Poslední večeři a vznikl před rokem 1550.

Varhany.

Varhany byly postaveny v roce 1955 společností Mascioni. Nástroj má 48 rejstříků, tři manuály a pedál. Ovládání je elektrické. Jednotlivé sekce píšťal jsou rozmístěny po katedrále: za hlavním oltářem je „Chorální positiv“ s přidruženými pedálovými registry. Grand'Organo, Organo Espressivo a pedálové píšťaly jsou umístěny ve dvou renesančních skříních, umístěných na malých tribunách v každé boční lodi v bezprostřední blízkosti transeptu. Nástroj lze ovládat pomocí mobilní klaviatury.

Katedrála svatého Martina ("Cattedrale di San Martino") je katedrála arcidiecéze Lucca v Lucce (region Toskánsko v Itálii). Nachází se na náměstí v těsné blízkosti jižní městské hradby, kde podle tradice nejstarší katedrálu vybudoval sv. Frediano již v 6. století. Dnešní vzhled chrámu pochází z přelomu 12. a 13. století (1196-1204).

Lucca Cathedral () is a Roman Catholic cathedral dedicated to Saint Martin of Tours in Lucca, Italy. It is the seat of the Archbishop of Lucca. Construction was begun in 1063 by Bishop Anselm (later Pope Alexander II).


Životopis.

Lavinia Fontana se narodila v Boloni v roce 1552 Prosperovi Fontana a Antonii de Bonardis. Byla pokřtěna 24. srpna 1552 v katedrále San Pietro. Její starší sestra Emilia zemřela v roce 1568, když bylo Lavinii šestnáct let. Její otec Prospero Fontana byl prominentní malíř Boloňské školy a učil malovat i svou dceru. V jejich domě se Lavinia setkala, díky zakázkám svého otce s mnoha vlivnými boloňskými obyvateli i významnými umělci té doby. Boloňská společnost převážně podporovala její uměleckou kariéru, poskytla jí příležitosti a konexe, které nebyly jinak ženám dostupné. Svou komerční práci započala malováním malých náboženských vyobrazení na měděných destičkách, které byly populární jako papežské a diplomatické dárky. V 80. letech 16. století byla známá především jako portrétistka boloňských dam, které soutěžily o její služby a portrét od Fontany byl symbolem společenské prestiže. Velká poptávka se promítala i do vysokých peněžních částek, které si Fontana během let vydělala. Její vztah s klientkami byl neobvykle vřelý. Mnoho žen, které jí seděly modelem, jako vévodkyně Sora Constanza Sforza Boncompagni se později stala jmenovkyní a kmotrou jejích dětí. Dále malovala rozměrné oltářní obrazy. V té době bylo velmi neobvyklé, aby žena malovala obrazy s náboženskou a mytologickou tématikou, neboť na těchto obrazech se často objevovaly ženské i mužské akty. V ateliéru svého otce potkala i budoucího manžela, malíře Giana Paola Zappiho, kterého si vzala v roce 1577, když jí bylo 25 let. Pár se přestěhoval do domu jejího otce v Boloni, kde Lavinie měla svůj ateliér. Jméno Zappi přidala i do své signatury. Porodila 11 dětí, ovšem přežily ji pouze 3 z nich – Flaminio, Orazio a Prospero. Manžel se staral o domácnost a pracoval jako agent a asistent své ženy. Maloval i některé menší detaily jako například drapérie. Lavinia docházela na učení Boloňské univerzity, kde byla v roce 1580 zapsána jako jedna z „"Donne addtrinatte"” (ženy s doktorátem).  S rodinou se v roce 1603 přestěhovala do Říma, na pozvání papeže Klementa VIII. Zíkala patronát šlechtické rodiny Buoncompagni, ze které pocházel papež Řehoř XIII.. Následně byla jmenována portrétistkou ve Vatikánu. V Římě se těšila stejné přízni jako v Boloni. Mezi jejími příznivci byl i sám papež Pavel V.. Získala i mnoho ocenění, včetně bronzové medaile s jejím portrétem z roku 1611, který vytvořil a odlil sochař Felice Antonio Casoni. Také byla zvolena do Cechu svatého Lukáše v Římě.  Zemřela 11. srpna 1614 a byla pohřbena v Santa Maria sopra Minerva.

Odkaz.

Obraz "Autoportrét u spinetu" je považovaný za její nejlepší dílo. Byl namalován jako zásnubní dar pro rodinu Zappi. Je zaznamenáno přes 100 jejích děl, ale signovaných a datových je pouze 32 z nich. Dalších 25 děl jí je přisuzováno. Některé její portréty byly mylně přisouzeny Guidovi Renimu, který tvořil ve stejné době.  Lavinii zvěčnil Paolo Veronese na obraze "Portrét ženy" (1595). Byla jedinou ženskou umělkyní v knize Gulia Manciniho "Considerazioni sulla pittura". Vyzdvihuje přirozenost malby a krásu jejích obrazů spojuje s její vlastní fyzickou krásou. Fontana ovlivnila Alberta de Rossi a Alessandra Tiarini. Mohl u ní studovat i Aurelio Bonelli.

Kontroverze.

Mezi historiky panuje kontroverze ohledně jejího zobrazování ženské nahoty. Liana De Girolami Cheney tvrdí, že přirozenost zobrazení figur naznačuje, že Fontana používala živé modely. Caroline P. Murphy proti tomu argumentuje, že ačkoliv jsou části těl dobře vystínované, figury jsou v celku disproporční a připomínají pojetí anatomie jejího otce. Kromě toho, Murphy upozorňuje, že v době kdy Lavinie žila, bylo společensky nepředstavitelné, aby žena byla vystavena nahotě. Pokud by něco takového bylo odhaleno, zničilo by to její reputaci. Místo toho navrhla, že stejně jako Sofonistě Anguissole, Lavinii pózovali členové její rodiny. Dále Linda Nochlin vysvětluje, že umělecké akademie, odepíraly ženám pohled na nahé tělo, ačkoli to bylo důležitou součástí vzdělání.

Lavinia Fontana (24. srpna 1552 Boloňa – 11. srpna 1614 Řím) byla italská malířka manýrismu. Pocházela z Boloně a byla známá především pro své portréty. Malbě ji učil její otec malíř Prospero Fontana. Je považována za první ženu v Západní Evropě, která se stala profesionální malířkou.

Lavinia Fontana (August 24, 1552 – August 11, 1614) was a Bolognese Mannerist painter best known for her portraiture. She was trained by her father Prospero Fontana and was active in Bologna and Rome. She is regarded as the first female career artist in Western Europe as she relied on commissions for her income. Her family relied on her career as a painter, and her husband served as her agent and raised their eleven children. She was perhaps the first woman artist to paint female nudes, but this is a topic of controversy among art historians.


Dějiny.

Středověk.

První opatství vybudovalo 12 mnichů pod vedením opata svatého Pirmina, kteří přišli z kláštera na ostrově Reichenau v Bodamském jezeře. První opat Eberswind byl významný učenec, je znám jako redaktor nejstarší bavorské právní knihy, "Lex Baiuvariorum". Roku 788 získalo opatství od Karla Velikého statut říšského kláštera. Následně klášter kolonizoval velkou část do té doby pustého zalesněného území Bavorského lesa a Šumavy, založil celkem 120 vesnic, mezi jinými osídlil Annín a Mouřenec. Jeho statky sahaly v Podunají až do kraje Wachau v Dolním Rakousku. Po vpádu Maďarů do Podunají v 10. století mniši uprchli a vrátili se pod vedením opata Gotharda z Hildesheimu (996–1022), pozdějšího biskupa. Tehdy byl vystavěn kamenný kostel a řeholníci přijali gorzskou reformu řehole. K jeho mnichům patřil také svatý Vintíř a Jan, zvolený roku 1063 olomouckým biskupem. Patronát nad klášterem převzali roku 1242 Wittelsbachové.

17. - 18. století.

Po vyplenění kláštera za třicetileté války následovala ještě katastrofa v podobě požáru roku 1671. Roku 1698 vystavěl Carlo Antonio Carlone věž a následovala barokní výstavba kláštera a školy, kterou vedl Johann Michael Fischer, která trvala do roku 1727.

Od sekularizace do současnosti.

Až do sekularizace klášterů v Bavorsku z 21. března 1803 měl klášter tři opatství a 28 inkorporovaných far a patřil tak nejmocnějším opatstvím jižního Německa. Poté byly klášterní budovy rozprodány různým světským osobám. Klášterní kostel poškodil požár z roku 1813. Roku 1918 se do Niederlataichu vrátili mniši z Met a roku 1925 zřídili latinskou školu a seminář, roku 1927 sem byla přestěhována knihovna z Voldersu v Tyrolsku. Roku 1932 byl kostel papežem Piem XI. povýšen na baziliku minor. Od roku 1949 klášter opět existuje jako samostatné opatství. V novostavbách z let 1953-1957 bylo zřízeno gymnázium. V současnosti žije v klášteře 30 mnichů a kromě školy provozují restauraci a dům pro hosty.  Barokní varhany mají původní prospekt z roku 1727, 2 manuály a 27 rejstříků, postavil je Kaspar König. Roku 1985 byly rekonstruovány a elektrifikovány.

