Historie.

DETAIL se poprvé objevil roku 1961. V roce 2008 se časopis publikuje ve 48. ročníku v deseti vydáních. Od roku 2009 se náklad zvedne o 2 exempláře na 12 časopisů ročně.

Stručná charakteristika.

DETAIL je mezinárodní odborný časopis pro architekty, stavební inženýry, stavební úřady a stavitele. Název časopisu by měl charakterizovat jeho obsah, který zahrnuje dokumentace a informace o stavebních objektech všech kategorií. Těžištěm je poukazování na konstrukční a architektonické souvislosti. DETAIL se skládá z pěti rubrik: diskuze, zprávy, dokumentace, technika a produkty a představuje zdroj informací pro projektantské a architektonické kanceláře. Dvě dodatečná vydání DETAIL Koncept vrhají světlo vedle návrhářských nápadů na celý plánovací a stavební proces výjimečných staveb.

Obsah.

Časopis obsahuje reportáže a aktuální zprávy, odborné diskuze a speciální referáty, objektovou dokumentaci k budovám a místnostem s obrázky, výkresy a vysvětleními, technické novinky, informace k produktům ohledně stavitelství, nástavbové techniky a vnitřního vybavení také zčásti s obrázky, jakož i informace o různých akcích a příspěvky ke stavebnímu právu a stavební fyzice.  Každé číslo se koncentruje na jedno speciální konstrukční téma, které je představováno aktuálními příklady z domova i zahraničí. Vybrané projekty znázorňují spektrum tématu a tvoří spolu se svou dokumentací jádro příslušného vydání. Úvodní diskuze se tematicky shoduje s rozhovory, kritickými připomínkami a retrospektivami tématu čísla. Navazující technické informace prohlubují téma pomocí odborných příspěvků a uzavírají příspěvek informacemi o produktu.

Tematické obsahy pro rok 2008.

Klíčová témata pro rok 2008 jsou:

Periodicita.

Vydává se 10× ročně a je dodáván do více než 80 zemí jako dvojjazyčné německo-anglické vydání. Vedle mezinárodního vydání lze časopis obdržet také jako čistě anglickou publikaci 6× ročně. U zásilek do zahraničí se k nejdůležitějším článkům přikládá překlad do francouzštiny, ruštiny nebo italštiny. Od roku 2002 se ve Španělsku dodatečně distribuuje plně přeložené místní vydání. Termíny vydání: vždy v prvním týdnu měsíce, uzávěrka inzerátů: 6 týdnů před vydáním, podklady pro tisk: 5 týdnů před vydáním.

Náklad.

Tiskový náklad německého vydání obnáší 38 844 exemplářů, skutečné rozšířené vydání obnáší v ročním průměru (IVW 3/06 až 2/07) 33 076 exemplářů. 12 000 anglické, 10 000 španělské, 6 000 čínsko-anglické a 10 000 japonské vydání. (Údaje nakladatelství 01/2007)

Čtenáři.

Mezi čtenáře se řadí architektonické kanceláře, architektonické a stavební kanceláře, oddělení stavebního plánování v průmyslu, banky atd., oddělení plánování stavebních úřadů, stavební a developerské společnosti, podniky výškového stavitelství i odborné inženýrské kanceláře pro technické vybavení budov / statiku / a plánování nosných konstrukcí.

DETAIL International.

Časopis se čte ve více než 80 zemích a je vydáván v 3 různých jazycích.

Síť Detail Network.

Časopis Detail je součástí sítě Detail. Tato síť zahrnuje Detail X, Detail 360, Německý stavební katalog (DBK), Detail (časopis) a Detail Online. Slouží jako komunita, databáze, příručka a místo pro odborné informace v oblasti architektury a stavitelství.

Detail.de.

Architekti a stavební inženýři naleznou na architektonickém portálu DETAIL denně aktuální novinky k architektuře, tipy pro různé akce, informace ke stavebnímu právu a stavební fyzice i detailní konstrukční témata. Archiv obsahuje dříve vydané články časopisu DETAIL, které jsou k dispozici ke stažení. Každé pondělí nabízí část Job-Service nové aktuální nabídky zaměstnání v oboru stavitelství v Evropě. Tuto sekci lze předplatit a dostávat ve formě pravidelných zpráv, s inzeráty setříděnými podle charakteristiky zaměstnání. Prostřednictvím DETAIL Topics a DETAIL Plus jsou vám mimoto k dispozici dvě bezplatné platformy s odbornými informacemi k relevantním tématům plánování a úzce odborným tématům.

Detail.X.

Bezplatný internetový portál studentů architektury pro studenty architektury. Zde naleznou studenti stavebních věd kompaktní odborné znalosti i platformu pro vzájemnou výměnu a prezentaci svých projektů a zájmů. Redakční tematické obsahy pocházejí z architektonického magazínu DETAIL i od samotných uživatelů. Tímto způsobem vzniká obsáhlá databáze se základními znalostmi, vysokoškolskými skripty a odbornými znalostmi platformy DETAIL. Obzvláště fórum a integrovaný weblog přispívají k interaktivní komunikaci a výměně zkušeností. Profily vysokých škol společně se žebříčkem vysokých škol poskytují přehled vysokých škol pro studium architektury v německy mluvící oblasti.

DETAIL360°.

Architekti, odborní plánovači, architekti vnitřního vybavení, designéři a poradenské firmy mají na platformě DETAIL360° možnost samostatně vizuálně a popisně předat informace o své firmy a vlastních projektech. Úzce odborně zaměřená komunita nabízí platformu pro uzavření nových kontaktů nebo prohloubení vztahů s partnery a zákazníky. V květnu 2008 proběhla internacionalizace prostřednictvím platformy DETAIL360.com. Kanceláře zde mohou své projekty mezinárodně prezentovat v angličtině a tím nalézt partnery v globálním celosvětovém měřítku.

Německý stavební katalog.

Německý stavební katalog DETAIL je bezplatný vyhledávací nástroj pro informace o produktech z oblasti architektury a stavebních věd. Architekti zde naleznou produkty od více než 45 000 výrobců z Německa, Rakouska a Švýcarska. Získají tak přehled o všech dostupných stavebních produktech, kompaktní popisy firem i kontaktní údaje na firmy na trhu. Inteligentní vyhledávání zjednodušuje vyhledávání údajů relevantních pro plánování. Výrobky a služby jsou rozčleněny ve více než 2 000 klíčových slovech specifických pro jednotlivé produkty. Jako část sítě DETAIL Network je Německý stavební katalog databází pro podporu architektů při volbě vhodných produktů pro vlastní projekty.

DETAIL je mezinárodní odborný časopis pro architekturu a stavební detaily nakladatelství Detail.  V každém čísle se pojednává o konkrétním tématu týkajícím se stavitelství (např. stavění pomocí betonu, střešní nosné konstrukce, sanace atd.). Přitom stojí v popředí kvalita konstrukčního detailu. Výkresy se srovnatelnými měřítky a fotografiemi znázorňují aktuální příklady z domova i zahraničí. Hlavním tématem je znázornění nových stavebních děl prostřednictvím fotografií, textů a stavebních výkresů. Cílovou skupinou jsou především architekti, stavební inženýři a další stavební odborníci.

DETAIL is the international professional journal for architecture and construction details produced by Detail publishers. Each issue deals with a specific aspect of building, such as concrete construction, roof structures or refurbishment, whereby emphasis is placed on the quality of the building details. Up-to-date examples are selected from schemes around the world, and these are illustrated with plans and details drawn to a consistent scale as well as with photographs. The journal focuses on the depiction of new developments in the form of descriptive texts, constructional drawings and photos. The target group comprises above all architects, engineers and other specialists from the field of construction.  "DETAIL" is owned by EPP Professional Publishing, who acquired it from Reed Business Information in 2010.


Charakteristika.

Elektorát.

Tzv. "voličské jádro" Sjednocené levice čítá přibližně milion hlasů. Nejsilnější pozice drží v regionech s tradiční podporou pro PCE, tj. v Katalánsku, v Asturii, v Madridském společenství, ve Valencii a v Andalusii. Mimoto také v Baskicku a ve společenství Navarra, kde není podpora historicky daná vazbami na Komunistickou stranu.  Aktuálně drží IU mimo jiné post starosty Córdoby (Rosa Aguilar) a v několika menších městech.

Historie.

Vznik.

Koalice vznikla během protestů proti členství Španělska v Severoatlantické alianci jako "Občanská platforma pro odchod Španělska z NATO" ("Plataforma Cívica por la salida de España de la OTAN"). Ta šla následně do voleb 1986 pod názvem "Platforma sjednocené levice" ("Plataforma de la Izquierda Unida"). Mezi sdružené strany patřily: Kromě politických stran se začlenili i nezávislé osoby. Volební výsledek nenaplnil očekávání, IU obdržela 935 504 hlasů (tj. 4,63 %) a 7 mandátů. Přesto bylo rozhodnuto nejen zachovat koalici, ale i vytvořit základní strategický program. V komunálních volbách o rok později bylo dosaženo výsledku nad 7 % hlasů. V roce 1989 zažila Sjednocená levice vzestup, když získala 1 858 588 hlasů (tj. 9,1 % voličů) a 17 mandátů.  Po odchodu menších stran se ještě zvětšilo hegemonní postavení PCE, která tvořila přes 80 % členů IU. V roce 1989 byla schválena přeměna z "volební koalice" na "politické a" "sociální hnutí".

90. léta.

Sjednocené levici se v 90. letech podařilo získat několik volebních úspěchů: v roce 1993 obdržela 9,55 % hlasů a 18 mandátů, v roce 1996 pak 10,54 % hlasů a 21 mandátů. Úspěch v komunálních volbách 1995 umožnil vzniku koalicím se Španělskou socialistickou dělnickou stranou (PSOE), především v Andalusii. Od příchodu pravicové Lidové strany k moci se strategie IU změnila, když přibylo útoků na PSOE. Předseda IU Julio Anguita argumentoval politickou situací Itálie během studené války: místo spojenectví se socialisty (sociálními demokraty) se musí voličské hlasy získat jejich kritikou a zvrátit tak voličské preference doleva. Jeho dobré vztahy s premiérem Aznarem navíc přiměla mnohá média k úvahám o „skryté koalici“ proti socialistům. Na konci 90. let prošla IU krizí, když ji postihla vlna zakládání frakcí a odchodů z hnutí.

Od roku 2000.

Na konci roku Anguita odstoupil a byl nahrazen Franciscem Frutosem. Pod jeho vedením změnila Sjednocená levice přístup k PSOE, což vedlo k podpisu předvolební dohody. V roce 2000 získala v parlamentních volbách pouze 5,45 % hlasů a 8 mandátů. Koncem roku byl do čela zvolen Gaspar Llamazares, který na rozdíl od Frutose dokázal sjednotit širší levicové spektrum a nebyl vázán na PCE. Volební koalice IU a katalánských zelených ale ve volbách 2004 neuspěla, získala 4,96 % a pouze 5 mandátů. Následně podporovala menšinovou vládu socialistů. Dlouhá řada volebních porážek opět zapříčinila hlubokou krizi. Ve volbách 2008 navíc zaznamenala IU nejhorší výsledek v historii. I když zůstala třetí nejsilnější formací podle počtu odevzdaných hlasů (byť s 3,8 %), připadly jí pouze 2 mandáty.  Od roku 2008 stojí v čele strany Cajo Lara Moya (* 1952).

Izquierda Unida (IU, česky Sjednocená levice, "Jednotná levice", někdy též "Levý blok") je původně koalice španělských levicových stran vzniklá roku 1986 v rámci protestů proti NATO, přeměněná později na politické hnutí. Na jejím založení se podíleli socialisté, zelení, pacifisté a republikáni, nejsilnějším členem byla Komunistická strana Španělska (PCE). V rejstříku politických stran je IU vedena od listopadu 1992.  "Sjednocená levice" se staví za eurokomunismus, ekosocialismus a federalismus, je součástí Strany evropské levice.

United Left ( , IU) is a political coalition that was organized in 1986, bringing together several left-wing and far-left political organizations.  IU was founded as an electoral coalition of seven parties, but the Communist Party of Spain (PCE) is the only remaining integrated member of the IU at the national level. Despite that, IU brings together other regional parties, political organizations, and independents. It currently takes the form of a permanent federation of parties.


Historie.

Pionýři chronofotografie vyvinuli na konci 19. století nové metody sériového snímání, aby mohli zkoumat jednotlivé fáze pohybu. Eadweard Muybridge se začal o pohyb zajímat v roce 1873 a roku 1878 se mu podařilo vyhrát sázku, že kůň v klusu má všechny 4 nohy ve vzduchu. V dřevěné budově postavil 24 fotografických přístrojů, na jeden okraj závodiště zavěsil bílý horizont a na druhý umístil v pravidelných intervalech řadu fotoaparátů. Přes dráhu položil provázky, které v okamžiku, kdy je běžící kůň přetrhl, postupně uvolnily pružinové závěrky fotoaparátů. Již tenkrát Muybridge použil expoziční doby až 1/6000 sekundy. Většinu snímků exponoval 1/1000 sekundy, na tu dobu také velmi krátkým expozičním časem.  Nápad využít sérii fotografií pro vytvoření iluze pohybu měl také Antoine Claudet, student Louise Daguerra působící v Londýně. Tyto historické série sekvenčních obrázků byly důležitým impulsem k rozvoji „pohyblivých obrazů“ kinofilmu.

Současnost.

