Inscenační historie.

"Armida" byla v Paříži často reprízována až do druhé třetiny 18. století (reprízy jsou doloženy v letech 1687, 1688, 1697, 1703, 1713–1714, 1724, 1746–1747, 1761–1762, 1764). V letech 1711-1762 se souběžně s tím hrálo několik parodií této opery v lidových pařížských divadlech (Théâtre Italien, Foire St Germain). Zvláštní představení se konala i u královského dvora na zámcích ve Fontainebleau (1740, 1746) a Versailles (1745, 1746).  Mimo Paříž je zmiňována inscenace roku 1686 v Marseille, s jistotou se tam však "Armida" hrála až v letech 1694 a 1701. Doložena je naopak inscenace v Avignonu od září do prosince 1687. Opera se hrála velmi často v Lyonu (1689, 1698, 1699, 1730, 1741, 1742, 1750), také v Lunéville (1710) a v Metách. .  Mimo Francii se hrála ve dvou dalších centrech francouzské opery, Amsterdamu / Haagu (1701–1702?) a zvláště v Bruselu (1695, 1697, 1708, 1722, 1726). Ojedinělým bylo uvedení "Armidy" v Římě v roce 1690 v italském překladu Silivia Stampiglia; byla to první a dlouho jediná inscenace francouzské opery v Itálii, kolébce operního žánru.  Po ústupu Lullyho oper z repertoáru napsal na stejné Quilaultovo libreto (s vynecháním prologu) jednu ze svých nejslavnějších oper Christoph Willibald Gluck; pod jménem "Armida" měla premiéru v pařížské opeře 23. září 1777.  V 20. století vzkřísila "Armidu" v koncertní podobě nejprve pařížská Schola Cantorum, a to 24. listopadu 1905. Další koncertní provedení se konalo roku 1911 ve Florencii. Dne 6. dubna 1918 se konalo první novodobé uvedení ve scénické podobě, a to v divadle v Monte Carlu (Opéra de Monte Carlo). Další inscenace následovaly v Ženevě roku 1939 a (v úpravě Henriho Bussera) v Bordeaux roku 1657; tato inscenace byla představena o dva roky později též na festivalu ve Wiesbadenu. V původní verzi koncertně uvedl "Armidu" roku 1981 Barber Institute v Birminghamu a v lednu 1983 dirigent Philippe Herreweghe v pařížském divadle Théâtre des Champs-Élysées.  Řadu nových inscenací zahájila "Armida" dirigovaná Herreweghem a v režii Patrice Cauriera a Moshe Leisera, kterou roku 1992 uvedly v koprodukci Vlaamse Opera (v Antverpách a Théâtre des Champs-Élysées. První inscenace opery na americkém kontinentě uvedl soubor Opera Atelier v kanadském Torontu roku 2005 v Elgin Theatre, dirigoval Andrew Parrot, režii měl Marshall Pynkoski a hlavní roli zpívala Stephanie Novacek. Následovalo roku 2007 koncertní představení souboru Opera Lafayette ve Washingtonu. Novou inscenaci představilo Théâtre des Champs-Élysées roku 2008; soubor Les Arts Florissants dirigoval William Christie, režii měl Robert Carsen a v hlavních úlohách se představili Stéphanie d'Oustrac a Paul Agnew. Následovala opět americká inscenace souboru Mercury Baroque z Houstonu (Wortham Center) 2009, která se o rok později přesunula do divadla v Gennevilliers u Paříže; dirigoval Antoine Plante, režii měl Pascal Rambert a děj přenesen do současného Bagdádu s americkou armádou v roli křižáků.  Dosud poslední inscenaci připravil s torontským Opera Atelier roku 2012 opět režisér Marshall Pynkoski, dirigoval tentokrát David Fallis. Vedle Toronta se tato inscenace představila rovněž v „Opéra Royal“ na zámku ve Versailles a na festivalu Glimmerglass Opera v americkém Cooperstownu. Na rok 2015 připravuje novou inscenaci (režie David Hermann, dirigent Christophe Rousset) operní divadlo v Nancy. První česká premiéra opery ARMIDE byla uvedena 24. a 25. srpna 2017 v Zámeckém barokním divadle (z r. 1790)ve Valticích na Jižní Moravě. Jednalo se o scénické představení zpívané ve francouzském jazyce. Pořadatelem byla Česká Händelova společnost, z.s., Národní památkový ústav - Správa státního zámku Valtice a Přátelé a podporovatelé Göttingenského barokního orchestru. Sbor Projektchor Göttingen (Německo), Hartig Ensemble - Tance a balety třech století, Praha (vedoucí Helena Kazárová), Göttingenský barokní orchestr/ Německo (dobové nástroje). Choreografie: Helena Kazárová (Praha), režie:Freimund Pankow (Göttingen), dirigent: Antonius Adamske (Basilej/Švýcarsko). Hlavní roli Armidy hrála a zpívala Anna Bineta Diouf.

Děj opery.

Odehrává se během křižáckých válek na Blízkém východě.

Prolog.

(Palác) Sláva a Moudrost pějí slávu králi Ludvíku XIV.: „vše v celém vesmíru před ním musí ustoupit“ (árie Slávy, árie Moudrosti a jejich duet "Tout doit céder dans l'univers"). Spolu se svými družinami chválí mírnost jeho zákonů i věhlas jeho vítězství (sbor "Chantons la douceur de ses loix"). Obě dvě jej provázejí ve válce i míru, dávají si navzájem přednost a jak říkají, nechtějí mezi sebou soutěžit v ničem než v tom, která z nich umí hrdinu milovat vřeleji (duet "Fière Gloire, c'est vous"). Čí srdce by si nepodmanil, jakmile ho uvidí (sbor "Dés qu'on le voit paraître")? Družiny obou alegorií tančí radostí nad tím, v jaké družnosti je nalézají (entrée, menuet a gavota). Moudrost oznamuje, že hrdina je zve k novým hrám, a oznamuje stručně děj následující opery (árie "Aimons notre héros"). Sláva znovu vyzývá k tomu, aby jméno velkého krále letělo celým světem (árie "Que l'éclat de son nom"), a všichni pokračují ve veselí (sbor "Chantons la douceur de ses loix", entrée a dva menuety).

1. dějství.