Klášter Niederaltaich, latinsky "Abbatia Altahae inferiori" nebo "Aldaechium", německy původně "Altach", je opatství řádu benediktinů v lokalitě Niederalteich při řece Dunaj, v zemském okrese Deggendorf, v Bavorské lese, v zemi dolní Bavorsko. Je zasvěceno svatému Mořici a jeho legii. Náleží k bavorské kongregaci benediktinů v pasovské diecézi. Roku 741 je založil bavorský vévoda Odilo. Opatství patří k nejstarším v Německu a mělo zásadní vliv na rozvoj benediktinských klášterů v Čechách.

Niederaltaich Abbey (Abtei or Kloster Niederaltaich) is a house of the Benedictine Order founded in 731 (or possibly 741), situated in the village of Niederalteich on the Danube in Bavaria.  "Note: "Niederaltaich" is the conventional spelling of the monastery, "Niederalteich" of the village)".


Život.

Remigius se narodil u Laonu v dnešním departmentu Aisne okolo roku 437. Jeho starší bratr Principius se stal biskupem soissonským a Remigius se již v mládí rozhodl pro duchovní život. Pro nižší svěcení se připravoval v poušti, a po smrti remešského biskupa Bennagia byl zvolen jeho nástupcem. Ačkoli funkci přijmout zpočátku nechtěl, svou výmluvností ještě více utvrdil církevní obec, aby jej ve věku 22 let potvrdili ve funkci, ačkoli ještě nepřijal žádné svěcení.  Výbojné kmeny, zejména z germáni a frankové z Porýní, pustošili poslední zbytky římské říše a zabírali nová území. Král franků Chlodvík I. nejprve sídlil na území dnešní Belgie, potom u Soissons a nakonec v Paříži. Když se Chlodvík I. poznal s Remigiem, získal si mladý biskup rychle královy sympatie, zejména pro svou výmluvnost. Biskup se jej snažil obrátit na křesťanskou víru, ale Chlodvík I. nebyl plně přesvědčený, nicméně vrátil biskupovi bohoslužebné vybavení, které při průjezdu Remeší jeho armáda ukořistila.  Královna Chrodechilda, manželka Chlodvíka už pokřtěná byla, nechala pokřtít už dříve i své dvě děti. Když Chlodvík táhl proti Germánům, modlila se Chrodechilda za manželovo vítězství i za uzdravení syna. Chlodvík vyhrál a viděl zdravého syna. Nakonec uvěřil tomu, že za to může víra jeho ženy. V roce 498 se královně spolu s Remigiem podařilo Chlodvíka ke křtu přimět.  Po křtu krále a asi třítisícového královského dvora na Vánoce 498 došlo k zakládání nových biskupství a šíření křesťanské víry. Chlodvík začal nad Remigiem držet ochrannou ruku, a považoval jej za svého rádce. Remigius zemřel ve věku 97 let v Remeši. Je pohřběn v hroce v dnešní remešské katedrále Panny Marie. K přenesení ostatků došlo před rokem 1099. Jeho církevní svátek (ve stupni "připomínka") připadá na 13. ledna.

Svatý Remigius z Remeše (franc. "Remi de Reims", asi 437 u Laonu – 13. ledna 533 Remeš) byl franský křesťanský duchovní, biskup remešský. Pokřtil franského krále Chlodvíka I. a založil několik diecézí. K přenesení ostatků došlo před rokem 1099. Je označován jako "apoštol franků".

Saint Remigius, or ( – January 13, 533), was the Bishop of Reims and "Apostle of the Franks". On 25 December 496 he baptised Clovis I, King of the Franks. This baptism, leading to the conversion of the entire Frankish people to Christianity, was a momentous success for the Church and a seminal event in European history.


Životopis.

Sylvia Earle získala bakalářský titul na Státní univerzitě na Floridě (1955), magisterský titul (1956) a doktorát z fykologie (1966) na Duke University. Stala se kurátorkou fykologie na Kalifornské akademii věd (1979–1986) a vědeckou pracovnicí na Kalifornské univerzitě v Berkeley (1969–1981), stipendistkou Radcliffe Institute (1967–1969), což je součást Harvardovy univerzity, kde také pokračovala ve výzkumu až do roku 1981. Od roku 1980 do roku 1984 působila v Národním poradním výboru pro oceány a atmosféru.  V roce 1982 se svým pozdějším manželem Grahamem Hawkesem založili "Deep Ocean Engineering", kde navrhovali, provozovali a posuzovali pilotované a robotické podmořské systémy. V roce 1985 tým techniků Deep Ocean Engineering navrhl a postavil výzkumnou ponorku Deep Rover, která se potápěla do hloubek až 1000 metrů. Earle odešla ze společnosti v roce 1990 a byla jmenována vedoucí výzkumu v Národním úřadu pro oceán a atmosféru (National Oceanic and Atmospheric Administration), kde zůstala do roku 1992. V této funkci byla Earle s ohledem na své odborné znalosti o působení ropných skvrn vyzvána, aby během války v Perském zálivu v roce 1991 vedla několik výzkumných cest k určení ekologické škody způsobené ničením ropných vrtů v Kuvajtu ze strany Iráku.  V roce 1992 Earle založila "Deep Ocean Exploration and Research (DOER Marine)" pro rozvoj námořních technologií. Od roku 1998 je vedoucí výzkumnou pracovnicí National Geographic.  Vzhledem k jejím zkušenostem s úniky ropy Exxon Valdez a Mega Borg byla Earle v roce 2010 povolána k posouzení katastrofy Deepwater Horizon v Mexickém zálivu.  Vedle své práce v Mission Blue působí také na několika výborech, včetně Institutu pro ochranu mořských živočichů.

Mission Blue.

V roce 2009 Sylvia Earle založila "Mission Blue" (také známá jako Sylvia Earle Alliance, Deep Search Foundation a Deep Search). Snaží se zde zajistit veřejnou podporu celosvětové síti chráněných mořských oblastí, "Hope Spots", dostatečně velkých, aby zachránily a obnovily modré srdce planety. Vizí Mission Blue je do roku 2030 dosáhnout 30% ochrany oceánu a doposud je v této misi podporovalo více než 200 organizací (2019). Velkou podporou jsou přednášky TED.  S Mission Blue a jejími partnery vedla Sylvia Earle expedice do Hope Spots po celém světě. Mezi expedice patřily: Kuba v roce 2009, Belize v lednu 2010, Galapážské souostroví v dubnu 2010, Kostarika a Středoamerický dóm na začátku roku 2014 a Jihoafrické pobřeží na konci roku 2014.  V srpnu 2014 Netflix vytvořil dokument s názvem „Mission Blue“. Zaměřuje se na život a kariéru Sylvie Earle a na její kampaň Mission Blue k vytvoření globální sítě chráněných mořských oblastí. Do roku 2020 vytvořila Mission Blue po celém světě 122 Hope Spots.

Odkazy.

Literatura.

Earle je autorkou nebo spoluautorkou více než 150 publikací, Národní knihovna však žádný překlad do češtiny neuvádí. Například knihy:

Sylvia Alice Earle (rozená Reade, * 30. srpna 1935 Gibbstown) je americká mořská bioložka, oceánograf, objevitel, botanik a lektor. Od roku 1998 je vedoucí výzkumnou pracovnicí v National Geographic. Earle se jako první žena stala vedoucí výzkumu v Národním úřadu pro oceán a atmosféru v USA a byla časopisem Time Magazine v roce 1998 jako první v řadě označena titulem Hrdina pro planetu. Je také součástí skupiny Ocean Elders, která se věnuje ochraně oceánu a jeho fauně. Řád zlaté archy, Hubbardova medaile, Cena kněžny asturské za svornost, Cena TED, Národní ženská síň slávy, Doktor věd na University of Edinburgh (2018) atd.

Sylvia Alice Earle (née Reade; born August 30, 1935) is an American marine biologist, explorer, author, and lecturer. She has been a National Geographic explorer-in-residence since 1998. Earle was the first female chief scientist of the U.S. National Oceanic and Atmospheric Administration, and was named by "Time Magazine" as its first Hero for the Planet in 1998. She is also part of the group Ocean Elders, which is dedicated to protecting the ocean and its wildlife.


Exteriér.