Současní výrobci umožňují v běžných fotoaparátech používat funkci sekvenčního snímání. Při sekvenčním fotografování se z časových důvodů pořizují snímky se stejným zaostřením a stejnou expozicí. Běžné digitální i klasické fotoaparáty dokáží snímat rychlostí 2-3 snímky za sekundu, výkonnější DSLR 5 sn/sec. Přístroje určené pro profesionály snímají 8-10 snímků za sekundu v plné kvalitě.  Počet a rychlost snímků u digitálních přístrojů záleží na kapacitě vyrovnávací paměti a velikosti a rychlosti paměťové karty. U klasických fotoaparátů záleží na rychlosti převíjení filmu a jeho délce.  Dalším typem sekvenční fotografie je "intervalová expozice", u které lze ručně nastavit prodlevu mezi jednotlivými expozicemi.

Příklady.

Velmi populární jsou snímky, na kterých je současně zobrazen například strom nebo architektura v různých ročních obdobích.

Sekvenční fotografie nebo sekvenční snímání nebo sekvenční expozice (z lat. "sequentia" - pořadí) je výrazová forma fotografie, která zobrazuje fotografický záznam děje v řadách nebo sériích více snímků za sebou.

Burst mode, also called continuous shooting mode, sports mode or continuous high speed mode, is a shooting mode in still cameras. In burst mode, several photographs are captured in quick succession by either pressing the shutter button or holding it down. This is used mainly when the subject is in successive motion, such as sports photography. The photographer can then select the best image of the group or arrange them in a sequence to study the transitions in detail.


Chemické vlastnosti.

Kromě rozšířených barnatých feritů se stále více používají vysoce koercitivní strontnaté ferity. Feritové magnety se skládají z cca 86 % FeO a cca 14 % BaO nebo SrO (stechiometrický vzorec BaFeO nebo SrFeO). Suroviny jsou dobře dosažitelné a cenově výhodné. Feritové permanentní magnety jsou odolné vůči mnohým chemikáliím, jako jsou ředidla, hydroxidy a slabé kyseliny. U silných organických a anorganických kyselin (šťavelové, sírové, chlorovodíkové a fluorovodíkové) je odolnost v podstatě určována teplotou, koncentrací a časem styku. V zásadě by měla být odolnost stanovena dlouhodobými pokusy.

Mechanické vlastnosti.

Na základě svého keramického charakteru jsou ferity křehké a citlivé na náraz a ohyb. Z důvodu jejich značné tvrdosti musí být ferity obráběny diamantovým nářadím.

Teplotní závislosti magnetických vlastností magneticky tvrdých feritů.

Teplotní zatížení izotropních a anizotropních magneticky tvrdých feritů způsobuje změny jejich magnetických vlastností. Teplotní závislost koercitivní intenzity magnetického pole probíhá u magneticky tvrdých feritů a permanentních magnetů ze vzácných zemin opačně. Při vzrůstající teplotě klesá remanence u magneticky tvrdých feritů o 0,2 % na kelvin a koercitivní intenzity magnetického pole vzrůstá současně o 0,3 % na kelvin. Při klesající teplotě stoupá remanence a klesá koercitivní síla pole stejnou měrou. To má za následek, že magnety a magnetické systémy s nízko položeným pracovním bodem mohou utrpět trvalou ztrátu magnetování, pokud jsou vystaveny nižším teplotám.

Výroba feritových permanentních magnetů.

Základními surovinami pro výrobu magneticky měkkých feritů jsou oxid železitý (FeO) a uhličitany barya (BaCO) nebo stroncia (SrCO). Uvedené suroviny se mísí v poměru asi 80 % FeO a asi 20 % BaCO nebo SrCO a z této směsi kalcinací za vysokých teplot vzniká hexaferit. Potom následuje lisování do požadovaných tvarů buď za sucha (ve formě prášku s pojivem) a nebo ve formě vodné suspenze. Anizotropní permanentní magnety se lisují v magnetickém poli. Konečný tvar a pevnost dostávají permanentní magnety výpalem (sintrováním) při teplotách přes 1200 °C. Potom jsou dle potřeby magnetovány a po konečné kontrole expedovány. Na obrázku je znázorněno pořadí nejdůležitějších operací při výrobě magnetů z magneticky tvrdých feritů.

Použití.

Feritové magnety mají velmi široké možnosti použití. Uplatňují se jako přídržné magnety v průmyslovém, kancelářském i domácím provedení. Montují se do elektromotorů a generátorů, jsou součástí magnetických spojek a brzd. Používají se například při výrobě hraček, slouží jako senzory polohy a otáčení, jako spínače a nejčastěji jsou využity v reproduktorech.

Feritový magnet je permanentní magnet vyrobený z keramických oxidů – feritů. Z tvrdých feritů se vyrábějí cenově nejpříznivější a celosvětově nejpoužívanější permanentní magnety. Jejich celosvětová spotřeba dosahuje ročně cca 300 000 tun a nadále stoupá. Kvalita i sortiment zaznamenávají rovněž neustálý pokrok. Výhodou feritů je nejlevnější cena za kilogram a velký rozměrový i tvarový rozsah.

A ferrite is a ceramic material made by mixing and firing large proportions of iron(III) oxide (FeO, rust) blended with small proportions of one or more additional metallic elements, such as barium, manganese, nickel, and zinc. They are electrically nonconductive, meaning that they are insulators, and ferrimagnetic, meaning they can easily be magnetized or attracted to a magnet. Ferrites can be divided into two families based on their resistance to being demagnetized (magnetic coercivity).  Hard ferrites have high coercivity, so are difficult to demagnetize. They are used to make permanent magnets for applications such as refrigerator magnets, loudspeakers, and small electric motors.  Soft ferrites have low coercivity, so they easily change their magnetization and act as conductors of magnetic fields. They are used in the electronics industry to make efficient magnetic cores called ferrite cores for high-frequency inductors, transformers and antennas, and in various microwave components.  Ferrite compounds are extremely low cost, being made of mostly rusted iron (iron oxide), and have excellent corrosion resistance. They are very stable and difficult to demagnetize, and can be made with both high and low coercive forces. Yogoro Kato and Takeshi Takei of the Tokyo Institute of Technology synthesized the first ferrite compounds in 1930.


Katolická snoubenka.

Ingunda přicestovala s velkým doprovodem a bohatými dary v roce 579 do Toleda. Ve vizigótském království byla v té době oficiální víra ariánská, ale ve franckém království byla vyznávána víra katolická, ke katolické víře se hlásil již francký král Chlodvík I., 465-511). Ingundina babička Goiswintha, která byla druhou ženou krále Leovigilda, na ní naléhala, aby přestoupila na ariánskou víru, ale Ingunda tomuto nátlaku odolala. Tyto vztahy dělaly starosti Leovigildovi i Hermenegildovi. Napětí v královské rodině se velmi přiostřilo a tak Leovigild, aby předešel problémům, jmenoval Hermenegilda správcem provincie (pravděpodobně Hispania Baetica) u hranic s územím, které v té době přináleželo Východořímské říši.

Konverze ke katolicismu.

Hermenegild odešel se svojí snoubenkou do Sevilly, která se měla stát jeho sídelním městem. V Seville se Ingunda a tamější mnich Leander, starší bratr svatého Isidora ze Sevilly a budoucí sevillský biskup (kterým možná už v té době byl) snažili přesvědčit Hermenegilda ke konverzi ke katolicismu. Hermenegild se nejprve zdráhal, ale později svoje rozhodnutí změnil. Přestoupil na katolickou víru a přijal jméno Jan. Toto jméno se ovšem neobjevilo ani na mincích, které razil a ani na dochovaných nápisech, které dal vytvořit. Konverze pravděpodobně proběhla během svatby Ingundy a Hermenegilda v Seville roku 580.

Leovigildovo tažení do Sevilly.

Král Leovigild se snažil syna přesvědčit, aby svoje rozhodnutí změnil, ale Hermenegild odmítl a rozhodl se jednat s Řeky, kteří v Seville zastupovali Východořímskou říši). Svatý Leander, odešel do Konstantinopole, požádat císaře o podporu, ale byl odmítnut, protože Byzantská říše řešila problémy na své východní hranici rozhlehlého území. Řekové pouze slíbili, že podporu poskytnou v případě bitvy nebo pokud Hermenegild požádá o pomoc. Král leovigild se snažil zabránit válce, ale Hermenegild rozdmýchal proti svému otci povstání, které si vyžádalo více obětí než zahraniční nájezdy a rozpoutal tak občanskou válku (některé prameny tvrdí, že toto povstání rozdmýchala sama Goiswintha, pravděpodobně aby se zbavila po neúspěšném povstání nepohodlného potenciálního nástupce). Toto povstání bylo boj o moc, i když náboženská otázka zde zaujímala přední místo. Hermenegild se v Seville v roce 580 jmenoval králem a začal razit vlastní mince se svým původním jménem, které měl před konverzí.  Král Leovigild přestal mít kontrolu nad vládou v Seville, Méridě, dále v Córdobě a dalších významných městech a pevnostech. Hermenegild mezitím navázal spojení s svébským králem Mirem II., který se obával Leovigildovy zahraniční politiky. Miro vyslal v roce 580 posly k franskému králi Guntramovi, aby zasáhl do této občanské války, o reakci na toto poselství ani o vnitřní správě území, které ovládal Hermenegild se nedochovaly žádné informace. Je pravděpodobné, že vyhnal ariánské duchovní a obsadil je katolíky.  V roce 582 Leovigild dokončil výpravu proti Baskům a dobyl Méridu a tak v následujícím roce dobyl Hispanii Baetiku a začal obléhat Sevillu, kde žil jeho syn Hermenegild s Ingundou. Svébský panovník Miro se do této války rovněž zapojil, ale zde se prameny různí. Isidor ze Sevilly a Jan z Biclara tvrdí, že přišel na pomoc Leovigildovi, jako jeho vazal, naproti tomu Řehoř z Tours píše, že přišel na pomoc Hermenegildovi. Jan z Biclara píše, že Mirovi bylo dovoleno vstoupit do Sevilly, kde zakrátko v roce 583 zemřel. Řehoř z Tours uvádí, že Miro se stáhl na svá panství v Galicii, kde téhož roku zemřel.  V této době byli Hermenegildovi jediní a ještě nespolehliví spojenci, Řekové. Leovigild dobyl pevnost v Ossete (San Juan de Alfarache, na druhém břehu řeky naproti Seville) a dále dobyl Italiku (nacházela se vedle vesnice Santiponce asi 8 km severozápadně od Sevilly na pravém břehu Guadalquiviru), čímž značně ztížil zásobování Sevilly, přesto se obléhání protáhlo na velmi dlouhou dobu. Leovigild přehradil řeku Guadalquivir a město trpělo hladem. Tehdy požádal Hermenegild Řeky o pomoc, ale Leovigild Řeky podplatil třiceti tisíci solidů, aby pomoc Hermenegildovi neposkytli. Řekové pak v rozhodující chvíli Hermenegilda opustili a Leovigild v létě roku 583 dobyl Sevillu.  Hermenegildovi se podařilo z města uprchnout a chtěl se dostat do východořímské provincie Spania a to přesto, že Řekové, zástupci Východořímské říše zradili. Leovigild mezitím systematicky dobýval města, která byla pod Hermenegildovou kontrolou. V zimě na přelomu roku 583/584 dobyl Hermenegildovo poslední útočiště Córdobu. Hermenegild ještě před tím nechal Ingundu i se synem Athanagildem v moci Řeků, kde se jich Leovigild snažil zmocnit. Řekové je, ale poslali do Konstantinopole. Ingunda zemřela cestou na území Afriky). Syna pravděpodobně dopravili až do Konstantinopole, kde ho po nějakou dobu diplomacie císaře Maurikia používala jako nátlakový nástroj vůči austrasijskému dvoru.

Zajetí a trest.

Hermenegild byl po dobytí Córdoby zajat a přepraven do Toleda. Odtud byl vyhnán do Valencie s otrokem, který ho hlídal. Goiswintha ovšem prosadila přísnější trest. Hermenegilda odvlekli do Tarragony a zde uvěznili. Když nadešla Velká noc, poslali k Hermenegildovi ariánského biskupa, aby od něho přijal přijímání, ale Hermenegild odmítl. Leovigild poté nařídil syna popravit. Hermenegild byl ve sklepení starého římského paláce v Taragoně 13. dubna roku 585 sťat. Popravu provedl vězeňský dozorce Sisbert. Leovigild pravděpodobně synovi nabídl poslední možnost návratu k ariánské víře, Hermenegild dal přednost mučednické smrti.

Svatořečení.

Na žádost španělského krále Filipa II. svatořečil Hermenegilda papež Sixtus V. při příležitosti tisícího výročí jeho úmrtí. Spolu se San Fernandem je patronem španělské monarchie. Hermenegildova konverze a mučednická smrt bývá uváděna jako katalyzátor přestupu oficiální ideologie vizigótského království z ariánské na katolickou.

Hispánská neúcta.

Katoličtí kronikáři z té doby píší o Hermenegildovi nepříznivě. Neoznačují ho za favorita katolické církve, ale jen za jednoho z poddaných krále, který se vzbouřil proti svému otci. Svatý Isidor ze Sevilly vůbec nezmiňuje Hermenegildovu smrt. Řehoř z Tours píše, že je špatné, když syn povstane proti otci, i když je to heretik. Zápisy z 3. toledského koncilu (589) se vůbec o Hermenegildovi nezmiňují. Rovněž jeho mladší bratr Rekkared I. a biskup Leandrus, který ho pokřtil se o něm vůbec nezmiňují. Autor "Životy svatých otců méridských", který popisuje mnohé činy Leovigilda, nejenže nic nepíše o Hermenegildovi, ale dokonce zamlčuje jakoukoli zmínku o něm, když cituje slova papeže Řehoře Velikého, který prohlásil: "„Rekkared, nenásledoval příklad svého bezbožného otce, ale svého bratra mučedníka a zřekl se zkaženosti ariánského kacířstva.“", tak slova ""bratra mučedníka"" nahradil slovy "„Krista Pána“". Papež Řehoř Veliký nazval roku 594 Hermenegilda mučedníkem, ale ani on ho vůbec neuvádí v dopisech adresovaných do Hispánie. Hispánci se ho snažili vymazat ze svých dějin. Poté, co Rekkared přestoupil na katolickou víru a při vytváření katolické říše nebylo vhodné spojovat katolicismus se vzpourou, která způsobila hrozné ničení a oslabení Hispánie a které napomáhali Řekové. Hispánie se stala katolickou říší a vzpoura proti králi nesměla být odpuštěná a už vůbec ne oslavovaná.