Kouzelnici Armidě se podařilo svést celé křižácké vojsko a tak je dostat do zajetí bez boje. Její důvěrnice Phénice se jí ptá, proč z tohoto triumfu nemá radost (árie "Dans un jour de triomphe, au milieu des plaisirs"); její družka Sidonie Armidě závidí, že rozněcuje lásku, aniž by jí sama kdy podlehla (árie "Vous allumez une fatale flamme"). Co by si ještě měla přát, ptají se jí obě (duet "Quel sort a plus d'appas?"). Jenže Armidu trápí, že jediný z křižáků, největší hrdina Rinald, zůstal vůči jejímu kouzlu zcela netečný. Phénice i Sidonie Armidu ujišťují, že na jediném nezdaru nezáleží (árie Phénice "Qu'importe un captif manque à votre victoire" a árie Sidonie "Pourquois voulez-vous songer"). Armida zná už dávno věštbu, že Rolanda nelze porazit, ale přesto na něj nedokáže přestat myslet; nedávno se jí zdálo, že ji zbraní přemohl (recitativ "Les enfers ont prédit cent fois"). Sidonie ji utěšuje, že sny nic neznamenají.  Přichází Armidin strýc, král Hydraot. Kouzelnice je jeho jediná dědička, a on by proto byl rád, kdyby si našla manžela (recitativ "Armide, que le sang qui m'unit avec vous"). Ale myšlenky na sňatek jsou Armidě cizí (árie "La chaîne de l'hymen m'étonne"). Přitom, jak Hydraot připomíná, nemá o nápadníky nouzi ani mezi králi (árie "Pour vous, quand il vous plaît, tout l'enfer est armé"). Jenže Armida dokáže nad všemi zvítězit a podmanit si je, nehodlá tedy žádnému z nich dát své srdce všanc (árie "Contre mes ennemies à mon gré je déchaîne"). Hydraot se tedy ptá, zda tato krutá sláva je jediné, po čem jeho neteř touží (árie "Bornez-vous vos désirs à la gloire cruelle"). Armida se však nebrání manželskému svazku ze zásady, ale chce muže vynikajícího chrabrostí: jen ten, kdo porazí Rinalda, je hoden i její lásky (árie "Si je dois m'engager un jour")  Přichází damašský lid a spolu s králem oslavuje Armidino nekrvavé vítězství nad křižáky (pochod, árie Hydraota a sbor "Armide est encor plus aimable"). Na její počest radostně tancuje a Armidiny družky oslavují princeznu, jejíž kráse a kouzlu žádná zbraň neodolá (rondeau, árie Phénice se sborem "Suivons Armide, et chantons sa victoire", sarabanda a árie Sidonie e sborem "Nous n'avons point fait armer nos soldats").  Tu přibíhá raněný Aronte, který byl strážcem zajatých křižáků: jakýsi hrdina pobil damašské stráže a všechny zajatce osvobodil. Armidě je jasné, že to musel být Rinald, a společně se strýcem a s damašským lidem mu vyhlašuje smrtelnou pomstu (duet a sbor "Poursuivons jusqu'au trépas").

2. dějství.

(Venkovská krajina, kde řeka tvoří příjemný ostrov) Rinald ve sporu zabil jiného rytíře, Gernanda, a velitel výpravy Godefroy z Bouillonu mu hrozil vězením. Uražený Rinald tedy opustil výpravu, i když by se rád zúčastnil dobytí Svatého města. Jeho spolubojovník Artemidore se jej snaží přesvědčit k návratu, protože jej křižáci potřebují a Godefroy je ochoten mu odpustit, ale Rinald chce raději najít jiné místo, kde „spravedlnost a nevinnost‟ budou potřebovat jeho ochranu. Artemidore hrdinu varuje, aby se vyhnul Armidině říši: kouzelnice si dokáže všechny podmanit a je neúprosnou nepřítelkyní (árie "Fuyez les lieux où règne Armide"). Ale Rinald jí už jednou odolal a domnívá se, že jí odolá vždy (árie "Par une heureuse indifférence").  Přiblíží se Hydraot a Armida a ze skrytu pozorují svého úhlavního nepřítele, který jim míří do pasti. Chystají se ho přemoci pomocí kouzel a pak zabít (duet "Esprits de haine et de rage"). Armida přesvědčí Hydraota, aby nechal tento úkol na ní. Rinald zatím obdivuje příjemnou krajinu a usíná na hebkém trávníku (árie "Plus j'observe ces lieux"). U spícího Rinalda se objeví nejprve vodní víla, která zpívá o slastech lásky, které jsou skutečnější než vidina slávy (árie vodní víly "Au temps heureux où l'on sait plaire"). Pak se objevují další démoni v podobě víl, pastýřů a pastýřek a svými kouzly, tancem a zpěvem se snaží odvrátit Rinaldovy myšlenky od hrdinství a moudrosti k lásce (sbor "Ah! quel erreur! quelle folie!", balet a árie pastýřky "On s'étonnerait moins que la saison nouvelle").  Nakonec se nad spícím Rinaldem sklání sama Armida. Nejprve se těší, že jej má ve své moci a že se mu může pomstít za osvobození svých zajatců. Avšak když jej chce probodnout, najednou to nedokáže; začne jí ho být líto a nakonec se do něj na místě zamiluje. Chce získat jeho lásky, byť i za pomocí kouzlem. Aby ukryla před světem svou slabost, svolává zefýry, aby ji i Rinalda odnesli do vzdálené pouště (velký recitativ a árie Armidy "Enfin, il est dans ma puissance").

3. dějství.

(Poušť) Armida se trápí myšlenkou, že její svoboda a moc padne v plen Rinaldovi, nemůže se však ubránit své lásce (árie "Ah! si la liberté me doit être ravie"). Její družky Phénice a Sidonie ji utěšují: cožpak nedokázala, aby se do ní Rinald zamiloval? Ale Armide se tím více bojí své vlastní lásky k němu (árie "De me plus doux regards Renaud sut se défendre"). Proto se rozhodla jej namísto lásky nenávidět, ale toho je obtížné dosáhnout a musí k tomu použít veškerý svůj um. Phénice ji obdivuje (árie "Que votre art serait beau!"), zatímco Sidonie ji před nenávistí i láskou varuje a navrhuje netečnost (árie "La haine est affreuse et barbare"). Armida však namítá, že za současné situace musí Rinalda buď milovat, nebo nenávidět, třetí cesta není. Přestože Phénice jí v tom případě radí zvolit lásku.  Jenže zatímco Rinaldova láska jen výsledkem magie, je Armidina láska k němu skutečná; to vytváří nebezpečnou nerovnost, a proto se rozhoduje povolat Nenávist (árie "Venez, venez, haine implacable"). Z podsvětí vystoupí Nenávist doprovázená Líticemi, Krutostí, Mstou, Hněvem a jinými vášněmi jí podléhajícími. Nenávist slibuje Armidě pomoc (árie "Je réponds à tes vœux"). Spolu se svými průvodci zpívá o odhodlání nemilosrdně zničit lásku (sbor "Plus on connait l'amour, et plus on se déteste"). Začínají ničit všechny Amorovy zbraně a brnění a připravují se vyhnat ji definitivně z Armidina srdce (balet). Avšak když Nenávist přistoupí k Armidě, ta začne mít strach a zastavuje ji; není prý možné jí vyrvat lásku ze srdce a nevyrvat srdce s sebou. Nenávist se cítí změnou jejího názoru uražena, vysmívá se Armidě a prorokuje jí, že ji brzy Rinaldo opustí a odejde za slávou. Pak bude Armida litovat, ale Ona, Nenávist, jí již na pomoc nepřijde: kouzelnici zůstane navždy nešťastná láska (scéna Nenávisti a Armidy "Sors, sors, du sein d'Armide, amour brise ta chaîne").

4. dějství.