Fasáda je rozdělena na tři části, s pedimentem a dvoupatrovým portikem, jehož sochařská výzdoba je dílem sochaře Nicholause ze dvanáctého století, jenž také provedl vstup do opatského kostela San Zeno ve Veroně a portál katedrály ve Ferraře. Portikus spočívá na zádech dvou gryfů, podobných těm na již zaniklé Porta dei Mesi ve Ferraře. Lunetu nad vraty kostela zdobí reliéf "Panny Marie s Ježíškem" obklopený menšími scénami "Zvěstování pastýřům" (vlevo) a "Klanění" "tří" "králů" (vpravo). Na překladech jsou v medailonech zobrazeny tři teologické ctnosti – víra, láska a naděje. Ve sloupoví u vrat je deset postav proroků. Čtyři symboly evangelistů a Boží ruka jsou nahoře v klenbě prvního patra portálu. U zdí na obou stranách portálu jsou postavy Rolanda a Olivera, kteří jako svatí válečníci připomínají neustálou potřebu poskytovat církvi ochranu.  Gotická okna na fasádě svědčí o přestavbě, která proběhla ve 14. století. Barokní přístavba v horní části fasády je součástí rekonstrukce ze 17. století. Na jižní straně kostela je druhý portál v tzv. lombardském neboli komském stylu. Kněžiště si zachovalo svou původní podobu a je příkladem architektury z poloviny 12. století. Zvonice, jejíž stavbu zahájil v 16. století Michele Sanmicheli a která nebyla dokončena, má dvojité sloupy s mimořádně zdobnými hlavicemi, basreliéfy a pozůstatky fresek ze 14. století. Obsahuje devět zvonů v tónině A. Hmotnost tenoru je 4566 kg. Zvony se používají v duchu veronské tradice zvonění, což zahrnuje otáčení zvonů nahoru, dolů a nahoru o celých 360 stupňů během jednoho kyvu.

Interiér.

Dnešní podoba interiéru pochází z přestavby 15. století. Hlavní loď od dvou pobočních dělí vysoké pilastry z červeného veronského mramoru, které podpírají gotické arkády. První tři kaple na každé straně jsou ve stejném stylu a zdobí je převážně renesanční díla místních umělců. Loď končí kněžištěm (hlavní kaplí, "Cappella Maggiore"), také od Sanmicheliho.  Nejvýznamnějším uměleckým dílem v interiéru je Tizianovo "Nanebevzetí" (1535–1540) v první kapli. V chóru vlevo je přístup do staršího baptisteria ("San Giovanni in Fonte") s bohatě zdobenou kamennou křtitelnicí a ke zbytkům starokřesťanského kostela s mozaikou ze 6. století.

Knihovna.

Kapitulní knihovna katedrály ve Veroně ("Biblioteca Capitolare della Cattedrale di Verona") je jednou z nejstarších knihoven na světě s nepřetržitou funkcí. Je tak důležitá, že byla nazvána „Královnou církevních sbírek“. Mnoho starověkých děl klasické tradice přežilo pouze díky této knihovně, například:  Knihovna obsahuje také důležité rané křesťanské spisy, jako například:  Následující podpis písaře v životopise svatého Martina z Tours se obvykle považuje za konvenční datování založení knihovny: „Jmenuji se Ursicinus, lektor církve ve Veroně“, a potvrzuje, že práci dokončil za konzulství Agapita (517).

Veronská katedrála je římskokatolická katedrála ve Veroně v severní Itálii, zasvěcená Panně Marii pod označením "Santa Maria Matricolare". Je to hlavní chrám biskupů Veronské diecéze.  Byl postaven poté, co byly v roce 1117 zemětřesením zničeny dva starokřesťanské kostely na stejném místě. Katedrála byla postavena v románském stylu a byla vysvěcena 13. září 1187. Později byla několikrát přestavována, i když celkový charakter stavby zůstal nezměněn.

Verona Cathedral () is a Roman Catholic cathedral in Verona, northern Italy, dedicated to the Blessed Virgin Mary under the designation "Santa Maria Matricolare". It is the episcopal seat of the Diocese of Verona.  It was erected after two Palaeo-Christian churches on the same site had been destroyed by an earthquake in 1117. Built in Romanesque style, the cathedral was consecrated on September 13, 1187. The structure was later modified by several renovation interventions, although the plan has remained unchanged.


Mládí.

Rodrick Wayne Moore Jr. se narodil 22. října 1998 ve městě Compton v Kalifornii, kde také vyrůstal. Chodil na školy Carson Senior High School a Westchester Enriched Sciences Magnet. Rap ho fascinoval už od osmi let, svou vlastní hudbu si začal produkovat v šestnácti. V mládí byl členem gangu SouthSide Compton Crips.

Kariéra.

Počátky (2018–2019).

V listopadu vydal svůj první mixtape "Feed Tha Streets", v březnu 2018 následovalo EP "Be 4 Tha Fame". V téže době si ho všimnul rapper Nipsey Hussle, který ho nechal vystoupit na svém koncertě v Los Angeles.  V červenci 2018 si od známého producenta London on da Track koupil beat pro singl „Die Young“, který byl jeho průlomem. Píseň na YouTube sesbírala 80 milionů zhlédnutí a na Spotify 120 milionů streamů. V říjnu 2018 mu vypomohl další proslulejší rapper – Meek Mill, který ho nechal vystoupit na svém koncertě ve Filadelfii. Současně nahrál sloku pro Meek Millovu píseň „Splash Warning“ z alba "Championships". V listopadu 2018 vydal svůj druhý mixtape "Feed Tha Streets II". Mixtape obsahoval dříve zveřejněný singl „Die Young“ (99. příčka v žebříčku Billboard Hot 100) a i díky tomu se umístil na 67. příčce v žebříčku Billboard 200. Mixtape byl v únoru 2020 oceněn certifikací zlatá deska.  V únoru 2019 vydal Nipsey Hussle singl „Racks in the Middle“, na kterém Roddy Ricch hostoval spolu s producentem Hit-Boyem. Smrt Nipseyho Husslea z března téhož roku vedla k zvýšení zájmu o jeho hudbu. Singl „Racks in the Middle“ se tak umístil na 26. příčce žebříčku Billboard Hot 100 a získal platinovou certifikaci. V roce 2020 byla píseň oceněna cenou Grammy za Best Rap Performance. Roddy Ricch v červnu hostoval na singlu „Ballin'“ od producenta Mustarda a tím společně vytvořili vzájemně dosud nejúspěšnější počin, když se singl vyšplhal na 11. příčku žebříčku Billboard Hot 100 a získal 3x platinovou certifikaci.

Please Excuse Me for Being Antisocial a „The Box“ (2019–2020).

V prosinci 2019 vydal u Atlantic Records své debutové album "Please Excuse Me for Being Antisocial". Album debutovalo na první příčce žebříčku Billboard 200 se 101 000 prodanými kusy (po započítání streamů) v první týden prodeje. V únoru 2020 vydal singl „The Box“, který se rychle vyhoupl na první příčku žebříčku Billboard Hot 100 a strávil na ní jedenáct týdnů a téměř tak zopakoval úspěch singlu „Old Town Road“ od rappera Lil Nas X, který se v roce 2019 udržel na vrcholu hitparády devatenáct týdnů. Ricchův hit se v USA stal 4x platinovým. Album se brzy poté dočkalo certifikace platinová deska za prodej přes milion kusů (po započítání streamů). V hitparádě se dále umístily písně „High Fashion“ (ft. Mustard) (20. příčka, platinový singl), „Big Stepper“ (98. příčka, zlatý singl), „Start wit Me“ (ft. Gunna) (56. příčka, platinový singl) a „Tip Toe“ (ft. A Boogie wit da Hoodie) (73. příčka, zlatý singl).  V roce 2020 hostoval na úspěšných singlech „Letter to Nipsey“ od Meek Milla (73. příčka), „Walk Em Down“ od NLE Choppa, „Numbers“ od A Boogie wit da Hoodie (23. příčka) a především „Rockstar“ od DaBaby (1. příčka).

Diskografie.

Úspěšné singly.

Umístěné v žebříčku Billboard Hot 100:

Rodrick Wayne Moore Jr., spíše známý pod svým pseudonymem Roddy Ricch (* 22. října 1998 Compton, Kalifornie), je americký rapper, zpěvák a textař. V prosinci 2019 debutoval albem "Please Excuse Me for Being Antisocial", které se umístilo na první příčce žebříčku Billboard 200. Obsahovalo i hit „The Box“, který se po jedenáct týdnů držel na první příčce žebříčku Billboard Hot 100.

Rodrick Wayne Moore Jr. (born October 22, 1998), known professionally as Roddy Ricch, is an American rapper, singer, and songwriter. He is signed to Atlantic Records through his imprint, Bird Vision Entertainment. He released his debut mixtape "Feed Tha Streets" in 2017 and his second "Feed Tha Streets II" in 2018, the latter peaking at number 67 on the US "Billboard" 200 and including his first "Billboard" Hot 100 charting single "Die Young". In February 2019, Ricch was featured on Nipsey Hussle's single "Racks in the Middle"; months later, he was featured on Mustard's single "Ballin'", which reached the top 20 of the "Billboard" Hot 100.  Roddy Ricch's debut studio album "Please Excuse Me for Being Antisocial" (2019) debuted atop the "Billboard" 200. It spawned the "Billboard" Hot 100 number-one single "The Box", becoming his most popular song worldwide, as well as the Mustard assisted single "High Fashion". In April 2020, Ricch was featured on the DaBaby's single "Rockstar", which became his second number-one on the "Billboard" Hot 100.  Throughout his career, Roddy Ricch has been nominated for three Grammy Awards, winning one for Best Rap Performance for his performance on "Racks in the Middle" along with Nipsey Hussle and producer Hit-Boy.


Mladí a vzdělávání.