Svatý Hermenegild či "Hermenegildus", "Hermenegildo", "Ermenegildo", "Herménégild" (564 - 13. dubna 585 Tarragona) byl vizigótským princem a vzdorokrálem.  Byl starším synem krále Leovigilda a jeho první ženy Theodosie, mladší syn Rekkared I. pozdější vizigótský král byl z téhož svazku. Jeho otec ho zasnoubil s princeznou Ingundou, dcerou Sigiberta I. franského krále Austrasie a francké královny Brunhildy.

Saint Hermenegild or Ermengild (died 13 April 585) (, from Gothic "*Airmana-gild", "immense tribute"), was the son of king Liuvigild of the Visigothic Kingdom in the Iberian Peninsula and southern France. He fell out with his father in 579, then revolted the following year. During his rebellion, he converted from Arianism to Chalcedonian Christianity. Hermenegild was defeated in 584 and exiled. His death was later celebrated as a martyrdom due to the influence of Pope Gregory I's "Dialogues", in which he portrayed Hermenegild as a "Catholic martyr rebelling against the tyranny of an Arian father."


TechNet Blog CZ/SK.

TechNet Blog CZ/SK je skupinový blog technických lidí společnosti Microsoft a externistů. Na blogu vycházejí pravidelně články o technických novinkách, aktualitách a komunitních akcích. Nechybí ani pohledy do zákulisí a páteční odlehčený post "„Co IT-týden dal“". Od února 2006 na blogu vyšlo přes 700 článků.

TechNet Flash zpravodaj.

TechNet Flash je elektronický měsíční zpravodaj vydávaný v českém jazyce. Každé vydání zpravodaje obsahuje tematické články od českých a slovenských autorů, pozvánky na odborné konference a komunitní akce, informace o nových videozáznamech, software ke stažení a mnohé další. K odběru zpravodaje se lze zdarma přihlásit pomocí Windows Live ID.

Channel 9 CZ/SK Videa (dříve MSTV.CZ).

(MSTV.cz) umožňuje zhlédnout a stáhnout si instruktážní videa k produktům a technologiím, a také videozáznamy z největších IT akcí společnosti Microsoft.

TechNet Subscription Plus.

TechNet Subscription Plus je jediná placená služba patřící pod Microsoft TechNet. Předplatitelé služby TechNet Subscription Plus mají neomezený přístup k plným verzím softwaru společnosti Microsoft (aktuální operační systémy, servery, aplikace a řešení Microsoft Dynamics ve všech dostupných jazykových lokalizacích) pouze pro účely testování. Mezi další výhody patří elektronické kurzy a incidenty technické podpory zdarma. Tato služba je určena pro IT odborníky, neobsahuje tedy vývojářské nástroje, které lze získat v rámci MSDN Subscription.

TechNet RSS Okénko.

TechNet RSS Okénko je miniaplikace napsaná v jazyce JavaScript, která umožňuje zájemcům vložit si do svých webových stránek RSS čtečku, která zobrazuje nejnovější články na TechNet Blogu CZ/SK bez znalosti programování. Na českých a slovenských IT webech bylo doposud provedeno přes 40 implementací TechNet RSS Okénka.  Poznámka: Ochrannou známku Technet drží v České republice MAFRA a.s. pro stejnojmenný internetový zpravodajský server Technet.cz.

Microsoft TechNet je program společnosti Microsoft, který zahrnuje rozsáhlé zdroje technických informací určené pro IT odborníky. Součástí programu jsou především TechNet Web, TechNet Blog CZ/SK, elektronický měsíčník TechNet Flash zpravodaj, videozáznamy z akcí TechNet Spotlight! a komunitní TechNet Fóra. Většina služeb je poskytována zdarma, výjimku tvoří pouze služba TechNet Subscription Plus, která za roční poplatek poskytuje neomezený přístup do archivu software společnosti Microsoft za účelem testování.

Microsoft TechNet was a Microsoft web portal and web service for IT professionals. It includes a library containing documentation and technical resources for Microsoft products, a learning center which provides online training, discussion forums, an evaluation center for downloading trialware, blogs for Microsoft employees and a wiki.  TechNet originally provided a software subscription service similar to Office 365 and Adobe Creative Cloud that allowed subscribers to download Microsoft software under a software as service license for private use. On July 1, 2013, it was announced that Microsoft is discontinuing the TechNet subscription service, with the purchase and renewal of subscriptions to be closed by August 31, 2013.  TechNet also included a web-based "TechNet Magazine" which is discontinued since October 2013. Past issues are still available for reading.  As of January 2020, TechNet now redirects to Microsoft Docs.


Život.

Ignác Antonín byl synem Ludwiga Borna, podnikatele v oblasti hornictví. Vyrůstal a studoval ve Vídni, přibližně ve svých 20 letech odešel studovat do Prahy a dlouhou dobu tak pobýval spíše v Čechách. Začal také studovat práva a působil u rakouského montanisty Jana Tadeáše Peithnera. V šedesátých letech 18. století působil na pražské univerzitě, kde jako profesor přednášel o problematice montánních věd. Koncem šedesátých let se stal na rok dolnouherským horním radou, jak v Uhrách, tak na Slovensku, na Slovensku také studoval Karpaty, studie věnované této problematice vyšly později, v roce 1774.  Oženil a získal statek Staré Sedliště u Tachova, kde také založil botanickou zahradu, vlastnil několik mineralogických sbírek a podrobnou knihovnu o těchto a podobných studií. V roce 1770 se v Praze dostal do funkce přísedícího mincmistra. Později se vydal zpět do Prahy a v letech 1771–1772 začal vydávat první přírodovědecký časopis v českých zemích – týdeník Prager gelehrte Nachrichten (Pražské učené zprávy).  Zasáhl i do sporu, který probíhal mezi neptunisty a plutonisty. Neptunisté hlásali to, že veškeré horniny vznikly z vody. Mezi přední hlasatele neptunistů patřil Abraham Gottlob Werner – významný německý geolog. Oproti tomu plutonisté hlásali, že některé horniny vznikaly z ohně, hlavním představitelem plutonistů byl skotský geolog James Hutton. Born se nejdřív klonil k neptunistům, postupem času začínal být zastáncem plutonistů. Byl také účastníkem vědeckého výzkumu Komorní hůrky, vyhaslé sopky, která se nachází u Chebu, v Chebské pánvi.  V českých zemích se Born snažil hlavně o rozvoj vědy a vzdělanosti, zajímal se také o dějiny a příbuzné vědy. V roce 1770 založil Učený klub, ze kterého vznikla v letech 1773–1774 Královská česká společnost nauk. Společnost rozšířil společně s Františkem Josefem Kinským, dalšími členy společnosti byli Josef Sonnenfels nebo Gelasius Dobner, Karel Rafael Ungar, Mikuláš Voigt, Karel Jindřich Šteib. Cílem společnosti bylo hlavně šíření vědy, přírodních, sociálních nebo humanitních oborů, členy společnosti byli později rovněž také Josef Dobrovský, Jan Evangelista Purkyně, Bernard Bolzano, Kašpar Maria Šternberk, František Palacký a další významné osobnosti. O této velké společnosti psal Born své studie.  Na konci sedmdesátých let povolala Ignáce Antonína Borna Marie Terezie do Vídně. Měl uspořádat císařské přírodovědecké sbírky a byl také jmenován do funkce dvorního rady, co se měl starat o mincovní a horní záležitosti.

Závěr života.

Ke konci života se uplatňoval také jako chemik a zkoumal amalgamaci, napsal o ní mnoho vědeckých děl. Kriticky se vyjadřoval proti církvi. Nejspíše měl vliv i na Josefa II. při rušení klášterů. Ignác Antonín Born zemřel v létě roku 1791 ve Vídni.

Dílo.

Ignác Antonín Born řídil časopisy "Prager gelehrte Nachrichten", časopis vycházel jen jeden rok (1771–1772) a od roku 1775 také časopis "Abhandlungen einer Privatgesellschaft der Wissenschaften." Vydal i mnoho ostatních děl:

Zajímavost.

Jméno Antonína Borna bylo umístěno pod okny Národního muzea v Praze spolu s mnoha dalšími, viz Dvaasedmdesát jmen české historie. Bornovi se dostal do ruky také nejstarší známý exemplář pravěkého ptakoještěra ("Pester Exemplar"; dnes rod "Aurorazhdarcho"). Born jej však ve své době (kolem roku 1760) ještě nesprávně považoval za mořského korýše.

Ignác Antonín Born, známý také jako Ignatius von Born, německy: Ignaz šlechtic von Born, maďarsky Born Ignác (26. prosince 1742, Alba Iulia (župa Maramureş) v Rumunsku, Sedmihradsko – 24. července 1791, Vídeň) byl rakouský osvícenec, mineralog, geolog, montanista a svobodný zednář druhé poloviny 18. století. Za svůj život byl ve styku a přátelil se s mnoha osobnostmi v oblasti vědy, jako např. Kašpar Maria Šternberk, Jáchym Šternberk, František Josef Kinský aj.

Ignaz Edler von Born, also known as Ignatius von Born (, , ) (26 December 1742 in Alba Iulia, Grand Principality of Transylvania, Habsburg Monarchy – 24 July 1791 in Vienna), was a mineralogist and metallurgist. He was a prominent freemason, being head of Vienna's Illuminati lodge and an influential anti-clerical writer. He was the leading scientist in the Holy Roman Empire during the 1770s in the age of Enlightenment.  His interests include mining, mineralogy, palaeontology, chemistry, metallurgy and malacology.


Historie.

Zlatnictví patří mezi velmi stará řemesla, známá od pravěku. Zlatníci pracovali již v době bronzové, na keltských oppidech, ve starověkém Egyptě či ve velkých orientálních říších, jakými byla Mezopotámie, Persie nebo Čína. Dále vynikli zlatníci v antickém Řecku a Etrurii a Římě, kde se tepání a cizelování nazývalo toreutika.  Od středověku do poloviny 19. století se evropští zlatníci ve městech sdružovali do profesních spolků, zvaných cechy, které měly funkci zkušební komise a jmenování mistrů, kontroly kvality zlatnické práce, ryzosti kovů, často i sociálního zabezpečení rodin svých členů. Nejstarší zlatnické cechy vznikaly ve 12.–13. století v Itálii, ve Francii a v Anglii.  České země Prvním jménem známým zlatníkem na českém území byl Kojata ("Koiata aurifex"), který kolem roku 1053 patřil mezi služebníky kolegiátní kapituly ve Staré Boleslavi. První bratrstvo zlatníků bylo založeno roku 1324 na Starém Městě pražském, a brzy byl jeho statut změněn na cech. Jeho působnost od počátku určovaly psané předpisy, které se staly vzorem i pro cech zlatníků vídeňských. Během 15. a 16. století vznikaly v českých zemích další zlatnické cechy, nejprve v Kutné Hoře, Chebu, Brně, Olomouci, Plzni, Českých Budějovicích, Mostě, Opavě, a dále sdružené cechy jako v Jihlavě. Všeobecně byly cechy zrušeny pod nátlakem svobodného podnikání a průmyslu kolem roku 1850 a nahrazeny dobrovolnými sdruženími, zvanými Grémia.

Techniky.

Zlatnictví zpracovává zlato nebo platinu pomocí mnoha výrobních a výzdobných technik. Ve větších dílnách (provozech) se zlatníci specializovali a specializují, a proto se rozlišovali nebo dosud rozlišují:  a další.  Šperkaři-montéři se podle typu a druhu zhotovovaných šperků mohou ještě dále specializovat na: a další.  Příbuzná řemesla jsou:

Materiál.

Zlatnickým materiálem je nejčastěji zlato různé ryzosti dané různým legováním. Ryzí zlato je velmi měkké, proto se ve šperkařství obvykle leguje mědí ("červené zlato") a stříbrem ("žluté nebo zelené zlato"). Vzácněji se užívají slitiny zlata a platiny, niklu a dalších kovů ("bílé zlato"). Historicky běžné ryzosti zlata jsou dukátové zlato 986/1000, 900/1000 a 750/1000 (18 karátů). Nejužívanější ryzost zlata je 585/1000 čili 14 karátů, což je poslední přípustná ryzost, která ještě podléhá puncovní povinnosti. Slitiny s nižším podílem zlata se již nesmí nazývat zlato. Ryzosti 250 (6 karátů) a 333 (8 karátů) nejsou drahým kovem; v českých zemích se někdy označovaly jako "granátové" nebo "nové zlato".  Ryzost je úředně schvalovaný údaj, který kontroluje a potvrzuje Puncovní úřad příslušného kraje. Každý nový zlatý výrobek musí být opatřen úředním puncem. Pro historické šperky, na nichž by vyražení puncovní značky mohlo způsobit poškození konstrukce či výzdoby, Puncovní úřad vydává písemný certifikát o ryzosti, na němž musí být vyznačena hmotnost zkoušeného předmětu s přesností na desetiny gramu, označení výrobku a zadavatele certifikátu.  Protože zlatník pracuje s velmi drahým materiálem, musí se pečlivě starat, aby nic nespadlo na zem, shromažďovat piliny a odřezky, které se jednou za čas roztaví, vyzkoušejí na ryzost a ve větších provozovnách je dělník musí přesně na váhu odevzdat. Povolená ztráta činí jen několik procent.