(Poušť) Ubaldo a dánský rytíř byli vysláni z křižáckého tábora, aby přivedli Rinalda zpět. Ubaldo nese magický diamantový štít, aby v něm ukázal Rinaldovi jeho poblouznění, a žezlo, které zahání Armidiny čáry. Dánský rytíř nese Rinaldův meč. – Ze země stoupají páry a otevírají se sluje a propasti, z nichž na rytíře útočí divoká zvěř a děsivé příšery (duet "Nous ne trouvons par tout que des gouffres ouvertes", balet příšer). Pomocí žezla je však Ubaldo zažene a krajina se promění v příjemnou krajinu v blízkosti Armidina paláce. Rytíři si dodávají rozhodnosti a hovoří o nebezpečí, jaké láska představuje pro toho, kdo by měl sledovat slávu.  Tu se objeví démon v podobě Lucindy, dánské dívky a lásky dánského rytíře. Provázejí ji jiní démoni v podobě místních vesničanů. Lucinda láká dánského rytíře, aby s ní zůstal na tomto příjemném místě (árie Lucindy a sboru "Voici la charmante retraite", gavota a árie Lucindy a sboru "Jamais dans ces beaux lieux"). Přes Ubaldova varování, že se jedná jen o blud, je dánský rytíř setkáním se svou milou uchvácen a zapomíná na své poslání (duet Lucindy a dánského rytíře "Jouissons d'un bonheur extrême"). Ubaldo se však dotkne Lucindy žezlem a ta zmizí; dánský rytíř poznává, že byla jen přeludem. Ubaldo tvrdí, že láska je vždy jen iluze (árie "Ce que l'amour a de charmant"), a dánský rytíř si uvědomuje, jaké nebezpečí láska znamená (árie "Je vois le danger où s'expose"). Ubaldo se domnívá, že on by se ošálit nedal (árie "Non, je n'ai point gardé mon cœur").  Tu se objeví démon v podobě Melissy, Ubaldovy italské milenky, a láká Ubalda k odpočinku (árie "D'où vient que vous vous détournez"). I Ubaldo se dá zlákat (duet Melissy a Ubalda "Au rapport de mes sens je n'ose ajouter foi"). Dánský rytíř mu však vytrhne žezlo, dotkne se jím Melissy a i ona se rozplyne. Dánský rytíř s ironií opakuje Ubaldovi jeho vlastní slova (árie "Ce que l'amour a de charmant") a oba chvátají, aby unikli dalším milostným nástrahám (duet dánského rytíře a Ubalda "Fuyons les douceurs dangereuses").

5. dějství.

(Zakletý Armidin palác) Armida odchází z místnosti; Rinaldo, bez zbroje a ověnčený květinami, ji prosí, aby jej ani na chvíli neopouštěla. Ji však trápí zlá předtucha a chtěla by se poradit s peklem, co má činit (árie "Un noir pressentiment me trouble"). Stále se totiž bojí, že jí Rinalda odvede touha po vítězstvích v boji. Rinaldo to považuje za vyloučení, cožpak není vojenská sláva jen marnivou iluzí (árie "Que j'étais insensé de croire")? Oba si slibují lásku (duet "Aimons-nous, tout nous y convie"). Armida přivolá Rozkoše a skupinu šťastných milenců a milenek, aby svým tancem a zpěvem Rinalda na chvíli zabavily (balet-passacaglia a sbor "Les plaisirs ont choisi pour asile"). Avšak Rinaldo je posílá pryč, protože bez Armidy jej nic netěší.  Armidiny nepřítomnosti využívají Ubaldo a dánský rytíř: vstupují a ihned Rinaldovi nastaví diamantový štít. Ten pozná své poblouznění a zastydí se. Odhazuje květiny, přebírá meč a chce se s rytíři vrátit do křižáckého tábora. Nepodaří se mu však uniknout dříve, než se vrátí Armida. Ta jej chce zadržet nebo alespoň odejít s ním, třeba i jako jeho zajatkyně (recitativ "Renaud! Ciel, ô mortelle peine!"). Rinaldo to však odmítá a chladně ji ujišťuje o své oddanosti a o tom, že má v jeho srdci místo hned po vojenské slávě. Armidu to jen rozzuří, vyčítá mu krutost srdce a přísahá, že i po její smrti ho bude pronásledovat její stín. V nejvyšším rozrušení omdlévá. Rinaldo jí polituje a odchází s rytíři.  Když se Armida vzpamatuje, cítí velký smutek a s lítostí vzpomíná ta to, jak odmítla pomoc Nenávisti a Msty. V zoufalství svolává démony, kteří na její pokyn boří palác rozkoší, a odlétá na svém okřídleném voze (velká árie Armidy "Le perfide Renaud me fuit").

Armida "(v originále Armide, LWV 71)" je opera "(tragédie lyrique)" Jeana Baptisty Lullyho z roku 1686. Autorem libreta je Philippe Quinault. Premiéra se konala 15. února 1686, v Théâtre du Palais-Royal "(v ulici Saint-Honoré)" v Paříži.  Děj opery vychází z eposu Torquata Tassa "Osvobozený Jeruzalém" (La Gerusalemme liberata). Quinaultovo libreto zhudebnil o devadesát let později v své opeře "Armida" Christoph Willibald Gluck. Na motivy Tassova eposu složil operu např. také Georg Friedrich Händel (opera "Rinaldo").  V souvislosti s Lullyho homosexuálními aférami nenavštívil král Ludvík XIV. ani jedno představení Armidy.

Armide is an opera by Jean-Baptiste Lully. The libretto by Philippe Quinault is based on Torquato Tasso's poem "La Gerusalemme liberata" ("Jerusalem Delivered"). The work is in the form of a tragédie en musique, a genre invented by Lully and Quinault.  Critics in the 18th century regarded "Armide" as Lully's masterpiece. It continues to be well-regarded, featuring some of the best-known music in French baroque opera and being arguably ahead of its time in its psychological interest. Unlike most of his operas, "Armide" concentrates on the sustained psychological development of a character – not Renaud, who spends most of the opera under Armide's spell, but Armide, who repeatedly tries without success to choose vengeance over love.


Účel a původ metody.

V rodinných osudech se některé příběhy (respektive vzorce chování) opakují. Pokud jsou podobnosti v příbězích nápadné, mohou se jejich aktéři ptát po příčině. Rodinné konstelace odpovídají na tuto potřebu a nabízejí jeden z pohledů na nevědomou rodinnou dynamiku.  Rodinné konstelace zavedl Bert Hellinger (*1925), který tuto metodu vyvinul v osmdesátých a devadesátých letech. Hellingerův fenomenologický přístup se částečně opírá o psychodrama, vyvinuté rakouským lékařem Jakobem Levy Moreno, rodinné rekonstrukce a sochání Virginie Satirové a hypnoterapii Miltona Ericksona.

Technika konstelací.

Rodinné konstelace formou semináře.