Arbourová se narodila v Montreálu, Quebec Bernardovi a Rose Arbourovým, majitelům hotelového řetězce. Navštěvovala klášterní školu. V té době se její rodiče rozvedli. Jako redaktorka školního časopisu si získala pověst bezúhonnosti.  V roce 1967 promovala na vysoké škole Reginy Assumptové a pokračovala na univerzitu v Montreálu, kde v roce 1970 absolvovala LL.B. s vyznamenáním. V letech 1971–1972 se stala právní úřednicí pro spravedlnost Louis-Philippe Pigeon u Nejvyššího soudu v Kanadě, kde absolvovala postgraduální studium na Právnické fakultě na Ottawské univerzitě. Zde se setkala se svým dlouholetým partnerem Larrym Tamanem, se kterým žila 27 let. V rozhovoru pro rok 2014, označila Arbourová přesun z Quebecu do Ontaria za největší překážku, kterou musela překonat, aby uspěla v kariéře, protože celé její studium bylo ve francouzštině. V roce 1971 byla povolána do Quebecké komory a v roce 1977 do právnické společnosti v Kanadě.

Kariéra.

Kanada.

V letech 1971–1973 byla Arbourová výzkumnou pracovnicí Kanadské komise pro reformu práva. Poté vyučovala na fakultě v Osgoode Hall na York University. Byla místopředsedkyní Kanadského sdružení pro občanskou svobodu až do svého jmenování Nejvyšším soudem v Ontariu v roce 1990. V roce 1995 byla jmenována předsedkyní Komise vyšetřovacího zákona za účelem vyšetřování a hlášení událostí ve věznici pro ženy v Kingstonu v Ontariu po obvinění vězňů ze zneužívání.

Hague.

V roce 1996, na doporučení Richarda Goldstona, byla jmenována jeho náhradnicí jako hlavní žalobkyně Mezinárodního trestního tribunálu pro Rwandu v Arusze a Mezinárodního trestního tribunálu pro bývalou Jugoslávii (ICTY) v Haagu. Obvinila tehdejšího srbského prezidenta Slobodana Miloševiče za válečné zločiny, kdy byla poprvé vyslána k činu sloužící hlava státu u mezinárodního soudu. Dalšími obžalovanými byli Milan Milutinović, prezident Republiky Srbska, Nikola Šainović, místopředseda vlády Svazové republiky Jugoslávie, Dragoljub Ojdanić, náčelník generálního štábu ozbrojených sil Svazové republiky Jugoslávie a Vlajko Stojiljković, ministr vnitra Srbské republiky.

Další ocenění.

Kanadský film vyrobený pro TV Hunt for Justice (2005) je dokumentární dokument o práci Arbourové jako žalobkyně Mezinárodního trestního tribunálu pro bývalou Jugoslávii.

Osobní život.

Má tři dospělé děti: Emilie, Patrick a Catherine. Její dcera Emilie Taman byla kandidátkou NDP na kanadské volby v roce 2015 ve volebním obvodu Ottawa-Vanier. Má také tři vnoučata. Její dlouholetý partner Larry Taman byl kdysi zástupcem generálního prokurátora v Ontariu a pracoval s generálním prokurátorem Ianem Scottem.

Louise Arbourová (* 10. února 1947 Montréal) je kanadská právnička, prokurátorka a advokátka. V současné době je zástupkyní generálního tajemníka OSN pro mezinárodní migraci.

Louise Arbour, (born February 10, 1947) is a Canadian lawyer, prosecutor and jurist. She is currently the Special Representative of the United Nations Secretary-General for International Migration.  Arbour was the UN High Commissioner for Human Rights, a former justice of the Supreme Court of Canada and the Court of Appeal for Ontario and a former Chief Prosecutor of the International Criminal Tribunals for the former Yugoslavia and Rwanda. From 2009 until 2014, she served as President and CEO of the International Crisis Group. She made history with the indictment of a sitting head of state, Yugoslavian president Slobodan Milošević, as well as the first prosecution of sexual assault as the articles of crimes against humanity.


Historie.

Hrad pravděpodobně nechal zbudovat William, 5. hrabě z Maru v polovině 13. století, pro krále Alexandra II. Hrad byl umístěn na křižovatce hlavních cest z jihu, odkud ubýhaly severně do Moray a Buchanu. Během své historie byl hrad několikrát obléhán, poprvé od srpna do září roku 1306, když sloužil obraně rodiny Roberta Bruce (později byl korunován skotským králem) a následně v roce 1335, kdy ho obléhal David ze Strathbogie. Obránkyní hradu tehdy byla Christina Bruce, sestra Roberta Bruce, které se podařilo útočníky odrazit, dokud jí nepřišel na pomoc její manžel sir Andrew Murray. Za vlády krále Davida II., byl správcem hradu Walter Maule z Panmure. V roce 1374 byla dědička hradu Isobel zajata a provdána za Alexandra Stewarta, který následně vznesl nárok na vlastnictví hradu a titul hraběte z Maru. V roce 1435 hrad společně s titulem hrabat z Maru anexoval král Jakub I., což se dává za příklad jeho politiky, regulující moc šlechty. Měl ovšem také velké dluhy, takže tím i benefitoval z jejich příjmů. Hrad byl v majetku krále, dokud nebyl v roce 1510 udělen Alexandru Elphinstonovi. Na oplátku musel Elpinstone poskytnout „sto jezdců s kopím pro službu v králových válkách a vojenských operacích proti královým nepřátelům, pokud nastanou“. Elphinstone byl společně s králem zabit v bitvě u Floddenu v roce 1513. V roce 1626 získal kontrolu nad hradem klan Erskin, hrabata z Maru. Zůstali věrní králi Jakubovi II. po jeho odchodu do exilu v roce 1688 a stali se známími jakobity. V roce 1715 se John Erskine vrátil na Kildrummy, aby započal povstání na podporu prince Jakuba Františka Stuarta, syna Jakuba II. Po neúspěšném povstání, 22. hrabě z Maru odešel do exilu. Dny hradu jako šlechtického sídla tak skončily a hrad zpustl.

Architektura.

Kildrummy Castle je typickým hradem s uzavřeným opevěným nádvořím postavným na půdorysu ve tvaru písměne D. Hlavní obranou hradu byla impozantní dvojitá branská věž. Čtyři další věže zasazené do rohů nádvoří, propojovala štítová zeď. Hrad byl vybaven kaplí a nacházela se zde tvrz sloužící jako hraběcí rezidence. Tvrz se nazývala Snow tower (Sněžná věž) a byla postavena ve francouzském stylu, podobně jako na hradě Bothwell Castle. Zřítila se v roce 1805. Na obranu hradu byly zbudovány i rozsáhlé valy a suchý příkop.  Většina základů, včetně zdí nižších podlaží, je stále viditelná. Zachovala se část Správcovy věže a zeď kaple se ztrojeným gotickým oknem. Archeologické vykopávky v roce 1925 odhalily dekorativní kamenné podlahy a důkazy o bitvách.

Současnost.

V roce 1951 byl hrad věnován do péče Ministerstva práce. Dnes jej vlastní památkový orgán Historic Environment Scotland. Hradní zahrady v bývalém lomu, kde se těžil kámen pro stavbu hradu, jsou spolu s hradem přístupné veřejnosti.

Kildrummy Castle je zřícenina hradu blízko obce Kildrummy ve správní oblasti Aberdeenshire ve Skotsku. Ačkoli se jedná o zříceninu, jde o jeden z nejrozsáhlejších dochovaných hradů ze 13. století ve východním Skotsku. Hrad byl sídlem hrabat z Maru. Je ve vlastnictví památkového orgánu Historic Environment Scotland, pod kterým je veden na seznamu významných památek. Hrad je přístupný veřejnosti, spolu se zahradami, které jsou uvedeny na se seznamu významných národních a historických zahrad ve Skotsku.

Kildrummy Castle is a ruined castle near Kildrummy, in Aberdeenshire, Scotland. Though ruined, it is one of the most extensive castles dating from the 13th century to survive in eastern Scotland, and was the seat of the Earls of Mar. It is owned today by Historic Environment Scotland and is open to the public as a scheduled ancient monument with gardens that are included in the Inventory of Gardens and Designed Landscapes in Scotland.


Život.