Pracovní místo a nástroje.

Zlatník pracuje u stolu ("pret") s půlkruhovým výřezem, v němž je zástěra ("šosfel"), aby zlaté piliny nepadaly na zem. Sedí na nízké stoličce, takže má stůl ve výši prsou. Uprostřed výřezu je ve stole zasazen dřevěný trn ("fajnágl"), o nějž si dílo opírá.  Montér užívá běžné nástroje, pilníky, jehlové pilníčky, různé tvary kleští, lupenkovou pilku, různé škrabáky ("šábry") na odstranění rýh po pilníku, na vrtání se dříve užíval zvláštní svidřík ("trail"). Důležitým nástrojem je plamen, jednou košatý, jindy ostrý a bodový. Tradičně to byl lihový kahan a dmuchavka, později plynové pistole s vestavěnou dmuchavkou, dnes obvykle hořáky na kapalný plyn. Dílo přitom leží na plochém kusu dřevěného uhlí, dnes obvykle na lisované cihličce čili uhlu. Kromě toho užívá zlatník různě tvarované kovadlinky a cizelérská kladívka, která se vyznačují různými tvary a průřezy mlátku, kadluby pro tepání trojrozměrných předmětů, trny na zakulacování prstenů ("ringrýgl"), různé čakany ("punzn") na vytloukání tvarů z plechu a odpovídající tvarové zápustky ("anka"). Jednodušší tvary se vytloukají na olověném špalíku, pro složitější tvarování se plech nalepí na prkénko s vrstvou ševcovské smoly. Z větších strojů používá ruční válcovací stolici ("valcna") na plech a na dráty. Důležitá vždy bývala stavba tavicí pece s odtahem spalin do komína, kleště, dmychadla a pohrabáče. Do výhně se vkládají speciální keramické nádobky na slévání kovů, malé testovací misky z bílé hlíny zvané "kapelky", vysoké a často trojboké "tyglíky" bývaly pálené z režné hlíny s příměsí tuhy. Dále se užívá ruční lis. Na přípravu tvarovaných drátků a trubiček se užívají ruční provláčky ("cíhajzn"), případně protahovací stolice, zvaná "protahovačka", jejímž základem je deska s otvory různých tlouštěk a profilů.  Zasazovač pracuje hlavně s různě tvarovanými rydly ("štychl") a ručními tlačidly ("drukr"). Dílo drží v dřevěné svěrce nebo si je připevňuje pryskyřičným tmelem na dřevěný držák ("kitštok"). Kameny si podává tyčinkou s voskem ("vaksštift") a dílo zaprašuje plavuňovým práškem, aby se nelesklo. Rytec má jiná rydla pro rytí na ploše a používá ryteckou kouli, aby si práci mohl libovolně naklonit, případně kulový svěrák na prsteny.

Technologie.

Zlatník vyrábí šperk od začátku až do konce a používá mnoho různých technik. Pokud má pracovat s doneseným materiálem, musí jej nejprve roztavit, případně i legovat (stříbrem, mědí atd. k dosažení potřebné ryzosti a barvy). Menší množství se taví na uhlu, větší v peci a v tyglíku. Slitý materiál se nejdříve rozková, potom válcuje na plech nebo na čtverhranný drát, tenčí profily se vyrábějí ručním protahováním průvlačkou. Během zpracování se materiál žíhá a ochlazuje vodou nebo lihem. Některé typy šperků, například pečetní prsteny, se odlévají do formy, buď odstředivým litím do sádrové formy, nebo nahrubo do sépiové kosti.  Vlastní montáž zahrnuje přípravu součástek (obruby na kameny, ozdoby a přístavky, obroučka pro prsten atd.), které se pak spájejí na tvrdo, zlatou nebo stříbrnou pájkou příslušné ryzosti. Na pájená místa se štětcem, namočeným v tavidle (borax rozetřený s vodou nebo speciální vodička), nakladou malé ústřižky pájky a celé dílo se plamenem spájí. Po spájení se výrobek zbaví tavidla mořením (zředěnou kyselinou sírovou), opiluje, oškrabe a ohladí jemným smirkovým papírem.  Kameny se zasazují do obruby ("cargle"), na příchytky ("krapny"), klenotnickým způsobem na zrnka do čtverečku, případně i temováním a podobně. Nejjednodušší je zasazování na krapny: kámen se vloží na obrubu a příchytky přes něj ohnou; přesahující kousky krapen se odříznou a zapilují. Do obruby se pro kámen musí nejprve rydlem připravit lůžko (justovat), pak se kámen do lůžka vtlačí a zeslabený okraj obruby postupně kolem dokola přehne. Nakonec se okraj ještě opiluje a začistí. Při zasazování na zrnka se připraví lůžko a pak se zvláštním rydlem vypíchnou v rozích čtverečku čtyři zrnka, která kámen drží na místě. Celá zbývající plocha čtverečku se pak jinými rydly vyčistí a okraj čtverečku ozrnkuje ("milgrif").  Zvláštní techniku představuje výroba řetízků a řetězů. Běžné řetízky se vyrábějí strojem, ručně jen některé masivnější ploché řetězy ("pancr") a tzv. waleské řetízky, které vypadají jako kroucená šňůra. Vyrábějí se z tenkostěnných trubiček, montují a pájejí i ručně. Jinou speciální technologií je výroba granátových šperků, kde se používají i jiné techniky zasazování.  V současnosti se stále víc užívá strojních technik, hlavně lisování a odstředivého lití do přesných forem. Montéři pak jen součástky spájí dohromady.  Leštění může být

Zlatník je řemeslník, který se živí zlatnictvím. Ručně zhotovuje zlaté šperky, klenoty, řády, vyznamenání, nádobí, náčiní nebo jiné předměty z drahých kovů.

A goldsmith is a metalworker who specializes in working with gold and other precious metals. Nowadays they mainly specialize in jewellery-making but historically, goldsmiths have also made silverware, platters, goblets, decorative and serviceable utensils, ceremonial or religious items, and rarely using Kintsugi, but the rising prices of precious metals have curtailed the making of such items to a large degree.  Goldsmiths must be skilled in forming metal through filing, soldering, sawing, forging, casting, and polishing metal. The trade has very often included jewellery-making skills, as well as the very similar skills of the silversmith. Traditionally, these skills had been passed along through apprenticeships, however, more recently jewellery arts schools, specializing in teaching goldsmithing and a multitude of skills falling under the jewellery arts umbrella, are available. Many universities and junior colleges also offer goldsmithing, silversmithing, and metal arts fabrication as a part of their fine arts curriculum.  At least in Europe, goldsmiths increasingly performed many of the functions now regarded as part of banking, especially providing custody of valuable items and currency exchange, though they were usually restrained from lending at interest, which was regarded as usury.


Generally Accepted Accounting Principles (United States)

Historie a orgány.

Historie vychází z třicátých let 20. století. Krach na burze v New Yorku v roce 1929 byl rozhodujícím bodem pro změnu a vytvoření metod k přípravě finančních výkazů a Americké komise pro cenné papíry tzv. SEC.  Vytvořením pravidel byla roku 1934 v USA pověřena tehdy nejvyšší burzovní instituce „Security and Exchange Commission“, která požádala a pověřila vytvořením těchto pravidel organizaci „Výbor pro vydávání účetních standardů – Financial Accounting Standards Board tzv. FASB“. Díky této soukromé organizaci postupně vznikaly „Všeobecně uznávané účetní zásady – Generally Accepted Accounting Principles tzv. GAAP“.  V roce 1929 došlo k pádu americké burzy a následné ekonomické krizi, která vedla k většímu zájmu vedení o zobrazování účetních výkazů. Potřebou bylo vytvoření jednotného účetního systému. O jeho vytvoření se zasloužili Americký svaz účetních (American Institute of Certified Accountants tzv. AICA) a Newyorská burza. Byl založen Výbor pro účetní postupy (Commitee on Accounting Procedure – CAP). V roce 1972 byl CAP přejmenován na FASB (Financial Accounting Standards Board), od tohoto roku je FASB, neboli Rada pro účetní standardy, jediným orgánem, který má pravomoci vytvářet systém US GAAP. Východiskem pro FASB je, že účetní standardy představují důležitý prvek, který má zařídit správné fungování ekonomiky, a to prostřednictvím poskytování přesných a pochopitelných informací, na základě kterých bude docházet ke správným rozhodnutím. Předmětem FASB jsou podnikatelské a neziskové jednotky v privátním sektoru.  Dříve než došlo ke změně názvu, bylo důležité vytvořit nezávislou Komisi pro dozor nad cennými papíry a finančními trhy (Security Exchange Commitee tzv. SEC). Vznikla tzv. pravidla CAP, která jsou závazná pro akciové společnosti veřejně obchodující na burze US GAAP. Účetní systém US GAAP je postaven na souboru vydaných vyhlášek FASB, které se nazývají SAFC (Statements of Financial Accounting Concepts).  FASB je samostatnou nezávislou organizací, skládající se ze 7 členů. Tři členové jsou auditoři (účetní profese), dva členové jsou finanční ředitelé významných akciových společností (průmyslové odvětví), jeden člen zastupuje vládu a jeden člen je ze školství. Vzhledem k největšímu zastoupení účetní profese, mají auditoři velkou moc utvářet US GAAP prakticky samostatně, stačí jen když získají další jeden hlas jiného člena. Na druhou stranu, aby návrh účetní profese byl zamítnut, musí být všichni ostatní členové proti.  FASAC (Financial Accounting Standards Advisory Council) má funkci poradního orgánu FASB. Další funkcí tohoto orgánu je pak stanovení účetnictví a výkaznictví jednotek federální vlády.  Dalším orgánem, který byl založen v roce 1984, je Rada pro vládní účetní standardy GASB (Governmental Accounting Standards Board). Tato rada má za cíl vytvářet účetní standardy pro státní a místní orgány, což znamená, že její úlohou je poskytování informací o financích státu, místních vlád a veřejných univerzit a fakult. Obdobně jako FASB má i GASB svůj poradní orgán se zkratkou GASAC (Governmental Accountig Standards Advisory Council).

Hierarchické úrovně US GAAP.

US GAAP se skládají ze 3 úrovní, jimiž jsou fundamentální postuláty, koncepční rámec a účetní standardy.  Fundamentální postuláty představují principy, na kterých stojí účetní systém USA. Z hierarchického hlediska jsou řazeny na nejvyšší úrovni a lze je klasifikovat do dvou skupin, a to na základní předpoklady a základní principy. Mezi základní předpoklady lze řadit koncept ekonomické jednotky (Business Entity Concept), předpoklad trvání podniku (Going Concern Assumption), akruální koncept (Accrual Concept), oceňování peněžní jednotkou Oceňování peněžní jednotkou), předpoklad stabilního dolaru (Stable Dollar Assumption), periodicita zjišťování výsledku hospodaření a finanční pozice podniku (Periodicity). Jako základní principy lze na prvním místě řadit zásadu pravdivého a věrného zobrazení (True and Fair View), historickou cenu (Historical cost), opatrnost (conservatism), princip uznání výnosů (revenue recognition principle), princip přiřazování nákladů výnosům (matching principle), princip periodické alokace (periodic allocation principle), princip věcné a časové souvislosti, konzistence (consistency) a princip obsahu před formou (substance over form).  Další hierarchickou úrovní je Koncepční rámec US GAAP, na kterém jsou výkazy finančního účetnictví postaveny. Koncepční rámec je součástí celé řady konceptů, které určují cíle finančního výkaznictví, dále požadavky kvalitativní charakteristiky účetních výkazů, stanoví zásady jejich rozpoznání, kvantifikace, vykazování a zveřejňování. Veškeré zmíněné koncepty představují základ pro zpracování účetních standardů. Součástí koncepčního rámce je většina předpokladů a principů, které jsou uvedeny v kategorii fundamentálních postulátů. Vedle těchto předpokladů a zásad jsou uvedena omezení, které účetnictví má.  Za nejnižší hierarchickou úroveň jsou považovány účetní standardy SFASs (Statements of Financial Accounting Standards), které je možné definovat jako nejpodrobnější úroveň regulace účetnictví.

Všeobecně uznávané účetní principy (US GAAP), anglicky "Generally Accepted Accounting Principles", jsou účetní standardy platné pro společnosti v USA. Vznikly z nutnosti vytvořit pravidla pro společnosti, které budou používat jednotné účetní zásady, metody a formy účetní závěrky. Vznikly pro společnosti, jejichž akcie jsou kotovány na burze cenných papírů.  Finanční účetnictví má nezastupitelnou roli v americké ekonomice, hlavním úkolem je podpora fungování ekonomiky jako celku a především kapitálových trhů.  Hlavním úkolem je poskytování informací uživatelům o účetní jednotce, kteří se aktivně neparticipují na jejím řízení. Na rozdíl od zemí kontinentální Evropy neslouží primárně manažerům, kteří mají k těmto účetním informacím přístup, ani nepodává informace sloužící k daňovým účelům.  Finanční účetnictví podává informace široké škále uživatelů, kteří mají odlišné zájmy, úhel pohledu na účetní informace a rozdílný vliv.  Jsou to tito uživatelé:  ·      Investoři, kteří spoléhají na správnost účetních výkazů a zajišťují efektivitu ve fungování kapitálových trhů.  ·      Orgány, kteří mají funkci regulace na vládní úrovni a nesou odpovědnost za fungování kapitálových trhů. Například SEC (Securities and Exchange Commision), dále Komise vnitřního obchodu (Interstate Commerce Commission) a Komise pro regulaci v energetickém průmyslu (Federal Energy Regulatory Commision).  ·      Finanční analytici, jejichž hlavním úkolem je podpora zveřejňování co nejvíce možných účetních informací pro veřejnost.  ·      Manažeři účetních jednotek, snažící se mít kontrolu na společností. Ti se snaží spíše minimalizovat množství zveřejňovaných informací.  ·      Nezávislí auditoři, ověřující účetní informace a garantující spolehlivost účetního systému.  ·      Vysokoškolští učitelé, patřící mezi nejobjektivnější skupinu, která se podílí na tvorbě standardů.  Účetnictví podle US GAAP je dobrovolné, tudíž není ze zákona povinné. Povinnost vést účetnictví v souladu se standardy US GAAP mají americké či cizí společnosti, které obchodují na amerických burzách se svými akciemi.  V praxi je běžné, pokud společnost chce odebírat zboží na obchodní úvěr, dodavatel požaduje, aby společnost vedla auditované účetní výkazy. Tento požadavek mají i bankovní ústavy při žádosti o úvěr a daňový poradci, kteří zpracovávají daňové přiznání. Což znamená, že ve většině případů je nezbytné vést účetnictví podle US GAAP.  Zajímavé je, že účetní systém US GAAP lze brát jako souhrn účetních pravidel, která do značné míry poskytují volnost ve formě existujících výjimek, vztahujících se k jednotlivým pravidlům. Jestliže účetní dojde k uvážení, že dodržení zmíněných pravidel by vedlo k zavádějícímu pohledu uživatele na celkový výstup z výkazů, mohou být tyto pravidla porušena.