Technika konstelací spočívá v sestavení jakéhosi „modelu“ rodiny, vztahu nebo jiného systému ze „zástupců“ vybraných z ostatních účastníků semináře.  Klient terapeutovi popíše podstatu problému, který ho na konstelace přivedl. Terapeut klientovi navrhne, kteří lidé z jeho příběhu by měli v konstelaci vystupovat, a klient si mezi účastníky semináře vybere takové zástupce skutečných osob, kteří mu dotyčné pocitově nejvíc připomínají.  Ukazuje se, že v osobních příbězích jsou důležití nejen rodiče, sourozenci, prarodiče, ale mnohdy i vzdálenější příbuzní nebo lidé s rodinou nějak spjatí. V příbězích mívají zvlášť velký význam rodinní příslušníci, kteří jsou z vědomí rodiny vytěsněni nebo se na ně zapomnělo. Mohou to být potracené nebo brzy zemřelé děti, nežádoucí členové systému či příbuzní s tragickým osudem.  Klient si rovněž zvolí zástupce, který bude v situaci zastupovat jeho samého. Takto vybrané zástupce klient rozestaví tak, jak si myslí, že by se rozestavili sami, kdyby byli přítomni. Výchozí rozestavení tedy odpovídá jeho vnitřnímu obrazu dotyčného systému. Proto to musí dělat soustředěně a bez ohledu na formální očekávání.  Od chvíle, kdy zástupci zaujmou své pozice, se u nich začínají projevovat charakteristické pocitové reakce. Jejich pocity v konstelaci jsou překvapivě autentické a silné. Konstelace umožňují spatřit situaci v její podstatě a často vynesou na světlo skrytou dynamiku systému. Tento jev je základem metody.  Pozorováním reakcí a dotazováním zástupců dostáváme řadu informací o systému a procesech, které pod povrchem systému probíhají. Zároveň vychází najevo, zda v rozestavené konstelaci nechybí někdo, kdo ve skutečnosti v systému byl důležitý, či zda v systému nepřevzal někdo roli jiného člena rodiny. Přeskupováním systému, hledáním „správného“ místa pro jednotlivé členy a doplněním systému o další vyloučené anebo zapomenuté členy rodiny začíná proces, jehož hojivý účinek pociťuje nejen klient, nýbrž později celý jeho rodinný systém. Pro ostatní účastníky semináře je jejich „práce“ v rolích zástupců, ale i sama účast na semináři neobyčejně intenzívní a přináší vždy hluboké prožitky a překvapivé náhledy do jejich vlastního života.

Konstelace v individuálním poradenství.

Konstelace lze dělat také jako individuální poradenství. Zde se pracuje se značkami místo osobních zástupců pro jednotlivé členy systému. Klient značky rozestaví na podlahu jako by tam stáli členové systému, případně si může stoupnout na jejich místo, aby se vcítil do příslušných rolí.

Formální dělení konstelací.

Obecné principy formulované Bertem Hellingerem a používané při konstelacích lze aplikovat na rodinné systémy, pracovní či školní kolektivy a další organizační systémy. Největšího rozšíření dosáhla původní aplikace metody na rodinné systémy.

Rodinné konstelace.

Z hlediska zacílení lze Rodinné konstelace dále formálně dělit podle toho, kterou část rodinného systému řeší.

Konstelace původního rodinného systému.

V případě rodinných konstelací původního rodinného systému jde o pochopení vztahů členů původní rodiny. Patří sem sourozenci, rodiče a jejich sourozenci, prarodiče a jejich sourozenci a někdy i starší generace. Podle Hellingera je naše životní cesta silně ovlivňována událostmi a vzorci z rodinné historie, které se nevědomě přenášejí z generace na generaci.

Konstelace partnerského systému.

Dalším vztahovým systémem, jemuž lze lépe porozumět s pomocí techniky Rodinných konstelací, je systém partnerského vztahu. Do něj patří nejen partner nebo partnerka a děti, ale někdy i dřívější „důležití“ partneři a případně osoby z původní rodiny.

Systemické konstelace.

Označení Systemické konstelace se užívá pro obecnější aplikace konstelačních postupů na jakýkoliv systém tvořený vzájemně se ovlivňujícími členy.

Pracovní a organizační konstelace.

Konstelace lze s úspěchem použít i na odkrytí vnitřní dynamiky pracovních kolektivů, organizačních systémů (podnikové konstelace), ale i různých dalších systémů.

Typologie konstelací.

Konstelace v různých formách pronikají i do dalších oblastí života. Pro utřídění můžeme systemické konstelace dělit na:

Kritika.

Provádění rodinných či systemických konstelací je sice licencováno některými psychoterapeutickými společnostmi, jde ale o metodu spornou, která má četné kritiky. Je to metoda fenomenologická, nekauzální, subjektivistická, jejíž účinnost nelze standardními metodami ověřovat. Podle hodnocení Českého klubu skeptiků zde má, podobně jako u všech pseudovědeckých metod, léčbu zprostředkovávat jakási "„energie“." Často tuto metodu provozují nekvalifikované osoby. Ale nabízejí ji i odborní lékaři a psychoterapeuti.

Rodinné konstelace jsou metodou rozvoje osobnosti, sebepoznávání a psychoterapie. Umožňují názorně ukázat a pocítit souvislosti a vztahy mezi členy rodiny, případně členy širších systémů. Jejich tvůrcem je Bert Hellinger. Metoda je používána v terapii a poradenství.

Family Constellations, also known as Systemic Constellations and Systemic Family Constellations, is a non proved, non scientific, alternative therapeutic method which draws on elements of family systems therapy, existential phenomenology and isiZulu beliefs and attitudes to family. In a single session, a Family Constellation attempts to reveal a supposedly unrecognized dynamic that spans multiple generations in a given family and to resolve the deleterious effects of that dynamic by encouraging the subject, through representatives, to encounter and accept the factual reality of the past.  Family Constellations diverges significantly from conventional forms of cognitive, behaviour and psychodynamic psychotherapy. The method has been described by physicists as quantum quackery, and its founder Bert Hellinger incorporated the pseudoscientific idea of morphic resonance into his explanation of it. Positive outcomes from the therapy have been attributed to conventional explanations such as suggestion and empathy.  Practitioners claim that present-day problems and difficulties may be influenced by traumas suffered in previous generations of the family, even if those affected now are unaware of the original event. Hellinger referred to the relation between present and past problems that are not caused by direct personal experience as "systemic entanglements," said to occur when unresolved trauma has afflicted a family through an event such as murder, suicide, death of a mother in childbirth, early death of a parent or sibling, war, natural disaster, emigration, or abuse. The psychiatrist Iván Böszörményi-Nagy referred to this phenomenon as "invisible loyalties".


Historie a vznik.

Wade byl katolický laik, učitel hudby a latiny, který v roce 1745 uprchl po jakobitské vzpouře do Francie a vstoupil do katolického semináře univerzity v Douai, která byla po abdikaci krále Jakuba II. v roce 1688 útočištěm anglických katolíků. Tam byla jeho verze koledy také vydána a má se za to, že i kdyby nebyla jeho dílem, s určitostí vznikla v okruhu jakobitských katolických exulantů ve čtyřicátých letech osmnáctého století.  Nejstarší záznam koledy byl nalezen v pozůstalosti portugalského krále Jana IV. a je datován do roku 1640, proto je portugalský král – sám uznávaný hudební skladatel – jedním z nejčastěji uváděných autorů. Nejstarší existující rukopis Wadeovy verze, který byl zveřejněn ve "Večerních kostelních obřadech" z roku 1760, obsahuje melodii i text. John Francis Wade koledu vydal v roce 1751 ve své knize "Cantus Diversi" (různé zpěvy) a objevila se také v díle Samuela Webbela "Esej o církevním chrámovém zpěvu" z roku 1782.  Latinské verše 1, 2, 3 a 6 do angličtiny přeložil v roce 1841 Frederick Oakeley (1802–1880) a sloky 4 a 6 William Thomas Brooke. Tento překlad byl poprvé uveřejněn v roce 1852 v "Murrayově hymnáři". Tato anglická verze je pod názvem "O Come All Ye Faithful" v anglicky mluvících zemích široce známá a často zpívaná.  Český text "Ó křesťané všichni" napsal Josef Šlechta (1882–1937) a poprvé vyšel v roce 1923 ve "Zpěvníku Českobratrské církve evangelické". S drobnými úpravami pak vyšel i v "Evangelickém zpěvníku" (1979). Pod číslem 219 je zařazena v Jednotném kancionále, kde má jak českou, tak latinskou verzi.  Jiný český text, začínající slovy "Dnes Jásejte věrní", pro Křesťanský kancionál Církve bratrské napsal Samuel Verner (1897–1976).  V Česku se popularita melodie zvýšila po roce 2005, kdy byla do kin uvedena pohádka "Anděl Páně", kterou opatřil hudbou skladatel Miloš Bok a "Adeste fideles" použil jako hlavní motiv. V témže roce uvedla zpěvačka Enya speciální vánoční edici svého alba Amarantine, na kterém byla i tato píseň.