Petr II. byl synem Petra I. z Courtenay (zemřel 1183), nejmladšího syna Ludvíka VI. a jeho druhé manželky Adély Savojské. Jeho matkou byla Alžběta z Courtenay, dcera Renauda z Courtenay (zemřel 1194) a Hawise du Donjon.  Petr se poprvé oženil s Anežkou I. z Nevers, díky které získal hrabství Nevers, Auxerre a Tonnerre. Po její smrti v roce 1192 nebo 1193 se znovu oženil s Jolandou Flanderskou, sestrou Balduina a Jindřicha Flanderského, kteří se později stali prvním a druhým císařem Latinského císařství. Petr doprovázel svého bratrance krále Filipa II. Augusta na třetí křížové výpravě a spolu se svým bratrem Robertem bojoval v křížové výpravě proti Albigenským v letech 1209-1211, když se účastnil obléhání města Lavaur. Také se zúčastnil bitvy u Bouvines v roce 1214.  Když jeho švagr císař Jindřich zemřel v roce 1216 bez dědiců, byl Petr vybrán jako jeho nástupce a s malou armádou vyrazil ze svého sídla Druyes ve Francii, aby získal Latinské císařství. Dne 9. dubna 1217 byl papežem Honoriem III. korunován císařem v bazilice svatého Vavřince před hradbami v Římě. Poté si od Benátčanů půjčil lodě, za což jim slíbil, že jim dobude Drač, ale to se mu nepovedlo. Do Konstantinopole nakonec musel cestovat po souši. Cestou ho zajal epirský despota, Theodoros Komnenos Doukas a uvěznil ho. Petr ve vězení po dvou letech zemřel. Nikdy se tak nedostal k vládě ve své říši. Nějakou dobu za něj vládla jeho žena Jolanda, které se do Konstantinopole podařilo dostat. Dva jeho synové, Robert I. a Balduin II. se poté stali císaři Latinského císařství.

Rodina.

Se svojí první manželkou Anežkou I. z Nevers měl jedno dítě, Matildu I. z Nevers. Se svojí druhou manželkou Jolandou Flanderskou měl 10 dětí:  Měl také nemanželského syna:

Petr, známý také jako Petr II. z Courtenay (francouzky "Pierre de" "Courtenay"; zemřel 1219), byl latinským císařem od roku 1216 do roku 1217.

Peter, also Peter II of Courtenay (; died 1219), was emperor of the Latin Empire of Constantinople from 1216 to 1217.


Sportovní kariéra.

Narodil se a vyrůstal ve skromných poměrech v tehéránské čtvrti Chání Ábád (خاني آباد). V 15 letech musel odejít pracovat do těžařkého města Masdžídsolejmán v Chúzistánu. K sportovnímu zápasení se dostal v 19 letech, když byl povolán do armády. Vrátil se do Teheránu, kde začal navštěvovat zurkánu Púlád. Připravoval pod vedením Abdolhosejna Fajlího (عبدالحسین فیلی). Po dvou letech byl poprvé povolán do íránské reprezentace v olympijském zápasu ve volném stylu. Jako amatérský sportovec byl oficiálně veden jako zaměstnanec želenice. Na mistrovství světa v Helsinkách v roce 1951 obsadil ve váze do 79 kg druhé místo.  V roce 1952 startoval na olympijských hrách v Helsinkách ve váze do 79 kg a postupem do tříčlenného finále potvrdil roli favorita. V úvodním finálovém kole s gruzínským Sovětem Davitem Cimakuridzem prohrál verdiktem rozhodčích 1-2. V souboji o druhé místo s Maďarem György Guricsem zvítězil před časovým limitem odstoupením soupeře pro zranění a získal stříbrnou olympijskou medaili.  V roce 1956 startoval na olympijské hry v Melbourne ve váze do 87 kg. Od úvodního kola si počínal suverénně a bez ztráty negativního (klasifikačního) bodu postoupil do tříčlenného finále. Své dva finálové soupeře Sověta Borise Kulajeva a Američana Petera Blaira porazil verdiktem rozhodčích 3-0 a získal zlatou olympijskou medaili.  V roce 1957 experimentoval s váhou a na mistrovství světa v Istanbulu startoval v nejtěžší váhové kategorii nad 87 kg. S těžkými vahami však neuspěl a po dvou porážkách byl z turnaje předčasně vyřazen.  V roce 1960 cestoval na olympijské hry v Římě jako úřadující mistr světa. Od prvního kola si počínal zcela suverénně, své soupeře porážel před časovým limitem na lopatky. Po pátém kole mu dle klasifikačních bodů zůstal jediný soupeř Turek İsmet Atlı. Ve finálovém zápase však s Turkem zaváhal, prohrál na technické body získal stříbrnou olympijskou medaili.  V roce 1964 startoval na svých čtvrtých olympijských hrách v Tokiu ve váze do 97 kg. Po třetím kole byl ve vedení v soutěži s jedním klasifikačním bodem, ale ve čtvrtém kole prohrál na technické body s Turkem Ahmetem Ayıkem. V pátém kole ho po taktické remíze z turnaje vyřadil dosažením šesti klasifikačních bodů turecký Bulhar Said Mustafov. Obsadil 4. místo.  Již v průběhu aktivní sportovní kariéry se věnoval politické práci. Sportovní kariéru ukončil poté, co byl v roce 1966 vyloučen z reprezentace za své politické názory. V lednu 1968 byl nalezen mrtev ve svém bytě v Teheránu. Oficiální verze, že spáchal sebevraždu opozice (Národní fronta) vlády šáha Pahlavího neakceptovala. Z jeho smrti vinila íránskou tajnou policii SAVAK.

Golamrezá „Džahán Pahleván“ Tachtí (* 27. srpna 1930 Teherán – 7. ledna 1968 Teherán) byl íránský zápasník – volnostylař, olympijský vítěz z roku 1956.

Gholamreza Takhti (, August 27, 1930 – January 7, 1968) was an Iranian Olympic Gold-Medalist wrestler and Varzesh-e Bastani practitioner. Popularly nicknamed "Jahān Pahlevān" ("The World Champion") because of his chivalrous behavior and sportsmanship ("Javanmardi" in Iranian culture), he was the most popular athlete of Iran in the 20th century, although dozens of Iranian athletes have won more international medals than he did. Takhti is still a hero to many Iranians. He is listed in the FILA wrestling hall of fame.


Architektura a historie.

Se stavbou katedrály ve 12. století se začalo, když se město rozrostlo na levém břehu řeky Pád a centrum města se posunulo na sever. Bývalá katedrála, která už byla také zasvěcena sv. Jiří, dodnes existuje jako farní kostel na pravém břehu řeky před městskými hradbami. Nová katedrála byla vysvěcena v roce 1135, o čemž svědčí nápis v atriu kostela.  Katedrála byla původně navržena a zahájena v románském stylu, ale po různých dostavbách a přestavbách je směsí částí z velmi odlišných slohových období. Nádherná přední fasáda z bílého mramoru se třemi špicemi, arkádami a malými rozetami, sochami a četnými reliéfy patří k románskému stylu a má lodžie podobné fasádám katedrál v Modeně a v Parmě. Vstupní portál s nádhernými reliéfy, které vytvořil architekt Nicholos, pochází také z prvních dob stavby. Uprostřed fasády nad vraty je balkonovitý rizalit na dvou sloupech nesených dvěma kamennými lvy. V jeho horní části je zobrazen poslední soud od neznámého mistra. V lodžii pod ním je socha Madony s Ježíškem v gotickém stylu, která byla přidána později. Luneta nad překladem hlavních vrat ukazuje sv. Jiří, jak bojuje s drakem. Na překladu se objevují výjevy z Kristova života. Vstupní sloupy jsou zdobeny postavami znázorňujícími Zvěstování a čtyřmi proroky, kteří předpovídají příchod Krista. Portál, stejně jako možná i další části budovy, postavil podle mezitím již zničeného nápisu sochař Nikolaus. Připisují se mu také dva postranní portály na západní fasádě, stejně jako další velký portál, který stál na jižní straně, ale při přestavbě v 18. století byl stržen. V katedrálním muzeu je vystaveno několik dochovaných soch, které ho zdobily, a řada dalších cenností. Na jižní straně chrámu je také zvonice z bílého a růžového mramoru, která byla postavena v letech 1451 až 1493 v renesančním stylu, ale nebyla dokončena. Pravděpodobně ji navrhl Leon Battista Alberti.  Na západní straně katedrály je lodžie, tzv. "Loggia dei Merciai", ve které byly již ve středověku krámky obchodníků. Nad ní jsou dvě řady oblouků, spočívajících na sloupcích. Exteriér apsidy s cihlovými oblouky a mramorovými hlavicemi je dílem architekta a urbanisty Biagia Rossettiho z Ferrary.

Interiér.

Interiér byl po požáru v 18. století rekonstruován v barokním stylu. Chrám je trojlodní. Jsou zde bronzové sochy "Ukřižování" od Baroncelliho a "Sv. Jiří" a "sv. Maurelia" od Alfaniho (15. stol.) a dále Guercinovo "Umučení sv Vavřince" ze 17. stol. V bočních kaplích je Trůnící Madona se světci od Garofala, "Korunovace Panny Marie" od Francii a "Oslavená Panna Marie se sv. Barborou a Kateřinou" od Bastianina, který také namaloval "Poslední soud" v chóru apsidy (1577-1581). Oltářní obraz "Ukřižovaný Kristus se sv. Magdalenou" namaloval Dosso Dossi.  Katedrální varhany mají 37 rejstříků, tři manuály a pedál. Traktury jsou mechanické. V katedrále je pohřben papež Urban III.

Katedrála svatého Jiří ("Basilica Cattedrale di San Giorgio") je římskokatolický chrám v severoitalském městě Ferrara, od roku 1959 s titulem basilica minor. Je katedrálou arcidiecéze Ferrara-Comacchio a největším chrámem města. Je zasvěcen sv. Jiří, který je také patronem Ferrary.  Katedrála je v centru města v bezprostřední blízkosti "Palazzo Comunale", tj. radnice. Slavný hrad Castello Estense je také nedaleko. Katedrála je krytou chodbou spojena s arcibiskupským palácem. Románsko-gotická katedrála byla organizací UNESCO uznána jako součást světového dědictví v rámci historického centra Ferrary.