Generally Accepted Accounting Principles (GAAP or U.S. GAAP) is the accounting standard adopted by the U.S. Securities and Exchange Commission (SEC). While the SEC previously stated that it intends to move from U.S. GAAP to the International Financial Reporting Standards (IFRS), the latter differ considerably from GAAP and progress has been slow and uncertain. More recently, the SEC has acknowledged that there is no longer a push to move more U.S companies to IFRS so the two sets of standards will "continue to coexist" for the foreseeable future.  The Financial Accounting Standards Board (FASB) published U.S. GAAP in Extensible Business Reporting Language (XBRL) beginning in 2008.


Logo/maskot.

Logo a maskot IrfanViewu je červená přejetá kočka zvětšená lupou.

Vlastnosti.

Vlastní program je kompaktní: nejnovější verze má něco málo přes 1500 kB, nicméně pluginy mohou zabrat i několik megabajtů a jsou určené pro přidání podpory řady dalších formátů a funkcí. Kromě rozsáhlých možností prohlížení souborů a možností konverze, IrfanView umí také vytvářet šetřiče obrazovky a zobrazování snímků z kolekce obrazů s možností doprovodných mp3 zvuků. Tyto spořiče obrazovky a prezentace mohou být vytvořeny jako samostatné spustitelné soubory, které poběží na i počítačích, které nemají IrfanView nainstalován.  Irfanview si můžete stáhnout přímo na U3 kompatibilní zařízení.  IrfanView může být také použit pro vytvoření ikony konverzí grafických souborů do ICO formátu. Rovněž podporuje Adobe-kompatibilní 8bf zpracování obrazu filtry, včetně těch volně ke stažení, i když jeho schopnost uplatnit je pouze na části obrázku je omezená ve srovnání s plnohodnotnými editory.  Program podporuje TWAIN pro načítání obrázků ze skenerů, ale obsahuje také rozšířenou podporu pro přijetí snímků.  Obrázky lze upravit pomocí úpravy jasu, kontrastu, gama úrovně atd. a převádí je mezi různými formáty. Mnohé z těchto změn lze použít na více obrázků naráz pomocí dávkového zpracování.  IrfanView může pro úpravu aktivního souboru spustit externí grafický program, například Adobe Photoshop, za předpokladu, že má uživatel nějaký nainstalován.  Program je ve výchozím nastavení v angličtině, nicméně je k dispozici ve více než dvaceti jazycích, včetně češtiny.

Náhledy.

Tato funkce zobrazí náhled souborů usnadňující organizaci obrázků. Program může být nastaven na zobrazení miniatur v široké škále velikostí, od velmi malých (50 × 50 pixelů) po velmi velké (600 × 600 pixelů). Uživatel si může vybrat jednu nebo více miniatur a poté provést obvyklé operace na nich. Vybrané miniatury lze také zaslat přímo na dávkové zpracování modulem nebo otevře externí program. Program dokáže z vybraných náhledů vytvořit jednoduchou HTML webovou galerii.

Omezení.

I když IrfanView zvládá zobrazení mnoha souborů obrazů typu RGB, CMYK, profily se nepoužívají, tudíž v důsledku se CMYK obrázky nebudou zobrazovat správně.

Porušování autorských práv a falešné verze.

Irfanview je sice freeware, ale je stále chráněn autorskými právy a neexistují žádné jiné legitimní verze než ta, co je nabízena na stránkách irfanview.com. Verze jako „IrfanView Platinum“ nebo „IrfanView Pro“ mohou být porušením autorských práv a pravděpodobně se pokoušejí získat poplatek od koncového uživatele, stejně jako potenciálně obsahují spyware nebo viry.

Alternativy.

Multiplatformní freeware alternativou je XnView.

IrfanView je freewarový prohlížeč obrázků pro Microsoft Windows určený pro prohlížení, editaci a konverzi obrázků a přehrávání audio/video formátů. Nemá tak rozsáhlé možnosti tvorby obrazu jako Adobe Photoshop, Pixel, Paint.NET nebo GIMP. Je tvořen především s ohledem na rychlost, snadné použití a podporu mnoha grafických formátů. Program je pojmenovaný podle svého tvůrce, Irfana Skiljana.  IrfanView funguje pod různými verzemi Microsoft Windows od Windows 95 (verze 1.70 byla vydána již 1. 6. 1996) po Windows Vista (verze 3.98 je na oficiálním listu Microsoftu se softwarem pro Windows Vista). Podporuje velké množství formátu, například obrazové formáty jako BMP, GIF, JPEG, PNG TIFF, neobrazové multimediální soubory jako je Flash, Ogg Vorbis, MPEG, MP3, MIDI a textové soubory.  Od verze 3,92 instalátor může zvolit i instalaci eBay panelu nástrojů, jako podpora pro vývojáře. Ve verzi 3,92 bylo přidání panelu nástrojů automaticky zapnuto při instalaci ve výchozím nastavení a program byl některými kritizován jako obsahující spyware. Možnost ve verzi 3,97 již nebyla vybrána automaticky a od verze 3,98 byla nahrazena možností nainstalovat Google Desktop Search. V nynější verzi program nenabízí instalaci produktů třetích stran.

IrfanView () is an image viewer, editor, organiser and converter program for Microsoft Windows. It can also play video and audio files, and has some image creation and painting capabilities. IrfanView is free for non-commercial use; commercial use requires paid registration. It is noted for its small size, speed, ease of use, and ability to handle a wide variety of graphic file formats. It was first released in 1996.  IrfanView is named after its creator, Irfan Škiljan, from Jajce, Bosnia and Herzegovina, living in Vienna. The current version of IrfanView, 4.54, works under all versions of Windows from Windows 2000 SP4 to Windows 10, while all older versions are compatible with Windows 95/98/ME and can also be run in Linux under Wine and in macOS using WineBottler.


Život.

Marie se narodila jako dcera alsaského důstojníka Josepha Grasholtze a švýcarské matky Anny Marie Curtiusové, ovdovělé Waltherové. Otec zemřel krátce před jejím narozením a matka odešla s dětmi nejprve do Bernu, poté k svému bratrovi Dr. Philippovi Curtiusovi (1741–1794) do Paříže. Ten pracoval jako tvůrce voskových plastik, které skladoval a sestavoval do příležitostných panoptik. Do tvorby ceroplastik zasvětil Marii, a ta se v jeho dílně seznámila s madamme Elisabeth, sestrou francouzského krále Ludvíka XVI., která práci Mariina strýce štědře dotovala. Na základě tvorby a vstřícné povahy stala se Marie velmi oblíbenou v královské rodině, s jejími členy se pravidelně stýkala a obdržela ve Versailles svůj vlastní byt. Tam pak tvořila voskové plastiky hlav příslušníků vysoké šlechty a jejich dětí. Výbuch francouzské revoluce roku 1789 znamenal pro Marii prudký pokles zájmu o její činnost a ztrátu okruhu zákazníků.  Marie prožila řadu hrůzných a traumatizujících událostí. Nejprve byla její činnost vysmívána, její výrobky nabodávány na tyče a nošeny v průvodech ulicemi, později ji revolucionáři nutili tvořit odlitky hlav popravených na gilotině. Mezi jinými zhotovila i voskové plastiky hlav krále Ludvíka XVI., královny Marie Antoinetty, revolucionářů Dantona a Robespierra aj. Tyto odlitky byly určeny pro zamýšlené muzeum revoluce. Roku 1794 zemřel Mariin strýc a ona zdědila celou sbírku ceroplastik. O rok později se Marie Grosholtzová vdala za inženýra Francoise Tussauda (zemř. 1848) a porodila dva syny (Joseph a Francois), ale již roku 1800 se se svým alkoholickým manželem rozešla. Formální rozvod proběhl v roce 1809. Po uzavření Amienského míru (1802) odjela do Velké Británie s kompletní sadou figurín a tam v období 27 let procestovala celé Spojené království, kde s úspěchem vystavovala svou sbírku. Syn Joseph se stal jejím spolutvůrcem. Roku 1835 zřídila madamme Tussaudová v Baker Street v Londýně stálé muzeum voskových figur a o 3 roky později napsala své čtivé memoáry. Roku 1842 vytvořila jako své poslední dílo vlastní voskovou podobiznu a pak předala museum svým dvěma synům. Zemřela sešlostí věkem.

Marie Tussaud (1. prosince 1761 ve Štrasburku jako Marie Grosholtz – 18. dubna 1850 v Londýně) byla známá tvůrkyně voskových soch a zakladatelka po ní nazvaného muzea v Londýně.

Anna Maria "Marie" Tussaud (; née Grosholtz; 1 December 1761 – 16 April 1850) was a French artist known for her wax sculptures and Madame Tussauds, the wax museum she founded in London.


Život.

Narodila se 14. listopadu roku 1979 v Berďansku. Žila v neúplné rodině; její matka se s jejím otcem rozešli, když byly Olze tři roky, proto nadále žila jen s matkou Marinou a babičkou Raisou. Dětství prožila jen ve velmi skromných podmínkách, jelikož se ve čtyřpokojovém bytě tísnila se šesti dospělými a dalšími dětmi.  Jako modelka byla objevena, když byla na výletě s matkou v Moskvě, ve věku 13 let. V šestnácti letech se odstěhovala do Paříže. Studovala francouzštinu a v roce 2000 se provdala za svého přítele, francouzského fotografa Cedrica Van Mola. V té době získala i francouzské občanství. Po čtyřech letech, v roce 2004, její vztah s Cedricem ale ztroskotal a manželé se rozvedli. Filmovou kariéru začala rok nato; ve Francii v roce 2005. Podruhé, o rok později, se vdala za Damiana Gabriella, amerického odborníka v oblasti mobilních telefonů. Rozešla se s ním v roce 2007. V roce 2009 se přestěhovala do Londýna. Olga je filantrop; pomáhá znevýhodněným dětem z Ukrajiny.

Kariéra.

V roce 1996, když bylo Olze Kurylenko 17 let, podepsala smlouvu s pařížskou modelingovou agenturou Madison. Následující rok, ve věku 18 let, se objevila na obálkách časopisů "Vogue" a "Elle". Zatímco pracovala jako modelka v Paříži, na dálku finančně podporovala svoji matku.  Objevila se také na obálkách časopisů "Madame Figaro" a "Marie Claire". Stala se tváří značek Bebe, Clarins, a Helena Rubinstein. Později vystupovala i v reklamách na šampony Pantene. Objevila se i v katalogu Victoria Secret.  Její první herecké vystoupení bylo v hudebním klipu. Jednalo se o klip na píseň „Love's Divine“ z roku 2003 od zpěváka Seala. Ale její skutečná filmová kariéra začala ve Francii až v roce 2005. Již v roce 2006 získala své první ocenění; jednalo se o ocenění Excellence Award pro její výkon v "L'Annulaire". Ten stejný rok byla vybrána, aby se stala tváři nového parfému "Kenzo Amour".  V roce 2007 hrála ve filmu "Hitman" s Timothym Olyphanthem. Získala i vedlejší roli v "Max Payne", a to jako Nataša. Nejvíce ji asi proslavila její role Bond girl v roce 2008 ve filmu "Quantum of Solace". Hrála tam agentku bolivijské tajné služby jménem Camille, která se spojila s Jamesem Bondem, aby pomstil smrt svých rodičů.  V roce 2008 dokonce starosta města Berďansk navrhl pojmenování ulice po Olze Kurylenko. V té době se Olga se svojí matkou setkaly s první dámou Katerynou Juščenkovou v jejím sídle.

Olga Kostjantynivna Kurylenko (; * 14. listopadu, 1979) je modelka a herečka pocházející z Ukrajiny. Proslavila se především jako Bond girl ve filmu Quantum of Solace.

Olga Konstiantinivna Kurylenko (born 14 November 1979) is a Ukraine-born French actress and model.  She was discovered as a model in Moscow at the age of 13. She moved to Paris to pursue a modelling career at the age of 16 and started her acting career in 2005. She found success as an actress for her role as Nika Boronina in the film adaptation of the video game "Hitman" (2007), and then mainstream prominence with the role of Bond girl Camille Montes in the 22nd James Bond film, "Quantum of Solace" (2008). More recently she starred in Stephen S. Campanelli's "Momentum" (2015), Terrence Malick's "To the Wonder" (2012), alongside Tom Cruise in "Oblivion" (2013), with Russell Crowe in "The Water Diviner" (2014), alongside Rowan Atkinson in the spy comedy film "Johnny English Strikes Again" (2018) and "The Room" (2019).