Různé verze textu.

První sloka v originále, v doslovném překladu a v českých verzích.

Adeste fideles je mezinárodně známá vánoční koleda, která vznikla někdy v 17.–18. století. Jako její možní autoři se uvádějí John Francis Wade (1711–1786), John Reading (1645–1692) a Jan IV. Portugalský (1604–1656) – rozhodnout tento spor je těžké, protože tehdejší doba neznala dnešní pojetí autorských práv a autoři si díla jiných běžně přebírali a upravovali. I kdybychom Wadea považovali za definitivního autora písně (stejně tak o něm lze mluvit jen jako o autorovi jedné její verze), nepochybně mu za základ posloužila stejnojmenná skladba, kterou složil či zapsal portugalský král v roce 1640.

"O Come, All Ye Faithful" (originally written in Latin as ) is a Christmas carol that has been attributed to various authors, including John Francis Wade (1711–1786), John Reading (1645–1692), King John IV of Portugal (1604–1656), and anonymous Cistercian monks. The earliest printed version is in a book published by Wade, but the earliest manuscript bears the name of King John IV, and is located in the library of the Ducal Palace of Vila Viçosa. A manuscript by Wade, dating to 1751, is held by Stonyhurst College in Lancashire.  The original four verses of the hymn were extended to a total of eight, and these have been translated into many languages. The English translation of "O Come, All Ye Faithful" by the English Catholic priest Frederick Oakeley, written in 1841, is widespread in most English-speaking countries.


Moderní Poi.

Poi je populární i v dnešní době. V Evropě se tomuto umění věnuje mnoho mladých lidí ve volném čase, ale i profesionálně. Přitom se používají různé druhy poi.

Tréninkové Poi.

Tréninkové Poi jsou ideální pro začátečníky. Jde o jednoduché připevněné míčky na provázek. Výhodou je jednoduchost a nízká náročnost výroby. Ještě jednodušší jsou ponožkové poi.

Ponožkové Poi.

Pro větší efekt, zejména při UV světle se používají ponožkové Poi. K jejich výrobě stačí míč, nebo jiné měkké závaží vsunouté do dlouhých ponožek. Mimo tréninku a UV vystoupení se používají také pro hůře zvládnutelné triky. Kromě ponožek se používají nejrůznejší fluorescenční materiály pro hezčí efekt, zejména při UV světle.

Světelné Poi.

Zejména v noci nejvíce vyniknou světelné Poi, které vyzařují světlo z vlastní LED diody s baterií. Mohou svítit, nebo problikávat různými barvami a vytvářet ve své světelné stopě různé obrazce.

Ohnivé Poi.

Nejefektnějšími jsou ohnivé. Vyrábějí se z nehořlavého materiálu, zejména kevlaru, který se posléze namočí do hořlaviny(čirý lampový olej, nebo petrolej), v žádném případě ne hořlaviny první třídy. Připevněné na řetězech. Jsou vidět na každém vystoupení s ohněm. Tento druh vystoupení je dnes velmi rozšířený na nejrůznějších kontinentech a zemích. Vystoupení se kombinuje s točením s hořícími tyčemi.

Výroba ohnivých Poi.

Materiál.

Materiál je nejdůležitější, nejen kvůli správnému efektu, ale hlavně kvůli bezpečnosti. Nesmí se trhat, rychle hořet, po shoření odlétávat. Nejlepším materiálem pro výrobu ohňových poi je kevlar. Jako levnější náhradu pro začátečníky je také možně použít těsnící tkaninu do spalovacích kotlů, kterou lze zakoupit v každém železářství.  Budeme potřebovat:

Postup.

Trubičky provrtáme asi 5mm na obou koncích. Do vzniknutých otvorů na jedné straně trubičky provlečeme menší kroužky na klíče. Na trubičky dále namotáme pásy látky. Z drátu odcvakneme asi dva půlmetrové kusy a provlečeme je otvory na spodních částech trubiček. Střídavým omotáváním drátu připevníme látku k trubičkám. Na konci provlečeme drát otvory, ve kterých již máme kroužky a zatočíme (spojíme konce), přebytečný drát odstraníme. Na kroužky navlečeme konce řetězů a na opačnou stranu řetězů ve vhodné vzdálenosti navlečeme kožené úchytky (příp. větší kroužky na klíče). Měly by být v takové vzdálenosti, že když máte ruky v pravém úhlu s tělem, tak máte poi dostatečně vysoko nad zemí.

Použití.

Poi namočíme na několik minut do nádoby s nevýbušnou hořlavinou, např. lampový olej, petrolej. Po vytáhnutí několika otočeními odstraníme odstředivou silou přebytečné palivo. Poi jsou připravené na zapálení.

Bezpečnost.

Důležité je uvědomit si možné riziko, které práce s ohněm přináší. Pokud si nejste jisti, že přesně víte jak se Poi chovají, cvičte s nezapálenými, tréninkovými, dokud nezískáte jistotu (pro efekt je možné točit také při UV světle, případně se svítícími kuličkami).  Oblečení musí být bavlněné, protože odolává dotyku ohně. Umělá vlákna mohou začít hořet. Hlavně v začátcích je potřeba mít co nejvíce míst na těle zakrytých. Samozřejmostí je šátek na hlavě. Neustále by měl být někdo u vás. Nikdy netočte se zapálenými Poi sami.

Poi je forma žonglování, při které se točením míčů připevněných na provázcích vytváří motivy kruhových obrazců jakými jsou například antispin triquetra nebo mandala . Poprvé tuto zábavu predváděli Maoři, obyvatelé Nového Zélandu. V překladu Poi znamená "míč". Tuto techniku používaly ženy na zvětšení ohebnosti zápěstí a rukou a muži na zpevnění ramen a zlepšení koordinace pohybů. Jeden z předních Poi spinerů v ČR je Tomáš Bartoš a Vojta Stolbenko

Poi refers to both a style of performing art and the equipment used for engaging in poi performance. As a performance art, poi involves swinging tethered weights through a variety of rhythmical and geometric patterns. Poi artists may also sing or dance while swinging their poi. Poi can be made from various materials with different handles, weights, and effects (such as fire).  Poi originated with the Māori people of New Zealand, where it is still practiced today. Poi has also gained a following in many other countries. The expansion of poi culture has led to a significant evolution of the styles practiced, the tools used, and the definition of the word "poi."


O autorovi.

O Diogénovi není z jiných pramenů známo skoro nic, nevíme ani, kde se narodil a kde žil. Pouze z jazyka, stylu a z výběru látky jeho spisu lze usoudit, že jej napsal v první polovině 3. století, snad kolem roku 220, že nejspíš nebyl školeným filosofem, nýbrž spíše sběratelem anekdot a citátů, a že snad také žil někde v provincii, mimo hlavní města. Někteří považují Diogena za křesťana, pravděpodobnější však je, že byl skeptik nebo epikurejec. Jeho dílo je napsáno tak, že autorovy sympatie neprozrazuje.