Ferrara Cathedral (, "Duomo di Ferrara") is a Roman Catholic cathedral and minor basilica in Ferrara, Northern Italy. Dedicated to Saint George, the patron saint of the city, it is the seat of the Archbishop of Ferrara and the largest religious building in the city.  The cathedral stands in the city centre, not far from the Palazzo Comunale and the famous Castello Estense and is connected to the Archbishop's Palace by a covered passage.


Mládí.

Narodil se ve vesnici Soudouré ležící nedaleko hlavního města Niamey a patřil k etnické skupině Džermů. Jeho otec zastával funkci úředníka koloniální administrativy pro otázku veřejného zdraví. Diori vystudoval školu pro učitele v Dakaru, načež v letech 1936 až 1938 učil na nigerských školách. Od roku 1938 působil v Paříži jako lektor hauštiny a jazyka džerma. V roce 1945 se oženil s Aïssou. Pár spolu zplodil šest dětí.

Boj o nezávislost.

V roce 1946 Diori působil jako ředitel na škole v nigerském hlavním městě Niamey. V té době se stal spoluzakladatelem Nigerské pokrokové strany (PPN). Později téhož roku byl zvolen do francouzského Národního shromáždění. V následující volbách v roce 1951 jej porazil jeho bratranec a politický rival Djibo Bakary. Opětovně byl Diori do národního shromáždění zvolen v roce 1956, kdy se stal i jedním z místopředsedů shromáždění. Na rozdíl od Bakaryho Diori v roce 1958 podpořil návrh Charlese de Gaulla na ústavu páté republiky a vyslovil se proti okamžité nezávislosti Nigeru. Země však získala právo na samosprávu a Diori 14. prosince 1958 sestavil nigerskou vládu, ještě ve spojení s Francií.

Funkce prezidenta.

Nezávislost na Francii získal Niger 3. srpna 1960. Dne 10. listopadu 1960 se Diori stal prvním prezidentem Nigeru, když ho do této funkce o dva dny dříve zvolilo nigerské národní shromáždění. I v Nigeru, podobně jako ve většině bývalých francouzských kolonií, byla po osamostatnění v zemi povolena jediná politická strana, kterou se v tomto státě stala Nigerská pokroková strana. Dioriova vláda upřednostňovala zachování tradičních sociálních struktur a také nadále udržovala úzké ekonomické vazby s Francií. Již od počátku 60. let 20. století Diori vládl pomocí několika lidí, které tvořily politbyro strany a do značné míry obcházely vládní kabinet. Diori nebyl pouze prezidentem, byl i předsedou PPN a také řídil různá ministerstva. Mj. byl v letech 1960 až 1963 ministrem obrany a ministrem zahraničních věcí. Funkci ministra zahraničních věcí poté opětovně zastával v letech 1965 až 1967. Jedním z nejprominentnějších z Dioriho poradců, šedá eminence režimu, byl spisovatel a předseda Národního shromáždění Nigeru Boubou Hama. Jakožto předseda Nigerské pokrokové strany byl Diori jediným kandidátem na funkci prezidenta, a tak byl opětovně v letech 1965 i 1970 zvolen se ziskem 100% hlasů.  Celosvětově si Diori získal respekt jakožto mluvčí v afrických záležitostech a arbitr konfliktů, do kterých byly zapojeny i další africké státy. Domácí politika však byla plná korupce a vláda nebyla schopná provést potřebné reformy či efektivně bojovat proti hladomoru, který vypukl v důsledku sucha v Sahelu na počátku 70. let 20. století. Čím dál častěji byl prezident kritizován pro svou nečinnost v domácí politice. Tato kritika vyústila až v pokus o puč v prosince 1963, který byl ukončen rozmístěním francouzských vojáků v hlavním městě Niamey. Ve stejné době došlo také ke sporu o hranici s republikou Dahomey. V roce 1965 Diori unikl pokusu o atentát. Tváří v tvář pokusům o vojenský převrat a útokům členů Sawava využil Diori francouzské poradce a jednotky k posílení své vlády. Jeho úzké vztahy s Francií vedly ke studentským a odborovým protestům proti tzv. „francouzskému neokolonialismu“. Jeho vztahy s Francií utrpěly, když během státní návštěvy Georgese Pompidou v Nigeru v roce 1972 nigerská vláda vyjádřila nespokojenost s úrovní investic do produkce uranu.

Nepokoje a převrat.

Rozsáhlé občanské nepokoje následovaly po obvinění některých ministrů, že zneužívali zásoby potravinové pomoci a došlo i k obvinění Dioriho z přílišné konsolidace moci. Diori omezil schůze vládního kabinetu na setkání se zástupci Džermů, členů rodiny a blízkých přátel. Navíc získal nové pravomoci, když se sám jmenoval ministrem zahraničních věcí a ministrem obrany. 15. dubna 1974 vedl podplukovník Seyni Kountché vojenský převrat, který ukončil Dioriho vládu. Diori byl následně uvězněn a ve vězení strávil šest let. Poté byl v roce 1980 propuštěn do domácího vězení, ve kterém zůstal až do roku 1987. Po smrti Kountchého byl z domácího vězení propuštěn a bylo mu dovoleno opustit zemi. Po svém odchodu z Nigeru se usadil v Maroku, kde 23. dubna 1989 zemřel v Rabatu ve věku 72 let.

Vyznamenání.

Nigerská vyznamenání.

Od 10. listopadu 1960 do 15. dubna 1974 byl velmistrem nigerských řádů:  Osobní ocenění

Hamani Diori (6. června 1916, Soudouré, Francouzská Západní Afrika – 23. dubna 1989, Rabat, Maroko) byl první prezident Nigerské republiky. Přestože během jeho vlády v zemi bujela korupce, získal si mezinárodní respekt za svou roli mluvčího pro africké záležitosti. V roce 1974 byl po vojenském puči zbaven prezidentského úřadu a uvězněn.

Hamani Diori (6 June 1916 – 23 April 1989) was the first President of the Republic of Niger. He was appointed to that office in 1960, when Niger gained independence. Although corruption was a common feature of his administration, he gained international respect for his role as a spokesman for African affairs and as a popular arbitrator in conflicts. His rule ended with a coup in 1974.


Životopis.

Narodil se a vyrůstal v Lille kde studoval chemii u Charlese Frédérica Kuhlmanna a miniaturní malbu na porcelán. Poté, co Louis Daguerre vyřešil problém dlouhé expozice a představil daguerrotypii, praktický fotografický proces, široké veřejnosti v roce 1839, Blanquart-Evrard se začla zajímat o fotografii. Studoval kalotypii, slaný tisk negativního procesu, a v roce 1847 se stal první osobou, která zveřejnila negativní / pozitivní papírové foto zpracování ve Francii. Vyvinul spíše metodu namáčení papíru v roztocích jodidu draselného a dusičnanu stříbrného, místo nanášení chemické lázně na povrch. V lednu 1847 představil svůj výzkum stabilizace fotografických tisků namáčením v roztoku stříbra Francouzské akademii věd.

Imprimerie Photographique.

V roce 1850 vyvinul a představil techniku tisku na albuminový papír, který se stal základním procesem populárních carte de visite. V září 1851 ve francouzském Lille založil s Hippolytem Fockedeyem společnost "Imprimerie Photographique de Lille", která byla první velkokapacitní polygrafickou společností, která zaměstnávala velké množství zaměstnanců. Blanquart-Évrard představil veřejnosti práci mnoha průkopnických evropských fotografů, jako jsou Édouard Loydreau (1820–1905), Charles Marville (1813–1879), Ernest Benecke (1817–1894), Thomas Sutton (1819–1875) nebo Maxime Du Camp (1822–1894). V 50. letech 19. století se stal známým vydáváním pohlednic Johna Stewarta z Pyrenejí a Augusta Saltzmanna z Jeruzaléma. Nevýhodou však bylo, že proces kalotypie, kterú začal používat a vylepšil, zanechával prázdnou bílou oblohu a tmavé popředí, což vedlo k tomu, že umělec manipuloval a používal více negativů k přidání mraků do nebe a zpřesnění popředí. Problémem těchto manipulací bylo to, že často byly fotografie mraků pořizovány ráno a popředí odpoledne. Také kvůli technologickým nedostatkům fototisky časem z pohlednic mizely a obchodní činnost Blanquart-Evrarda musela v roce 1855 skončit a prohrála v konkurenci s litografií.

Uznání.

V letech 1860–1870 Blanquart-Evrard publikoval několik vlivných esejí a knih, včetně: "On the intervention of art in photography" a "La photographie: ses origines, ses progrès, ses transformations", kde popsal první tři dekády pokroku fotografie a formuloval důležité myšlenky pro budoucí rozvoj fotografie jako výtvarné teoretické a estetické myšlenky. Nyní je považován za jednu z hlavních postav padesátých let 19. století, "zlatého desetiletí" ve vývoji fotografie.