Mechanismus hry.

Každý hráč má před sebou hrací desku s 15 políčky. Na dvou z nich jsou od začátku hry dvě místnosti dřevěné chýše, v nichž bydlí dva členové rodiny. Ostatní políčka jsou prázdná. Na nich hráč může orat pole, sázet plodiny, stavět chlévy a ohrady pro zvířata nebo rozšiřovat svůj dům. Každý hráč také na začátku obdrží 7 karet malého vybavení, které si ve hře může koupit za příslušné suroviny, a 7 karet povolání, která během hry může zahrát a získat tak nějaké výhody.  Hra má celkem 14 kol. V každém kole hráči napřed jeden po druhém posílají své členy rodiny vykonávat akce. Těch je ve hře velké množství, např. orání pole, setí obilí a zeleniny, stavba ohrad a chlévů pro chov zvířat (lze chovat ovce, prasata a krávy), získávání plodin, zvířat nebo stavebních surovin (ve hře jsou čtyři stavební suroviny – dřevo, jíl, kámen a rákos, které slouží k nákupu vybavení a k výstavbě dalších místností domu), pečení chleba, rozšiřování nebo vylepšování svého domu (dům je možné z původního dřevěného vylepšit na jílový a pak na kamenný), rozšiřování rodiny, nákup vybavení, vyložení povolání a podobně. Na začátku je k dispozici jen několik akcí, v každém kole přibude jedna další. Jednu akci může v jednom kole vykonat jen jeden hráč.  Poté, co hráči pošlou všechny členy svých rodin vykonat práce, kolo skončí. Na vyznačená místa se doplní další suroviny, hráči si rozeberou žetony svých členů rodiny zpátky k sobě a začíná další kolo.  Po skončení některých kol se však ještě koná sklizeň. Při ní hráči sklidí ze svých polí obilí a zeleninu a rozmnoží svá zvířata. Každý hráč však také musí nakrmit svou rodinu, což znamená odevzdat dvě jídla za každého člena rodiny (za člena, který se právě narodil, se odevzdává jen jedno jídlo). Nemá-li dost jídel, musí si za každé chybějící jídlo vzít žebráckou kartu, za kterou na konci hry ztratí 3 body.  Na konci hry po 14. kole si hráči sečtou své body. Ty se získávají za všechny druhy plodin a zvířat, které hráč vypěstoval nebo odchoval, za členy rodiny i za velikost a druh domu. Naopak hráč body ztratí, když mu některá plodina nebo druh zvířete chybí, když mu zbylo nevyužité pole nebo získal žebráckou kartu. Hráč s nejvyšším počtem bodů vyhrává.

Vydání v Česku.

V Česku byla hra vydána ve dvou částech: základní sada obsahuje kompletní hru, ale jen redukovaný balíček karet povolání a vybavení, označený jako E-deck (od slova "Einsteiger", nováček). Rozšíření, které lze dokoupit zvlášť, obsahuje dva balíčky pokročilejších karet povolání a vybavení, označované jako I-deck ("Interaktiv") a K-deck ("Komplex"), které v cizojazyčných verzích vyšly jako součást základní sady. K tomuto způsobu prodeje bylo přistoupeno proto, aby základní sada nemusela být pro české hráče příliš drahá.  Dalším rozšířením je Z-deck, balíček 24 poměrně silných karet povolání a vybavení, které ani v zahraničí nebyly obsaženy v základní sadě a byly původně vydány jako bonus pro zákazníky, kteří si předběžně objednali anglické vydání. V české verzi je možné tento balíček získat zatím jen jako bonus při nákupu základní verze a rozšíření současně.  Na rozdíl od původního německého vydání obsahuje česká verze barevné figurky zvířat (v původním vydání byly jen dřevěné krychličky).

Další rozšíření.

Kromě K-, I- a Z-decku vzniklo několik dalších rozšíření:

Ocenění.

Hra získala v roce 2008 speciální cenu Spiel des Jahres ("SonderPreis") za výjimečnou komplexní hru a obsadila 1. místo v prestižní německé hráčské anketě Deutsche Spieler Preis. V roce 2008 získala Agricola též české ocenění Hra roku.

Humor.

Mnoho karet v Agricole obsahuje ilustrace, které narážejí na populární kulturu, jiné deskové hry nebo herní designéry, například karta povolání „přístavní dělník“ parafrázuje jeden z mechanismů hry Osadníci z Katanu (výměnu několika stejných surovin za jednu jinou v přístavech) a na jejím obrázku je karikatura autora Osadníků Klause Teubera. Karta „nosič kamene“ zase nápadně připomíná Obelixe, kvůli němu se také ve hře chovají divoká prasata (oblíbená Obelixova pochoutka) namísto prasat domácích.

Agricola (název znamená latinsky „zemědělec“) je moderní společenská hra z roku 2007, jejímž autorem je Uwe Rosenberg a vydavatelem německá firma Lookout Games. V Česku hru vydala v roce 2008 kompletně v češtině firma MindOK. Hráči ve hře představují sedláky ze 17. století a jejich úkolem je získat co nejvíce bodů za prosperitu farmy – pěstování obilí a zeleniny, chov zvířat, rozšiřování svého domu a rodiny. Kromě toho se také musejí starat o jídlo pro členy své rodiny.  Hra je určena pro 2 až 5 hráčů, jeden hráč ji může hrát jako solitér podle speciálních pravidel. Jde o poměrně složitou hru a je doporučována především zkušenějším hráčům. Pravidla obsahují i zjednodušenou (tzv. rodinnou) verzi pro méně zkušené hráče.

Agricola is a Euro-style board game created by Uwe Rosenberg. It is a worker placement game with a focus on resource management. In "Agricola", players are farmers that sow, plow the fields, collect wood, build stables, buy animals, expand their farms and feed their families. After 14 rounds players calculate their score based on the size and prosperity of the household.  The game was published by Lookout Games and released at Spiel 2007, where it was voted second-best game shown at the convention, according to the "Fairplay" in-show voting. The game was released in English by Z-Man Games in July 2008. Playdek released an iOS conversion of the game in June 2013. A second edition of "Agricola" was published by Mayfair Games in May 2016.  "Agricola" won the Spiel des Jahres special award for "Best complex game 2008" and the 2008 Deutscher Spiele Preis.  It was also the game which ended "Puerto Rico"'s run of more than five years as the highest-rated game on the board game website BoardGameGeek, staying at the top of the rankings between September 2008 and March 2010. , "Agricola" is ranked 25th among all board games on BoardGameGeek.  A two player version called Agricola: All Creatures Big & Small was released in 2012. There is also a corresponding iOS app.


Orbiter.

Orbitální část sondy se skládala z válcovité části se dvěma křídly solárních panelů a s parabolickou anténou s vysokým ziskem. Ke dnu válce byla připojena jednotka s pohonným systémem, vrchol válce byl spojen s kulovitým pouzdrem o průměru 2,4 m, které obsahovalo přistávací modul sondy.  Sonda odstartovala 8. června 1975 pomocí rakety Proton-K/D z kosmodromu Bajkonur. Na oběžnou dráhu Venuše vstoupila 20. října 1975. Úkolem orbitální části bylo zprostředkovávat radiové spojení přistávacího modulu se Zemí a zkoumat horní vrstvy atmosféry planety. Veněra 9 se stala první umělou družicí Venuše.

Přistávací modul.

Dne 20. října 1975 se přistávací modul oddělil od orbitální části a 22. října v 05:13 UTC přistál na povrchu Venuše poblíž Beta Regio na strmém svahu (20°) pokrytém balvany. Přistávací modul byl chlazen cirkulující kapalinou. Přesto vydržel pracovat na povrchu za extrémních podmínek pouze 54 minut.  Sonda zjistila, že vrstva mraků je 30-40 km silná a začíná ve výšce 30-35 km nad povrchem. Bylo analyzováno chemické složení atmosféry, kde byly nalezeny kyselina chlorovodíková, kyselina fluorovodíková, brom a jód. Ostatní měření zahrnovala určení tlaku asi 90 atmosfér (9 MPa), teplotu 485 °C, světelnost na povrchu dosahovala úrovně srovnatelné se zamračeným letním dnem na Zemi. Veněra 9 byla první sondou, která zaslala na Zem černobílé snímky z povrchu Venuše. Na nich lze pozorovat, že v atmosféře není zjevně viditelný prach, kolem sondy byly různé 30-40 cm velké kameny bez eroze. Naplánované 360° panoramatické obrázky nemohly být vytvořeny, protože se u jednoho ze dvou fotoaparátů nepodařilo odstranit kryt čočky. Na Zemi byly odeslány snímky omezené na 180°. Tuto poruchu měla i Veněra 10.

Veněra 9 (rusky: Венера-9) byla sovětská planetární sonda, která v rámci programu Veněra zkoumala planetu Venuši. Let se uskutečnil v roce 1975. Veněra 9 byla první sonda na oběžné dráze Venuše, přistávací modul pak jako první pořídil fotografie z povrchu jiné planety.

Venera 9 ( meaning "Venus 9"), manufacturer's designation: 4V-1 No. 660, was a Soviet unmanned space mission to Venus. It consisted of an orbiter and a lander. It was launched on June 8, 1975, at 02:38:00 UTC and had a mass of . The orbiter was the first spacecraft to orbit Venus, while the lander was the first to return images from the surface of another planet.


Život.

Mladý Eduard chtěl být původně diplomatem, kvůli čemuž pilně studoval, pod vlivem rodiny se však dostal k hudbě. Naučil se hrát na housle i na harfu. Od roku 1859 začal dirigovat rodinný orchestr. Vykonal s ním mnoho cest do zahraničí, hlavně do německých zemí, ale i Anglie a USA a Vídeňáci mu neříkali jinak, než "krásný Edi".  V roce 1872 se stal ředitelem dvorní plesové hudby (k. k. Hoffbalmusikdirektor). Když naplánoval druhou cestu do USA, jeho orchestr se proti tomu vzbouřil, načež ho Eduard rozpustil a stáhl se do ústraní. Bývalí hudebníci orchestru však získali nového dirigenta, kterým se stal Karl Michael Ziehrer a přijali jméno "Bývalá Straussova kapela". Eduard se pokusil tento název soudně napadnout, avšak neuspěl.  V roce 1906 se rozčarován z toho, že se jeho syn chce také věnovat hudbě, rozhodl spálit celý rodinný notový archiv, aby se synovi nedostal do rukou. Syn pak odjel do Ameriky a po návratu spolu s bratry utratili skoro všechen otcův majetek. V Americe utrpěl na železnici úraz a dostával potom od dráhy roční rentu. Většina skladeb se zachovala v tištěné formě a opisech.

Smrt a odkaz.

Zemřel v roce 1916 na infarkt. Byl pohřben na vídeňském Ústředním hřbitově (Wiener Zentralfriedhof) v čestném hrobě (skupina 32 A, číslo 42). 26. září 1991 byla odhalena pamětní deska na jeho bývalém domě v ulici Reichsratsstraße 9, Wien-Innere Stadt .  Eduard Strauss složil přibližně 300 skladeb, nebyl však tolik talentovaný jako jeho bratři. Mezi jeho nejznámější díla patří "Freie Bahn" op. 45, "Doktrinen" op. 79, nebo "Schneeflocken" op. 157.  Jeho nejstarší syn Johann Strauss se stal také skladatelem.

Eduard Strauß (psáno též Strauss, zvaný "Edi", 15. března 1835, Leopoldstadt (nyní Vídeň) – 28. prosince 1916, Vídeň) byl rakouský dirigent a skladatel. Také jeho otec, Johann Strauss byl skladatel, stejně i starší bratři Johann a Josef. Skládal taneční hudbu, hlavně valčíky a polky.

Eduard "Edi" Strauss (15 March 1835 – 28 December 1916) was an Austrian composer who, together with his brothers Johann Strauss II and Josef Strauss made up the Strauss musical dynasty. He was the son of Johann Strauss I and Maria Anna Streim. The family dominated the Viennese light music world for decades, creating many waltzes and polkas for many Austrian nobility as well as dance-music enthusiasts around Europe. He was affectionately known in his family as 'Edi'.


Symbolika.

Tento starořecký symbol má značit sílu, zdraví a především zdárné hojení. Má být též symbolem pro přítomnost boží pomoci při léčbě a dodávat všem lidem sílu a naději v úspěšné uzdravení. Kolem specifické hole se obtáčí had, nejspíše užovka stromová, která je díky tomu nazývána Asklépiovým hadem. Objevily se však teorie o tom, že had je ve skutečnosti vlasovec medinský ovinutý kolem kousku dřeva.

Historie symbolu.

Tento symbol, jeho původ a význam se vyskytují ve více kulturách.

Řecká teorie.

Základní je starořecká pověst o Asklépiovi, který byl žákem Cheiróna. Asklépios byl znám tím, že dokázal léčit každou chorobu a hlavně přiváděl mrtvé zpět k životu. Tím však rozhněval Apollóna a Dia, protože porušoval božský pořádek na Zemi a Zeus jej srazil bleskem do Tartaru. Byl však později propuštěn a v trojské válce ošetřoval zraněné a zachránil Filoktéta po uštknutí hadem. Atributem Asklépia byla hůl a nejedovatý had. Na počest tohoto boha a jeho symbolů byli nejedovatí hadi často umisťováni v chrámech zasvěcených Asklepiovi a v dormitoriích, kde spali nemocní a ranění, přičemž se zde volně plazili po podlaze.

Teorie červa.