Dílo.

Jeho spis, „O životě a učení slavných filosofů“ ("Filosofón bión kai dogmatón synagógé"), se skládá z deseti knih, věnovaných jednotlivým řeckým myslitelům a jejich skupinám. Diogenes řadí řecké filosofy do dvou škol, iónské a italské, kritéria tohoto rozlišení jsou však nejasná. Prvních devět knih tvoří sbírky anekdot a vyprávění o jejich životech i citátů a názorů, patrně z druhé a třetí ruky. Diogenes s nimi nepolemizuje, nýbrž jen reprodukuje, co mu přišlo pod ruku, a z jeho spisu se nezdá, že by měl spolehlivé prameny. Přesto je to největší zachovaná sbírka životopisných údajů a citátů, zejména pro předsokratovskou filosofii, a má tedy nesmírný význam.  Od zbytku díla se liší poslední, desátá kniha, která obsahuje tři autentické listy Epikurovy a jeho "Testament"; je to tedy vynikající pramen k tomuto mysliteli. V poslední době se zájem badatelů obrací k Diogenovi také jako ke zdroji poznatků o antické logice. Ukazuje se totiž, že výroková logika nezačíná až u stoiků, kteří se naopak opírali o starší autory, jako byl Diodóros Chronos nebo Filón z Megary, citované právě u Diogena; Diodóros uvažoval i o axiomech, o materiální implikaci a o mylných závěrech. Jinak je nápadné, že v Diogenově sbírce zcela chybí střední platónismus.

Díogenés Laertios (3. století n. l.) byl řecký historik a vzdělanec, autor jediných zachovaných antických dějin řecké filosofie, ostatně nejstarších dějin filosofie vůbec.

Diogenes Laërtius ( ; ; ) was a biographer of the Greek philosophers. Nothing is definitively known about his life, but his surviving "Lives and Opinions of Eminent Philosophers" is a principal source for the history of ancient Greek philosophy. His reputation is controversial among scholars because he often repeats information from his sources without critically evaluating it. He also frequently focuses on trivial or insignificant details of his subjects' lives while ignoring important details of their philosophical teachings and he sometimes fails to distinguish between earlier and later teachings of specific philosophical schools. However, unlike many other ancient secondary sources, Diogenes Laërtius generally reports philosophical teachings without attempting to reinterpret or expand on them, which means his accounts are often closer to the primary sources. Due to the loss of so many of the primary sources on which Diogenes relied, his work has become the foremost surviving source on the history of Greek philosophy.


Historie.

Založení města.

Těšín je jedním z nejstarších měst Slezska. Podle legendy jej založili roku 810 bratři "Bolek, Lešek" a "Těšek", synové knížete Leška, na místě svého šťastného setkání u pramene, později nazvaného "Studna Tří bratří". Ve skutečnosti však základem města bylo hradiště na Zámeckém vrchu, kde lze nalézt počátky osídlení v 6.–5. století př. n. l. a slovanské hradiště Podobora v dnešní Chotěbuzi, zvané také "Starý Těšín".  Po zničení Starého Těšína velkomoravskými vojsky na konci 9. století vybudovali Slované obranné hradiště na Zámeckém vrchu. Jeho význam postupem času rostl a spolu se Starým Těšínem se stalo administrativním, náboženským a hospodářským centrem velké části Slezska. V 11. století zde byla vybudována románská rotunda sv. Mikuláše, která se dochovala dodnes a je jednou z nejvýznamnějších architektonických památek Slezska i celého Polska (její vyobrazení se nalézá na reversu současné bankovky v nominální hodnotě 20 zlotých). Ve stejné době se začalo rozvíjet podhradí Zámeckého vrchu. Tento rozvoj způsobil, že na přelomu 11. a 12. století Starý Těšín postupně zanikl.  Název Těšín (v podobě "Tessin") se poprvé nalézá v bule papeže Hadriána IV. datované k 23. dubnu 1155, kde je zmiňován jako sídlo kastelánie, i když dle nejnovějších výzkumů by se mohl nacházet již v dokumentech spojených se vznikem vratislavského biskupství v roce 1000. V průběhu 12. století byl Těšín jedním z nejdůležitějších měst Opolsko-ratibořského knížectví. V roce 1220 byla městu udělena městská práva lvoveckého typu.  Od roku 990 byl Těšín a Těšínsko součástí polského státu. Roku 1339 se Těšín spolu s celým Těšínskem stal součástí Zemí Koruny české a takto se pak stal i součástí Rakousko-Uherska.

Období Piastovců.

Po rozdělení Opolsko-ratibořského knížectví v roce 1282 a následném rozdělení Ratibořského knížectví v roce 1290 se Těšín stal hlavním městem Těšínsko-osvětimského knížectví, jehož prvním knížetem se stal Měšek, zakladatel rodové linie těšínských Piastovců. Jako hlavní město Těšín dále získával na významu a rozvíjel se. Největší rozvoj město zaznamenalo v období vlády knížete Přemysla I. Nošáka, který v roce 1374 udělil Těšínu nová městská práva vratislavského typu a na místě dřevěného kostela nechal vystavět zděný kostel svaté Máří Magdalény v Těšíně. V té době byla také zřízena funkce purkmistra města (první známý byl "Mikołaj Giseler") a založena městská rada; radnice byla postavena na vytvořeném náměstí, dnešní "Stary Targ". Pravděpodobně již v tomto období fungoval městský špitál. Tehdejší Těšín byl jedním z nejvýznamnějších a největších měst Slezska.  Další prudký rozvoj město prožilo za vlády knížete Kazimíra II., který v roce 1496 přenesl náměstí na současné místo, obehnal město hradbami a založil zde zemský soud. Také v 16. století se město rozvíjelo ve všech ohledech. V 17. století byla značná část města zničena během třicetileté války. Důsledkem války byl ekonomický a demografický úpadek celého Těšínského knížectví i samotného Těšína.  Po vymření dynastie těšínských Piastovců v roce 1653 Těšínské knížectví přešlo jako odumřelé léno (odúmrť) na české krále a připadlo Habsburkům, což vedlo k hospodářské a politické stagnaci až do konce 17. století.

Období Habsburků.