Louis Désiré Blanquart-Evrard (2. srpna 1802 Lille – 28. dubna 1872, Lille) byl francouzský vynálezce, fotograf a vydavatel fotografií. Jako živnostník obchodoval s textilem a ve 40. letech 19. století se začal zajímat o fotografii a zaměřil se na technické a ekonomické otázky hromadné výroby fotografických tisků.

Louis Désiré Blanquart-Evrard (2 August 1802 – 28 April 1872) was a French inventor, photographer and photo publisher. Being a cloth merchant by trade, in the 1840s he developed interest in photography and focused on technical and economical issues of mass production of photo prints.


Život.

Narodil se v Bologni asi roku 1050. Na naléhání hraběnky Matyldy Toskánské se začal věnovat studiu jurisprudence za pomoci Justiniánova zákona. Po krátkém vyučování právní vědy v Římě se vrátil do Bologni, kde v roce 1084 nebo 1088 založil novou školu jurisprudence, která měla soupeřit s právnickou školou v Ravenně. Právní věda byla ovšem v Bologni vyučována Pepem a dalšími už předtím, než zde Irnerius založil svou školu, a tradice jurisprudence se rozvíjela také už od poloviny 9. století v Pávii. Po smrti papeže Paschala II. Irnerius hájil práva císaře Jindřicha V. ve volbách nového papeže a potvrdil zákonnost zvolení císařského protipapeže Řehoře VIII. Po roce 1116 asi zastával nějaký úřad svěřený mu císařem. Zemřel snad za vlády císaře Lothara II., ale rozhodně před rokem 1140. Irnerius byl zcela zapomenut, než jeho jméno připomenuli němečtí historici koncem 19. století, a stal se slavným během oslav 800 let boloňské univerzity. Jeho jméno se objevuje v rukopisech také jako Hirnerius, Hyrnerius, Iernerius, Gernerius, Garnerius, Guarnerius, Warnerius, Wernerius nebo Yrnerius. Sám se podepisoval Wernerius.

Dílo.

Irnerius zavedl zvyk vysvětlovat římské právo pomocí glos, které byly původně jen stručnými objasněními přímo v textu. Ale od té doby, co byly často až příliš rozsáhlé, aby mohly být vloženy mezi řádky, začal je psát na okrajích stránek a jako první tak představil marginální ("in margine", na okraj) glosy, které se poté začaly obecně používat. Ve výuce se držel zvyků při výuce bible, nahlas přečetl část civilního práva, kterou si studenti měli opsat, přičemž do textu přidal své komentáře a vysvětlující glosy. Tím se stal prvním z glosátorů, jejichž výklad zákona se stal nezbytnou součástí právního kurikula. Text Justiniánových Digest, který se takto používal v Bologni, označovaný jako "Littera Bononiensis" a velmi podobný s "Littera Florentina", se šířil po celé Evropě, když se studenti vraceli z Bologni domů. Existují různé verze boloňských "Littera" původem z Paříže, Padovy, Lipska i Vatikánu.  Podle letitého názoru (který však byl hodně popírán) je Irnerius autorem výtahu z justiniánských "Novellae", zvaného "Authentica" a uspořádaného podle jednotlivých titulů zákoníku. Jeho "Formularium tabellionum" (adresář pro notáře) a "Quaestiones" (kniha soudních rozhodnutí) již neexistují. "Summa Codicis", připsaná Irneriovi Hermanem Fittingem v jeho edici z roku 1894, se nyní převážně považuje za pozdější dílo napsané až mezi roky 1130 a 1159, ačkoli stále zůstává nejdříve známou summou Justiniánova zákoníku. Další důležité dílo, "Quaestiones de juris subtilitatibus", bylo obecně připisováno Irneriovi, dokud Hermann Kantorowicz nezveřejnil jeho rukopis z Britského muzea. Jiná právnická díla a glosáře, které jsou přisuzovány Irneriovi, existují pouze ve zlomcích nebo jejich autorství není jisté.

Irnerius (asi 1050 – po 1125), někdy označovaný jako "lucerna juris" („lucerna práva“), byl italský právník a zakladatel školy glosátorů, a tedy také středověké recepce římského práva.  Vyučoval "Corpus iuris civilis", nově objevený římský zákoník Justiniána I., studentům svobodných umění na univerzitě v Bologni, jeho rodném městě. Obnova a obrození římského práva, které se poprvé začalo vyučovat v Bologni v 70. letech 11. století, bylo významnou událostí v evropské kulturní historii. Irneriovy glosy v "Corpus iuris civilis" stojí na počátku evropského práva, které bylo psané, systematické, komplexní a racionální, a založené na římském právu.

Irnerius (c. 1050 – after 1125), sometimes referred to as "lucerna juris" ("lantern of the law"), was an Italian jurist, and founder of the School of Glossators and thus of the tradition of Medieval Roman Law.  He taught the newly recovered Roman lawcode of Justinian I, the "Corpus Juris Civilis", among the liberal arts at the University of Bologna, his native city. The recovery and revival of Roman law, taught first at Bologna in the 1070s, was a momentous event in European cultural history. Irnerius' interlinear glosses on the "Corpus Juris Civilis" stand at the beginnings of a European law that was written, systematic, comprehensive and rational, and based on Roman law.


Klubová kariéra.

Kreis studoval na Dukeově univerzitě a byl součástí jejího fotbalového týmu zvaného Duke Blue Devils. Současně hrál v United Soccer League za Raleigh Flyers (1993) a za New Orleans Riverboat Gamblers (1994). Po promoci na jaře 1995 podepsal svoji první profesionální smlouvu, vrátil se do Flyers.  V srpnu 1995 podepsal smlouvu s Major League Soccer. V inauguračním draftu byl vybrán na 43. místě týmem Dallas Burn. Dne 18. dubna 1996 se v utkání proti Kansas City Wiz stal historicky prvním střelcem Burn v MLS. V roce 1999 byl Kreis vyhlášen nejlepším hráčem celé ligy, byl nejlepším střelcem i nahrávačem ročníku. Byl také prvním hráčem, který v sezoně zaznamenal alespoň 15 gólů a 15 asistencí. V červnu 2004 vstřelil Kreis 89. gól a v historické tabulce předčil na prvním místě Roye Lassitera. Králem střelců byl až do 22. srpna 2007, kdy byl překonán Jaimem Morenem. Svoji devátou sezonu zakončil s 91 góly a 65 asistencemi, což jsou stále platné rekordy Dallasu.  V listopadu 2004 podepsal s Real Salt Lake a stal se jejich prvním hráčem. Jako v případě Dallasu, i v Salt Lake se stal prvním střelcem klubové historie. V srpnu 2005 se stal prvním hráčem ligy, který vstřelil 100 gólů. V roce 2006 při rozšiřovacím draftu byl nechráněným hráčem a nově vzniklý klub, Toronto FC, si ho skutečně vybralo, Salt Lake ho ale odkoupilo zpět.  Hráčskou kariéru ukončil 3. května 2007 na metě 305 zápasů a 108 gólů.

Reprezentační kariéra.

Kreis odehrál za reprezentaci 14 zápasů, ve kterých si připsal jeden gól.

Trenérská kariéra.

V květnu 2007 Kreis ukončil hráčskou kariéru a okamžitě byl uveden do funkce trenéra. Ve věku 34 let a 127 dní se stal nejmladším trenérem MLS. V sezoně 2009 dovedl Salt Lake k historicky prvnímu titulu v Major League Soccer. Druhý titul mohl přidat v roce 2013, Salt Lake ale ve finále prohráli se Sporting Kansas City na penalty. Na konci roku odmítl prodloužení smlouvy a převzal New York City FC. Angažmá nebylo tolik vydařené, po dvou sezonách z funkce odešel. V červenci 2016 se stal trenérem v Orlando City SC, v červnu 2018 skončil. V roce 2019 byl jmenován trenérem reprezentace USA do 23 let a od ledna 2020 i týmu Fort Lauderdale CF, rezervního týmu Inter Miami CF.

Jason Clarence Kreis (* 29. prosince 1972) je bývalý americký fotbalista a reprezentant, od ledna 2019 je trenérem reprezentace USA do 23 let a od ledna 2020 i týmu Fort Lauderdale CF, rezervního týmu Inter Miami CF. Většinu své hráčské kariéry odehrál v Major League Soccer, v týmech Dallas Burn a Real Salt Lake. V MLS odehrál 305 zápasů a se 108 góly je sedmým nejlepším střelcem historie ligy.

Jason Clarence Kreis (born December 29, 1972) is an American soccer manager and former player who currently serves as head coach of USL League One club Fort Lauderdale CF and the United States U-23 team. He coached Orlando City SC in Major League Soccer and was previously an assistant coach under Jürgen Klinsmann for the United States men's national soccer team. Prior to that he was the head coach of New York City FC and Real Salt Lake.  Kreis spent the majority of his playing career in Major League Soccer in the United States, initially with the Dallas Burn, and later with Real Salt Lake. In total he made over 300 professional appearances, was Major League Soccer MVP in 1999, and is currently tied for the fifth highest scorer in MLS regular season history, with 108 goals. He also earned fourteen international caps for the United States national team. At one point in his playing career, he was the all time leading scorer in MLS.