Podle této teorie je námětem k symbolu vlasovec medinský (latinsky "Dracunculus medinensis"), který parazituje pod kůží člověka, nejčastěji na noze nebo ruce, kde vytvoří svědivý vřed. Při pokusu ochladit vřed vodou tento praská a vzniklým otvorem klade parazit své larvy do vody, čímž zajistí novou populaci. V této chvíli lze vyčnívající konec červa zachytit a opatrně jej namotávat na kus dřívka.

Biblická teorie.

Tato verze říká, že když Izraelity na poušti napadli jedovatí hadi, Bůh dal Mojžíšovi pokyn zhotovit bronzového hada a pověsit jej na kůl. Kdo byl uštknutý hadem a podíval se na hada bronzového, byl uzdraven.

Záměna.

Aeskulapova hůl (s jedním hadem – symbol lékařství) bývá často zaměňována za Hermovu resp. Merkurovu hůl, tzv. caduceus (se dvěma hady a s okřídleným vrškem – symbol obchodu), čehož se dopustila mj. i Americká armáda, v emblému „Medical corps“.

Reprezentace v počítači.

Aeskulapova hůl je obsažena ve znakové sadě Unicode jako symbol U+2695 (⚕).

Aeskulapova hůl je znak lékařů a farmaceutů. Symbol má svůj počátek již ve starověkém Řecku a byl součástí starořecké mytologie. Pojmenování pochází od Asklépia (latinsky "Aesculapius"; počeštěně "Aeskulap"), starověkého řeckého boha lékařství, syna boha Apollóna, jenž léčil všechny nemoci a dovedl oživovat mrtvé. Aeskulapova hůl obtočená hadem (nejspíše užovkou stromovou) je znamením životní síly a zdraví. Tento znak lze spatřit na všech lékařských objektech. Podle jiných teorií však není kolem hole obtočen had, ale vlasovec medinský, červ cizopasící v lidské kůži, jenž je při léčbě namotáván na kousek dřeva.

In Greek mythology, the Rod of Asclepius (, , sometimes also spelled Asklepios or Asclepius), also known as the Staff of Aesculapius and as the asklepian, is a serpent-entwined rod wielded by the Greek god Asclepius, a deity associated with healing and medicine. The symbol has continued to be used in modern times, where it is associated with medicine and health care, yet frequently confused with the staff of the god Hermes, the caduceus. Theories have been proposed about the Greek origin of the symbol and its implications.


Historie.

Prof. F. Helferich ve své monografii "Ion Exchange" zmiňuje pasáž z bible, která prý naznačuje použití iontové výměny pro desalinaci brakické vody. Mojžíš prý připravil pitnou vodu z brakické vody s využitím dřeva:  "„Hnul pak Mojžíš lidem Izraelským od moře Rudého, a táhli na poušť Sur. I šli tři dni po poušti, a nenalezli vod. A přišedše do Marah, nemohli piti vod z Marah, nebo byly hořké; protož nazváno jest jméno jeho Marah. Z té příčiny reptal lid na Mojžíše, řka: Co budeme píti? I volal k Hospodinu, a ukázal mu Hospodin dřevo, kteréž jakž uvrhl do vod, učiněny jsou sladké vody. Tu vydal jemu práva a soudy, a tu ho zkusil.“" Exodus 15:23-25  Další zmínky pak lze najít v dílech Aristotela (330 př. n. l.) a v díle Sylva Sylvarum Francise Bacona (1627), kteří pozorovali, že mořská voda ztrácí část své solnosti při průchodu určitými druhy půd a písků. Také další pokrok iontové výměny úzce souvisel s půdní chemií. První moderní studii iontové výměny provedli H. Thompson a J. Way v roce 1850. Pozorovali výměnu amoniaku z hnojiva za vápník z půdy. V roce 1858 zjistil německy chemik Eichorn, že iontová výměna v půdách je vratný proces.  První praktické aplikace se dočkaly zeolity v roce 1905. Německý chemik Gans vyvinul proces změkčování vody využívající syntetické zeolity. V roce 1934 pak B. A. Adams a E. L. Holmes syntetizovali první organické ionexy na bázi fenol-formaldehydových pryskyřic. V roce 1944 G. F. D'Alelio pripravil katex založený na kopolymeru styrenu a divinylbenzenu (DVB). Styren/DVB kopolymer se pro syntézu ionexů používá dodnes.

Principy.

Iontová výměna je složitý proces, který nezahrnuje jen vlastní iontovýměnnou reakci. To lze ilustrovat na příkladu výměny iontu A za iont B v ionexové fázi. Ionex je většinou ve formě polymerní nabotnalé perličky. Celý proces lze rozdělit na několik kroků:  Nejpomalejším krokem, který určuje celkovou rychlost, bývá většinou difuze gelem. Výjimkou mohou být chelatační ionexy a speciální sorbenty, kde je hlavním mechanismem sorpce tvorba komplexu. Ta pak může být krokem určujícím rychlost.  V oblasti iontové výměny se často používají zakázané jednotky jako jsou valy, nebo ekvivalenty. Pro koncentrace iontů se používají jednotky mol chemického ekvivalentu na litr (eq/l). Což je zjednodušeně koncentrace v molech na litr vynásobená nábojem iontu "z". Jeden mol chemického ekvivalentu iontu z roztoku se vymění vždy za jeden mol chemického ekvivalentu iontu z ionexové fáze. V molech to ovšem neplatí. Pokud vezmeme jako příklad změkčování vody, vymění se jeden mol vápenatého iontu (z=2) za 2 moly sodného iontu (z=1). Selektivitu iontové výměny ovlivňuje několik faktorů. Preferovány jsou zejména ionty, které mají:

Související články.

Ionex

Externí odkazy.

Skupina iontové výměny, Ústav energetiky, VŠCHT Praha

Iontová výměna je výměna iontů mezi roztokem a ionexem (měničem iontů). Ionex je většinou polymer, někdy i anorganický materiál, který nese permanentní náboj. Ten je kompenzován ionty s opačným nábojem (protionty). Protionty mohou být vyměněny za ionty stejného náboje z roztoku.

Ion exchange usually describes a processes of purification of aqueous solutions using solid polymeric ion exchange resin. More precisely, the term encompasses a large variety of processes where ions are exchanged between two electrolytes. Aside from its use to purify drinking water, the technique is widely applied for purification and separation of a variety of industrially and medicinally important chemicals. Although the term usually refers to applications of synthetic (man-made) resins, many materials, in particular soil.  Typical ion exchangers are ion-exchange resins (functionalized porous or gel polymer), zeolites, montmorillonite, clay, and soil humus. Ion exchangers are either cation exchangers, which exchange positively charged ions (cations), or anion exchangers, which exchange negatively charged ions (anions). There are also amphoteric exchangers that are able to exchange both cations and anions simultaneously. However, the simultaneous exchange of cations and anions can be more efficiently performed in "mixed beds", which contain a mixture of anion- and cation-exchange resins, or passing the treated solution through several different ion-exchange materials.  Ion exchanges can be unselective or have binding preferences for certain ions or classes of ions, depending on their chemical structure. This can be dependent on the size of the ions, their charge, or their structure. Typical examples of ions that can bind to ion exchangers are:  Along with absorption and adsorption, ion exchange is a form of sorption.  Ion exchange is a reversible process, and the ion exchanger can be "regenerated" or "loaded" with desirable ions by washing with an excess of these ions.


Názvy.

Koníček mořský se příležitostně česky označuje také jako koník mořský, či koníček skvrnitý. Ve vědeckém názvosloví existuje několik synonymních pojmenování:

Popis.

Koníček mořský je malá ryba s netypickým tvarem těla, jehož velikost se obvykle pohybuje okolo 15 cm. Druh jeví pohlavní dimorfismus, kdy samec dosahuje maximálně 16 cm a samice až 18 cm. Současně se liší i vzhledově. Samec má delší ocas a v přední části břicha břišní vak, ve kterém přechovává plůdek. Tělo je esovitě prohnuté v oblasti krku a začátku ocasu pod tělem. Na vrcholku těla je umístěna hlava, která připomíná koňskou hlavu. Z ní vystupuje značně protáhlý rypec, na jehož konci se nacházejí drobná ústa. Za rypcem je umístěna dvojice malých očí, které se mohou pohybovat do stran nezávisle na sobě, čímž zajišťují širší zorné pole. Povrch těla je pokryt kostěnými destičkami, kterých je obvykle 48 až 50. Na hlavě a na hřbetě se nacházejí drobné tvrdé výrůstky.  V hřbetní ploutvi se nachází 18 až 21 ploutevních paprsků, v řitní 4 až 5 a prsní ploutve jsou vyztuženy 15 až 16 paprsky.  Tělo má nejčastěji zelenou až nahnědlou barvu, která se mění na hranici jednotlivých kostěných štítků, kde se mohou objevovat malé bílé tečky. Oproti jiným druhům ryb má koníček chápavý ocas. Ten mu umožňuje přichytit se na rostlinu či skalní podloží.

Pohyb.

Koníček mořský se pohybuje pomocí kmitání hřbetní ploutve. Po většinu doby ale stojí nehybně ve vodě přichycen u dna pomocí chápavého ocasu za řasy či rostliny. Při pohybu neplave jako ostatní ryby hlavou napřed, ale jeho pohyb je vzpřímený.

Rozšíření.

Oblast výskytu zahrnuje severovýchodní Atlantik od pobřeží Irska, přes jižní část Severního moře, pobřeží severní Afriky, většinu oblastí Středozemního moře a zasahuje až do Černého moře. Současně je možné se s koníčkem mořským setkat v oblasti Kanárských ostrovů a Madeiry. Dle zeměpisných souřadnic se dá jeho oblast výskytu ohraničit 20° až 63° severní šířky a 32° západní délky až 36° východní délky.  Vyskytuje se převážně v mělkých vodách, kde je dno pokryto rostlinami a řasami, za které se může přichytit. Maximální pozorovaná hloubka, ve které se koníček nacházel, byla 12 metrů. V zimě se často uchyluje do hlubších vod s kamenitým podložím.

Potrava.

Koníček přijímá potravu ústy umístěnými na konci vystouplého rypce, kdy je s jeho pomocí nasávána potrava do ústní dutiny. Jedná se převážně o drobné korýše, řasy a plankton, který se volně vznáší ve vodě nebo u dna.

Rozmnožování.

Odhaduje se, že pohlavní dospělost nastává přibližně v době, kdy koníček měří 10 cm. Koníček se tře v období od května do června (jiný zdroj uvádí od března do října), kdy dojde k výběru partnera. Samička následně naklade vajíčka o velikosti 2 mm do břišního vaku samce, který po dobu tří až pěti týdnů chová zárodky uvnitř. Po této době se líhnou zcela vyvinutá mláďata o velikosti 12 mm, která dorůstají do dospělosti ve volné vodě.  Sameček mořského koníka může během léta až 4× vrhnout po 300 až 700 mladých.

Hospodářský význam.

Koníček není pro svou velikost loven pro maso, ale jeho význam je v akvaristice, kde je často chován. Současně se jeho tělo suší a prodává jako turistický suvenýr v oblastech, kde žije.

Ohrožení.

Na území Francie a Portugalska je koníček mořský umístěn v Červené knize.

Koníček mořský či také koníček mořský skvrnitý ("Hippocampus guttulatus"; Cuvier, 1829) je druh mořské ryby z čeledi jehlovitých, která je známá svým netypickým tvarem těla a hlavy, jež částečně připomíná hlavu koně. Jde o malou rybku o velikosti okolo 15 cm, která žije v oblasti severovýchodního Atlantského oceánu.  Vyskytuje se převážně u dna, kde pomocí chápavého ocasu žije přichycena k řasám či rostlinám a rypcem nasává vodu, z níž filtruje potravu v podobě drobných korýšů a planktonu.

Hippocampus guttulatus, commonly known as the long-snouted seahorse and in Great Britain as the spiny seahorse, is a marine fish belonging to the family Syngnathidae, native from the northeast Atlantic, including the Mediterranean.


Historie.

Pokyn ke stavbě baziliky vydal císař Maxentius v roce 308, dva roky poté, co se stal římským vládcem. Pro její umístění byl vybrán severovýchodní konec Fora, kde od dob Flaviovců stávala "horrea piperataria", skladiště pepře i jiného koření, která však v roce 283 vyhořela. Maxentius si jako inspiraci pro svoji stavbu vybral haly římských lázní a nechal ji postavit jako monumentální přijímací sál. Zároveň zde měla sídlo i městská prefektura. Roku 312 ale Maxentius padl v bitvě u Milvijského mostu a v práci na budově baziliky pokračoval jeho přemožitel Konstantin I. Veliký. Ještě téhož roku byla bazilika vysvěcena a pojmenována podle něj "Basilica Constantina".

Architektura.

Budova byla postavena jako monumentální trojlodí o délce 100 metrů a šířce 76 metrů. Střední loď měla výšku 53 metrů, obě boční lodi 25 metrů.. Střední loď tvořila tří klenební pole s křížovou klenbou, boční lodi byly zaklenuty klenbami valenými vyzdobenými kazetovým stropem. Klenební pole podpíralo osm patnáctimetrových sloupů, do současnosti se dochoval jen jediný, který nyní stojí na římském náměsti Piazza Santa Maria Maggiore před bazilikou Panny Marie Sněžné. Bazilika byla na západní straně ukončena apsidou, ve které stála Maxentiova socha. Vnitřní prostor osvětlovala velká půlkruhová okna ("claristoria") zasazená ve stěně prostřední lodi převyšující lodě boční. Podlaha byla vydlážděna mramorem, vnitřní zdi kryly desky z červeného a zelenénho porfyru s mramorovými intarziemi. Kazetové stropy krášlily pestré mozaiky.  Císař Konstantin při pokračující přestavbě dispozici baziliky pozměnil. K původnímu vchodu z východní strany nechal ještě přistavět nový vchod na jižní straně směrem k Via Sacra s předsazeným portikem o čtyřech korintských sloupech a širokým schodištěm. Přímo proti novému vchodu vznikla v severní lodi i nová apsida, jejíž strop byl také vyzdoben kazetami. Maxentiovu sochu stojící v západní apsidě nechal Konstatnti odstranit a nahradit svojí vlastní 12 metrů vysokou kolosální sochou.  Do současné doby se z celé baziliky dochovala jen jedna boční (severní) loď.