Ukončení období protireformace umožnilo vybudovat v Těšíně v letech 1709–1750 velký kostel evangelické církve augsburského vyznání, který je dnes největší luteránskou svatyní v Polsku. Pozice města se upevnila po slezských válkách v polovině 18. století, na konci kterých zůstal Těšín jako jedno z mála slezských měst součástí Rakouska. V letech 1768–1771 se stal Těšín hlavním centrem Barské konfederace. V roce 1779 zde byl podepsán těšínský mír mezi Rakouskem a Pruskem ukončující válku o bavorské dědictví. Těšínský mír město na krátkou dobu proslavil po celé Evropě. K podepsání míru došlo v zahradách před palácem Larischů v dnešním parku Míru. Rozvoj města v tomto období poznamenala série pohrom, kromě jiného také zemětřesení. Nejvážnější však byl požár v roce 1789, který poničil téměř celé město. Přes 11 let se Těšín zvedal z popela a většina budov postavených v této době se dochovala dodnes.  Přelom 18. a 19. století se nesl ve znamení kulturního rozvoje Těšína. V roce 1802 zde jezuitský kněz Leopold Szersznik založil muzeum (dnes "Muzeum Śląska Cieszyńskiego"), v současnosti považované za nejstarší veřejné muzeum v polských zemích. V roce 1805 vzhledem k ohrožení Vídně napoleonskými vojsky byl do Těšína přenesen císařský dvůr a vláda rakouské monarchie. Tímto způsobem se Těšín stal na určitý čas hlavním městem mocnářství, nicméně to městu nepřineslo žádné výhody. V roce 1839 byl zbořen Piastovský zámek a na Zámeckém vrchu byl na příkaz knížete Karla Habsburského vybudován klasicistní palác s rozlehlým parkem (v této podobě se Zámecký vrch dochoval dodnes). V roce 1836 znovu požár zničil střed města, včetně budovy radnice, která byla znovu vybudována v roce 1846 a dochovala se do současnosti. V roce 1846 byl rovněž založen dodnes fungující knížecí pivovar na úpatí Zámeckého vrchu. Během revoluce v roce 1848 se město stalo důležitým centrem polské inteligence. V roce 1848 zde začaly vycházet první polské noviny.  V roce 1869 byla do Těšína dovedena železnice a v okolí nádraží vybudovaného na západním břehu Olše (tedy v dnešní české části) začala vznikat průmyslová čtvrť. Rozvoj průmyslu ve městě však neprobíhal tak rychle jako v nedalekém Bílsku, což vedlo k postupnému poklesu hospodářského významu Těšína v regionu. Nadále však zůstával důležitým administrativním a kulturním centrem.  V roce 1911 byla ve městě zavedena tramvajová linka spojující nádraží s centrem města. Během 1. světové války se zde zdržovalo početné rakouské vojsko, po určitou dobu byl Těšín dokonce sídlem generálního štábu armády. Z Těšína také pocházelo mnoho polských legionářů. V letech 1880–1910 byl Těšín okresním městem pro obce na Frýdecku.

Po první světové válce.

Na počátku 20. století uváděla nadpoloviční většina obyvatel Těšína jako svoji obcovací řeč ("Umgangssprache") němčinu. Po ukončení první světové války a zániku Rakousko-Uherska se Těšín spolu s celým Těšínskem stal předmětem československo-polského hraničního sporu. Tento spor v lednu 1919 vyústil dokonce v tzv. Sedmidenní válku mezi Československem a Polskem, do níž se zapojili i českoslovenští legionáři. Spor o Těšínsko byl vyřešen až rozhodnutím na pařížské Radě vyslanců 28. července 1920, kdy bylo rozhodnuto o rozdělení Těšínska mezi Československo a Polsko. Město Těšín bylo rozděleno podle řeky Olše. Historická část města připadla Polsku (nyní Cieszyn) a průmyslová část s vlakovým nádražím se stala součástí Československa (nyní Český Těšín). Ani Československo, ani Polsko nebyly s tímto rozdělením spokojeny. Československo se však s rozdělením smířilo na rozdíl od Polska, které si i nadále kladlo územní požadavky vůči Československu a požadovalo připojení celého Těšínska k Polsku.  V letech 1938–1945 byly Cieszyn a Český Těšín opět spojeny v jedno město. Stalo se tak v důsledku obsazení československé části Těšínska polskou armádou v říjnu 1938 a, po porážce Polska Německem v září 1939, připojením celého Těšínska k Třetí říši.  Po skončení druhé světové války se hranice vrátily do předmnichovské podoby a město bylo znovu rozděleno podle řeky Olše. Polsko se vzdalo svých územních požadavků na celé Těšínsko v roce 1958.

Těšín (polsky Cieszyn [čěšyn], německy Teschen) je město ve Slezském vojvodství v jižním Polsku, v okrese Těšín, s 35 401 obyvateli ("2006") a metropole Těšínského Slezska. Město leží na řece Olši, která je přítokem Odry. Na druhé straně hranice, v České republice, leží město Český Těšín.  Po první světové válce bylo spolu s celým Těšínskem rozděleno mezi nově vzniklé státy Československo a Polsko, které si na ně oba dělaly nárok. Československá část byla pojmenována Český Těšín (i když se zvažovalo i jméno "Československý Těšín"), kdežto polská historická část si ponechala původní jméno v polském znění Cieszyn. V české literatuře se někdy pro tuto část jako české exonymum používá sousloví Polský Těšín (čímž se odlišuje od nerozděleného města Těšína před rokem 1920).

Cieszyn (; ; ; ) is a border town in southern Poland on the east bank of the Olza River, and the administrative seat of Cieszyn County, Silesian Voivodeship. The town has 34,513 inhabitants (as of 2019), and lies opposite Český Těšín in the Czech Republic's Karviná District, Moravian-Silesian Region. Both towns belonged to the historical region of Austrian Silesia and formerly as one town composed the capital of the region of Cieszyn Silesia.


Prostředí.

"Ragnarok Online" je tvořen množstvím různorodých map (neboli herních lokací) a monster, přičemž mnoho stejných monster se nachází v různých mapách. Cestování mezi mapami vyžaduje jejich nahrávání. Monstra cestovat nemohou.  Součástí světa "Ragnaroku" jsou oblasti ze severské mytologie jako je Niflheim, země mrtvých, a Valhalla, kde hráči mohou přestoupit na tzv. Transcendent Classes (tj. znovuzrozené povolání). Nové mapy jsou do hry průběžně přidávány spolu s novými epizodami. Každý hráč začíná v oblasti zvané Rune Midgard.  Některé servery prošly od roku 2010 značnými změnami, dohromady pojmenovanými "Renewal" (tj. obnovení). Renewal přineslo mnoho změn do herní mechaniky, z nichž asi největší se týká přebudování systému charakterových bodů a jejich vlastností a dále také uvedení tzv. 3rd Classes (tj. třetích povolání). Mezi další změny patří i úpravy uživatelského rozhraní, klávesových zkratek a dovedností.

Herní možnosti.

"Ragnarok Online" obsahuje tradiční prvky MMORPG her, jakou jsou NPC questy, party systém, guildy (neboli organizované spolky hráčů), výroba předmětů, obchodování, zvířecí pomocníci, bossové atd.  Velkou důležitost mají "karty", které s velmi malou pravděpodobností padají ze zabitých monster. Tyto karty lze vkládat do některých typů zbraní a zbroje a vylepšovat tak jejich vlastnosti.

PvP.

PvP systém je rozdělen na tři části. "War of Emperium", zkráceně "WoE" (nebo také Guild Wars, "GW"), je bitva guild o tzv. guildovní hrady. Cílem je rozbít krystal zvaný "Emperium" uprostřed hradu bráněného nepřátelskou guildou. WoE se konají jen v určitých časech, zpravidla dvakrát týdně.  V některých městech jsou přístupné klasické PvP arény. Hráči si mohou vybrat boj s rizikem ztráty zkušeností a předmětů při smrti, nebo zcela bez rizika.  "Battlegrounds" (tj. bojiště) jsou arény se speciálními pravidly, kde hráči mohou za účast v boji získat unikátní odměny.  Některé servery dovolují PK systém, což je boj hráčů mezi sebou mimo PvP arény.

Systém povolání.