Úvod.

Pokud chápeme obsah vstupní pásky jako vstup automatu, pak říkáme, že automat "přijímá" řetězec. Jinými slovy, automat počítá funkci, která přiřazuje řetězcům hodnoty {0,1}. Alternativně můžeme říct, že automat "generuje" řetězec, pokud pohlížíme na jeho pásku jako na výstup. Při tomto přístupu automat generuje formální jazyk, který je sadou řetězců. Oba pohledy na automat jsou ekvivalentní: funkce, kterou automat počítá, je právě charakteristická funkce množiny řetězců, které generuje. Třída jazyků generovaných konečnými automaty se nazývá regulární jazyky.  Na dvě pásky převodníku obvykle pohlížíme jako na vstupní pásku a výstupní pásku. Při tomto přístupu převodník "převádí" (překládá) obsah své vstupní pásky na výstupní pásku, načtením řetězce ze vstupní pásky a vygenerováním jiného řetězce na výstupní pásku. Převodník může pracovat nedeterministicky, a může produkovat více než jeden výstup pro každý vstupní řetězec. Převodník může také neprodukovat žádný výstup pro daný vstupní řetězec, čemuž říkáme, že daný vstup "odmítá". Obecně převodník počítá relaci mezi dvěma formálními jazyky.  Každý konečný převodník, který převádí jeden řetězec na druhý, ukazuje souvislost vstupní abecedy Σ s výstupní abecedou Γ. Relace "R" na Σ*×Γ*, které lze implementovat jako konečné převodníky se nazývají racionální relace. Racionální relace, které jsou zobrazeními (tj. přiřazují každému vstupnímu řetězci z Σ* "nejvýše jeden" řetězec z Γ*, se nazývají racionální funkce.  Konečné převodníky se často používají pro fonologickou a morfologickou analýzu při výzkumu i v aplikacích v oblasti zpracování přirozeného jazyka. K průkopníkům v této oblasti patří Ronald Kaplan, Lauri Karttunen, Martin Kay a Kimmo Koskenniemi. Obvyklým způsobem použití převodníků je tak zvaná „kaskáda“, kdy se převodníky pro různé operace kombinují do jediného převodníku opakovanou aplikací operátoru skládání relací (definovaného níže).

Formalní konstrukce.

Formálně je konečný převodník "T" šestice () taková, že:  Na ("Q", "δ") můžeme nahlížet jako na orientovaný graf, nazývaný "přechodový graf" "T": množina vrcholů je "Q" a formula_2 znamená, že existuje označená hrana jdoucí z vrcholu "q" do vrcholu "r". Přitom "a" je "vstupní návěstí" a "b" "výstupní návěstí" této hrany.  Poznámka: Tato definice konečného převodníku se také nazývá "písmenový převodník" (Roche a Schabes 1997); existují alternativní definice, ale všechny mohou být převedeny na převodníky, jako je tento.  Definujeme "rozšířenou přechodovou relaci" formula_3 jako nejmenší množinu takovou, že:  Rozšířená přechodová relace je v zásadě reflexivní a tranzitivní uzávěr přechodového grafu, který byl rozšířen o návěstí hran. Prvky formula_3 se nazývají "cesty". Návěstí cesty se získá zřetězením návěstí jednotlivých hran v tom pořadí, v jaké se procházely.  "Chování" převodníku "T" je racionální relace ["T"] definovaná takto: formula_11 právě tehdy, když existuje formula_12 a formula_13 tak, že formula_14. To znamená, že "T" převádí řetězec formula_15 na řetězec formula_16, pokud existuje cesta z počátečního stavu do koncového stavu, jejíž vstupní návěstí je "x", a výstupní návěstí "y".

Vážený konečný převodník.

Konečné převodníky lze rozšířit o váhy tak, že každému přechodu je přiřazeno nejen vstupní a výstupní návěstí, ale také také váha. Vážený konečný převodník (

Aplikace.

Kontextová přepisovací pravidla tvaru "a" → "b" / "c" _ "d", používaná v lingvistice pro modelování fonologických pravidel a posouvání hlásek jsou výpočetně ekvivalentní s konečnými převodníky za předpokladu, že jejich aplikace není rekurzivní, tj. není povoleno, aby pravidla přepisovala stejný podřetězec opakovaně.  Vážené konečné převodníky se používají pro zpracování přirozeného jazyka, včetně strojového překladu a pro strojové učení. Jednou z komponent knihovny OpenGrm je implementace morfologického značkování.

Konečný převodník () je konečný automat se dvěma paměťovými "páskami" podle terminologie používané pro Turingovy stroje: vstupní páskou a výstupní páskou. Tím se odlišuje od obyčejného konečného automatu, který má jen jednu pásku. Konečný převodník je typem konečného automatu, který provádí převod mezi dvěma množinami symbolů. Konečné převodníky lze považovat za zobecnění konečných automatů; zatímco konečný automat definuje formální jazyk určením množiny přijímaných řetězců, konečný převodník definuje relaci mezi množinami řetězců.  Konečný převodník čte řetězce ze vstupní pásky a generuje množinu relací na výstupní pásce. Na konečný převodník lze pohlížet jako na překladač nebo zařízení pro určení vztahů mezi množinami řetězců.  Při morfologické analýze může být vstupem konečného převodníku řetězec symbolů, a konečný převodník produkuje řetězec morfémů.

A finite-state transducer (FST) is a finite-state machine with two memory "tapes", following the terminology for Turing machines: an input tape and an output tape. This contrasts with an ordinary finite-state automaton, which has a single tape. An FST is a type of finite-state automaton that maps between two sets of symbols. An FST is more general than a finite-state automaton (FSA). An FSA defines a formal language by defining a set of accepted strings, while an FST defines relations between sets of strings.  An FST will read a set of strings on the input tape and generates a set of relations on the output tape. An FST can be thought of as a translator or relater between strings in a set.  In morphological parsing, an example would be inputting a string of letters into the FST, the FST would then output a string of morphemes.


Charles Ritchie, 1st Baron Ritchie of Dundee

Životopis.

Pocházel z bohaté podnikatelské rodiny dlouhodobě spjaté s obchodními aktivitami ve skotském Dundee. Narodil se jako třetí syn Williama Ritchie (1798–1867), který vedl rodinnou firmu "William Ritchie and Sons". Středoškolské vzdělání získal v Londýně a poté pracoval pro rodinný podnik, později vstoupil do politiky. V letech 1874–1905 byl členem Dolní sněmovny, kde reprezentoval Konzervativní stranu. V Salisburyho první vládě byl finančním tajemníkem admirality a jejím mluvčím v Dolní sněmovně (1885–1886). V druhém Salisburyho kabinetu byl prezidentem úřadu pro místní samosprávu ("President of the Local Government Board", 1886–1892) a od roku 1886 též členem Tajné rady. Nakonec byl ministrem obchodu ("President of the Board of Trade", 1895–1900), vnitra (1900–1902) a financí ("lord kancléř pokladu – Chancellor of the Exchequer"; 1902–1903). Ve funkci ministra financí se dostal do sporu s Josephem Chamberlainem a v září 1903 rezignoval. V závěru roku 1905 získal titul barona a stal se členem Sněmovny lordů, o dva týdny později zemřel v jižní Francii. Zastával také řadu čestných funkcí v rodném Skotsku a mimo jiné byl v letech 1902–1905 lordem rektorem univerzity v Aberdeenu. Dále byl smírčím soudcem v Londýně a v hrabstvích Middlesex a Buckinghamshire.  S manželkou Margaret Ower měl deset dětí. Dědicem baronského titulu byl syn Charles Ritchie, 2. baron z Dundee (1866–1948), mladší syn Harold Ritchie (1876–1918) sloužil v armádě a jako podplukovník padl v závěru první světové války 28. října 1918. Současným představitelem rodu je Charles Ritchie, 6. baron Ritchie (*1958).  Charlesův starší bratr Sir James Thomson Ritchie (1833–1912) byl v letech 1903–1904 starostou v Londýně a v roce 1903 získal titul baroneta.

Charles Thomson Ritchie, 1. baron Ritchie z Dundee (19. listopadu 1838, Dundee, Skotsko – 9. ledna 1906, Biarritz, Francie) byl britský politik, dlouholetý poslanec Dolní sněmovny za Konzervativní stranu. Na přelomu 19. a 20. století zastával několik významných funkcí ve vládě, byl ministrem obchodu (1895–1900), ministrem vnitra (1900–1902) a ministrem financí (1902–1903). V roce 1905 s titulem barona vstoupil Sněmovny lordů, krátce poté zemřel ve Francii.

Charles Thomson Ritchie, 1st Baron Ritchie of Dundee (19 November 1838 – 9 January 1906) was a British businessman and Conservative politician who sat in the House of Commons from 1874 until 1905 when he was raised to the peerage. He served as Home Secretary from 1900 to 1902 and as Chancellor of the Exchequer from 1902 to 1903.