Maxentiova bazilika (italsky: "Basilica di Massenzio") byla velká budova při severní straně římského Fora Romana. V literatuře se také používají názvy "Basilica Nova" ("nová bazilika"), "Constantinova bazilika" nebo "Bazilika Maxentia a Constantina". Jedná se vůbec o jednu z posledních velkolepých staveb, která připomíná velikost římského impéria a jeho architektury.

The Basilica of Maxentius and Constantine (), sometimes known as the Basilica Nova—meaning "new basilica"—or Basilica of Maxentius, is an ancient building in the Roman Forum, Rome, Italy. It was the largest building in the Forum, and the last Roman basilica built in the city.


Biografie.

Dětství prožil převážně v Praze, kde studoval muzikologii. Po ukončení univerzitních studií pracoval v pražské Uranii. Koncem 30. let žil krátkodobě v Itálii a uvažoval o emigraci do Jižní Ameriky. Do Terezína byl deportován se svojí první ženou ženou Gertrudou Klepetarovou, s níž se seznámil po té, co se vrátil z Itálie, a jejími rodiči v únoru 1942 (Adlerův otec byl deportován se svou druhou ženou do Lodže, duševně nemocná Adlerova matka přišla to Terezína s transportem psychicky postižených). V Terezíně cílevědomě sbíral materiál pro případné vědecké dílo, zároveň nepřestával být umělcem (psal básně). Adler byl v roce 1944 deportován do vyhlazovacího tábora Auschwitz-Birkenau. Zde zahynula jeho žena, on byl však transportován dál do pobočných táborů Buchenwaldu (Niederorschel a Langenstein-Zwieberge), kde byl v dubnu 1945 osvobozen. Nikdo jiný z rodiny Adlerů nepřežil válku.  Po osvobození se vrátil do Prahy. Změnil si jméno z Hans Günther Adler na H.G. Adler. Hans Günther byl totiž za války vysoce postavený důstojník SS, vedoucí pražské Ústředny pro židovské vystěhovalectví (zástupce Adolfa Eichmanna v Protektorátu Čechy a Morava). Adler nějakou dobu spolupracoval s Přemyslem Pitterem na jeho akci "Zámky" a působil jako vychovatel opuštěných dětí, které přežily holokaust. Angažoval se také při obnově pražského Židovského muzea.  Adler však záhy pochopil, že v poválečném Československu není pro německy píšícího (ačkoliv česky hovořil plynule a znalost češtiny předvedl E. Canettimu, kterého provázel po Praze v roce 1937) autora mnoho místa. V únoru 1947 odjel na studijní pobyt do Londýna, kde se zasnoubil a poté oženil se svou druhou ženou Bettinou Grossovou. Zde žil až do své smrti jako spisovatel a vědec na volné noze. Za své práce získal několik ocenění (např. švýcarskou cenou Charlese Veillona za román "Panorama") a v roce 1973 byl jmenován předsedou PEN klubu německy píšících autorů v cizině.

Hans Günther Adler (2. července 1910 Praha — 21. srpna 1988 Londýn) byl německy píšící beletrista a vědec. Stal se známým především díky svým historickým, sociologickým, psychologickým či filozofickým studiím o životě v terezínském ghettu. Je autorem trilogie „"Terezín 1941–1945. Tvář nuceného společenství"“, spisu o životě v ghettu Terezín.

Hans Günther Adler (July 2, 1910, in Prague – August 21, 1988, in London), was a German language poet, novelist, scholar, and Holocaust survivor.


Život.

Narodil se 24. února 1885 ve Varšavě, nacházející se tehdy v tzv. ruském záboru. Otec, Stanislaw Witkiewicz, pocházel ze šlechtické (zemanské) rodiny žijící na Litvě. Byl to samouk, významný malíř a ikonická osobnost současné polské kultury. Jeho matkou byla Marie Pietrzkiewiczová, učitelka hudby. V roce 1890 se rodina přestěhovala do městečka Zakopané, nacházejícího se v polských Tatrách. Protože rozpoznal synův výtvarný talent, otec se v souladu se svými vlastními teoriemi rozhodl syna vzdělávat sám, s pomocí významných přátel. Mezi Witkacyho vychovateli byli například malíři Wladyslaw Ślewiński, Józef Mehoffer nebo Wojciech Kossak. Jako osmiletý napsal Witkacy svou první divadelní hru "Švábi" zahrnutou později do sbírky her označené jako "Juwenilia". V roce 1902 napsal první pokusy o filozofické traktáty "O dualismu", a "Schopenhauerova filosofie a jeho vztah k předchůdcům". Witkacy tedy prožil dětství a ranou fázi dospívání, bez obvyklého kontaktu s vrstevníky, mimo přirozené prostředí. V roce 1903 externě složil maturitní zkoušku a po krátké cestě po Evropě nastoupil na krakovskou Akademii Sztuk Pieknych. Tu však na naléhání otce v roce 1906 opustil.  Byl „předurčen“ stát se umělcem. „Umění naplní až po okraj tvou mysl,“ psal mu otec v jednom z nesčetných listů v roce 1910, „a schopnost soucítění s lidmi a zbabělcům vytře zrak… Jestli to bude se Tvým malířstvím pokračovat stejně, staneš se skvělým důkazem pravdivosti mých teorií umění, a sám v letech, kdy se jiní na nepochopitelném školním elementáři učí abecedu, budeš nezávislým mistrem.“ V roce 1914 spáchala sebevraždu jeho snoubenka Janczewska. Witkacy si uvědomoval, že její smrt zavinil – jednak nevěrou s herečkou Irenou Skolskou a jednak žárlivostí a nesnesitelným vystupováním. (Poměr se Skolskou se odráží v jeho prozaické prvotině "622 úpadků Bunga čili démonická žena".) V následujícím roce mu zemřel otec, který pro něj, navzdory četným názorovým neshodám, představoval božstvo. V letech 1915–17 sloužil Witkacy v elitním Pavlovském pluku ruské armády; po bitvě u Witonirze byl za statečnost povýšen na poručíka a odměněn řádem Svaté Anny IV. stupně. Během únorové revoluce byl zvolen politickým komisařem. Po návratu do Polska v roce 1918 blízkým oznamuje, že v Rusku vymyslel nové pojetí umění.  Začíná horečnatě tvořit. Publikuje teoretické práce Nové "formy v malířství a odtud plynoucí neporozumění" (1919), "Estetické skici" (1922), a "Divadlo. Úvod do teorie čisté formy v divadle." (1923). Prokazatelně je autorem 36 divadelních her a 1 operetního libreta. Napsal čtyři romány, četné filozofické práce, nespočet článků, a rozporuplně vnímané dílo o polské národní povaze "Nemyté duše" (napsáno 1936, publ. 1975). Zmínit je třeba i jeho knížku "Nikotin, alkohol, kokain, peyotl, morfin, éter. Appendix." (1932), známou i pod titulem "Narkotika", ve které popisuje podrobně své experimenty s omamnými látkami.  V roce 1925 založil Formistické divadlo. Namaloval velké množství výtvarných děl. Přestože byl v roce 1935 odměněn Zlatým vavřínem Polské literární Akademie, značná část jeho díla se ztratila v průběhu II. sv. války a prvních letech po ní.  18. září 1939, den po vstupu sovětských vojsk do Polska, spáchal Witkacy sebevraždu poblíž obce Jeziory (nyní Ukrajina). Jeho dílo bylo vydáno v roce 1962 zásluhou Konstantyho Puzyny.

Metafyzika.

Slovo metafyzika skloňuje Witkacy sám – a jeho literární postavy ovšem také – tak často, až působí jako zaklínadlo. Je však třeba konstatovat, že Witkacy navzdory vlastním ambicím nebyl významným, ani „opravdovým“ metafyzikem. Jeho filozofická práce sice zaujala mj. estetika Tatarkiewicze, fenomenologa Ingardena a analytického reistu Kotarbińského, kteří mu přiznali „hluboký intelektuální dech“ i „rysy geniality“, ale současně konstatovali, že byl přece „filozofický samouk“ nesoucí „punc nedoučení“. Witkacy si často protiřečí (není systematický myslitel) a mnohem blíže má k temnému prorokovi, než k filosofii, jak je tento termín chápán.  Jeho největší filozofické dílo "Pojetí a tvrzení implikované pojetím bytí", které bylo poprvé vydáno v roce 1931 v počtu 650 kusů, z nichž se prodalo 20 knih, se v mnohém podobalo tomu, co tvrdil již osmnáctiletý, devatenáctiletý Witkiewicz. Jeho „biologický monadismus“ vychází z monadologie Leibnize. Stručně řečeno se vše skládá z „monád“, které jsou „psychofyzickými jednotkami“, a ve své mnohosti tvoří jednotu. Tato tvrzení je nutno přijímat jako apodiktická. Proč tomu tak je, je Tajemství, a táže-li se někdo, zda to lze osvětlit, je v nejlepším případě „pozitivista“.  Druhý, racionálně mnohem hůře uchopitelný, rozměr Witkacyho „metafyziky“ se poněkud vzpírá tradičnímu pojmovému aparátu a kognitivnímu procesu vůbec už jaksi „z definice“.

Teorie Čisté formy.

Teorie Čisté formy se poprvé objevila v Nových formách v malířství a způsobila pravou bouři nevole. Definovat, čím Čistá forma je, jak vypadá, co vyžaduje, představuje v podstatě neřešitelné zadání. Vychází z pojetí jednoty v mnohosti. Nejedná se tedy o aristotelovské pojetí jednoty místa, času a děje, naopak – staví se proti ní programově. Všechny kauzální vazby mají být rozbity, vše zdánlivě nutné má být opomenuto, fantazie má být uvolněna. Avšak při tom všem má být zachována vyšší estetická jednota. Witkacy byl tedy právem roztrpčen, když byl obviňován z „propagace nesmyslu v umění“.  Mimořádný důraz kladl na fyziognomii herců a gesta. Obojím byl přímo fascinován. Formistický režisér by měl “zapomenout na život a potřebu být s ním konzistentní” a divák by měl mít vycházeje z divadla pocit, „že se probudil z jakéhosi divného snu, ve kterém dokonce i nejobyčejnější věci měly zvláštní nejhlubší půvab.“  Akcentoval potřebu realismu (je-li hra o lokomotivě, přivezeme na jeviště opravdovou lokomotivu) a přirozenosti. V divadle mají účinkovat neherci a děti, pravděpodobně proto, že u profesionálních herců očekával jakousi manýru, či nacvičenou faleš. Toto vše má zřejmě zabránit tomu, aby se zostřené vnímání diváka vyplýtvalo na „pouhý“ estetický prožitek. Ne. Strhující podívaná má vzniknout proto, aby se rozjitřené smysly všech účastníků na okamžik koncentrovaly a sjednotily s hlubokým Tajemstvím Bytí.

Metafyzický román.

„Román, jako věc předurčená k tichému čtení, a ne k recitaci,“ píše Witkacy, „může fungovat pouze díky vnímání a obrazům a je zbaven smyslového činitele (zvukového, nebo zrakového), bez kterého nemůže být plného, bezprostředního působení Čisté formy, opravdového, ne fantazijního, stavení se elementů složeného umění v jedinou absolutní celistvost. (…) Román nemůže podléhat nárokům čisté formy.“ A v deseti bodech předmluvy ke svému druhému románu "Rozluka s podzimem" (1927) uvádí, kromě četných provokací a jízlivého nájezdu „nepřítele“ Irzykowského:  Sub 1 „Vzhledem k nesplnění slibů obsažených v první předmluvě, čili napsání toho, co nazývám metafyzickým románem, píšu druhou, jen pár slov.“  Sub 9 „Obecně vůbec nepovažuji román za umělecké dílo podle mé definice umění.“  S těmito pohrdavými slovy pronesenými na adresu umění románu ostře kontrastuje skutečnost, že Witkacy si za svého života nevydobyl slávu ani jako dramatik, ani (v nijak zvláštní míře) jako malíř, ale právě jako romanopisec. Zatímco oba zralé romány "Rozluka s podzimem" a "Nenaplnění" (1930) publikovala významná nakladatelství a setkaly se s čtenářským zájmem, jeho dramat bylo vytištěno pouze šest, z toho tři v okrajových periodikách. A jejich uvedení na scénu vyvolalo negativní ohlas.  Jeho první prozaický pokus "622 úpadků Bunga, aneb démonická žena" nemá valné literární ceny a slouží dnes pouze jako klíč k Witkacyho osobnosti a uměleckému zrání. Mezi napsáním této prvotiny a započetím práce na druhém románu uplynulo patnáct let. Srozumitelnou, spolehlivou definici “metafyzického románu” budeme hledat stejně těžko u Witkacyho jako u odborníků na jeho dílo.

Stanisław Ignacy Witkiewicz, také Witkacy, (24. února 1885 – 18. září 1939) byl polský dramatik, malíř, fotograf, autor antiutopických románů a jedna z nejvýraznějších postav evropské meziválečné avantgardy vůbec.

Stanisław Ignacy Witkiewicz (; 24 February 188518 September 1939), commonly known as Witkacy, was a Polish writer, painter, philosopher, theorist, playwright, novelist, and photographer active before World War I and during the interwar period.