Povolání jsou jedním z nejdůležitějších článků "Ragnaroku Online". Systém povolání se zpočátku skládal ze 13 specializací, jejichž počet se s postupnými aktualizacemi rozrostl na více než 50. Každé povolání má své unikátní dovednosti, které odpovídají typickým rolím ve hrách na hrdiny. Velké množství vybavení herních postav je dostupné výhradně určitým povoláním.  Všichni hráči začínají jako "Novice" (tj. nováček). Novice je tréninkové povolání, které novému hráči umožňuje seznámit se s herními základy. Hráč má po dosažení určité úrovně (v závislosti na vybraném povolání) tři možnosti: 1) výběr jednoho z "First Classes" (tj. prvních povolání), 2) výběr z "Expanded Classes" (tj. rozšířených povolání), nebo 3) stát se "Super Novice (tj. supernováčkem). Po dosažení další potřebné úrovně mohou postavy prvního povolání postoupit na "Second Class" (tj. druhá povolání). Každé první povolání má na výběr ze dvou možností pro druhé povolání. Například "Swordsman" (tj. šermíř) může postoupit na povolání "Knight" (tj. rytíř) nebo "Crusader" (tj. křižák). Hráč má po dosažení základní úrovně 99 a úrovně povolání 50 možnost "znovuzrodit" svojí postavu (to se netýká rozšířených povolání a Super Novice). Znovuzrození vrací postavu zpátky na základní úroveň a úroveň povolání 1. Znovuzrozené postavy se obecně vyvíjejí jako obyčejné postavy až do postupu na druhé povolání, kde místo druhého povolání postavy přestoupí na "znovuzrozené druhé povolání", což znamená více dovedností a větší počet charakterových bodů. Ovšem křivka získávání zkušeností je pro ně výrazně strmější.  Třetí povolání mohou být dosažena s postavou druhého nebo znovuzrozeného druhého povolání. Hráči, který přeskočí znovuzrození (čili opakovaný vývoj) a postoupí rovnou na třetí povolání, není umožněno získat zpětně výhody v podobě dovednostních a charakterových bodů, které by jinak během znovuzrození získal.

Hudba.

Soundtrack "Ragnaroku Online" se skládá z více než 100 samostatných skladeb, jejichž autorem je SoundTeMP a Hankook Recording Studio, doplněných skladbami od NEOCYON a dalších. Herní hudba pokrývá mnoho hudebních žánrů, včetně trance, techna, jazzu, rocku, a klasiky. Nové skladby jsou přidávány do soundtracku s každým rozšířením herního světa.

Světové verze.

"Ragnarok Online" je vyvíjen a provozován společností Gravity v Jižní Koreji, jeho mezinárodní verze jsou pak licencovány a provozovány společnostmi v jednotlivých světových regionech. To vede k množství rozdílů ve hře, jako jsou překlady, vlastní herní události (např. u příležitosti státních svátků) a platební modely.

Platební modely.

Původně byly všechny oficiální servery placené (formou měsíčního předplatného nebo předplacenými kartami). Dnes většina serverů nabízí vedle placené verze i tzv. "Free to Play" (F2P) model, tedy hru zdarma s určitými omezeními a možností zakoupení speciálních výhod a předmětů. Tyto "mikrotransakce" jsou uskutečňovány pomocí tzv. "Kafra Shop". Platí se v měnách států, kde jsou servery provozovány.

Free servery.

Privátní freeservery "Ragnaroku" jsou provozované na emulátorech. Kvalitou nedosahují úrovně oficiálních serverů, nicméně hraní na nich je zcela zdarma a často obsahují vlastní úpravy, questy apod.

Ragnarok Online v Česku.

"Ragnarok Online" se u nás dostal do hráčského povědomí počátkem roku 2004 díky projektu CzechRO a později jeho sesterskému serveru Reborn. Na vlně popularity vzniklo několik dalších fan webových stránek a freeserverů.

Ragnarok Online, s podtitulem The Final Destiny of the Gods, zkráceně "RO", je počítačová hra typu MMORPG vytvořená společností GRAVITY Co., Ltd., inspirovaná manhwa komiksem "Ragnarok", jehož autorem je Lee Myung-jin. Hra byla poprvé vydána v Jižní Koreji 31. srpna 2002 a od té doby se rozšířila do celého světa. Na motivy hry vznikl animovaný seriál Ragnarok the Animation a ve vývoji je pokračování – . Herní svět je tvořen 3D prostředím, ve kterém se pohybují 2D postavy. Hlavní změny a pokračování příběhu jsou zaváděny ve formě tzv. epizod.

Ragnarok Online (spelled Ragnarök in the logo; , alternatively subtitled The Final Destiny of the Gods) is a massive multiplayer online role-playing game created by Gravity based on the manhwa "Ragnarok" by Lee Myung-jin. It was released in South Korea on 31 August 2002 for Microsoft Windows. The game has spawned an animated series, "Ragnarok the Animation", and a sequel game, "". Player characters exist in a world with a player environment that gradually changes with the passage of time. Major changes in the features and history of the world take place as episodes in the RO timeline.


Původce.

Roztoči z čeledi Prosoptidae jsou příbuzní zákožkám, které napadají i člověka (zákožka svrabová), na rozdíl od nich ale neparazitují v kůži, ale na jejím povrchu. Nezpůsobují tloustnutí kůže, ale tvorbu strupů. Strupovka ušní dosahuje velikosti asi 0,5 mm, je možno ji proto spatřit i pouhým okem. Samička klade vajíčka na kůži hostitele, vývojový cyklus (doba, za kterou samička z nakladeného vajíčka začne klást vlastní) trvá asi tři týdny. Paraziti se živí odloupanými buňkami pokožky, nesají krev.  Dospělí roztoči jsou pohybliví a mohou jistou dobu přežít i bez hostitele.

Rozšíření.

Ušní svrabem můžou onemocnět všechny šelmy. Z domácích zvířat je nejčastěji diagnostikován u koček, trpí jím většina divoce žijících koček, u kterých ale většinou nezpůsobuje žádné obtíže. Klinicky se projevuje zejména u zanedbaných koťat nebo starších jedinců. Nicméně u domácí kočky je ušní svrab příčinou 60-70% zánětů zvukovodu. Na výstavách jsou kočky, které mají jakkoliv znečištěn zevní zvukovod, diskvalifikovány. U psů je naproti tomu ušní svrab příčinou asi jen 5% všech zánětů zvukovodu, na rozdíl od koček se u něj ale příznaky objevují dříve.

Příznaky.

Zdá se, že svědění, které u některých zvířat provází infekci otodektovým svrabem, je způsobeno alergickou reakcí na přítomnost roztočů, spíše než parazitem samotným. U některých zvířat můžou příznaky vyvolat už dva roztoči, u jiných se objeví až při těžkém napadení nebo vůbec. Svědění se u zvířat projevuje intenzivním škrábáním, které může vést až k poraněním, a třepáním hlavou.  Přítomnost parazitů také stimuluje tvorbu ušního mazu, který je nápadně tmavý, připomíná kávovou sedlinu. Strupy a maz obsahují živé roztoče a jsou proto infekční pro ostatní vnímavá zvířata, na člověka tento svrab není přenosný. Neléčený svrab může vést k těžkým hnisavým zánětům zvukovodu, které mohou postihnout i bubínek nebo se šířit dále do středního ucha a dále.  Léčbou je pravidelné čištění ucha antiparazitárními přípravky a odstraňování ušního mazu a strupů. Terapie musí pokračovat aspoň 30 dní, tedy i poté, co příznaky ustoupí. I jediná přežívající samička totiž vyvolá svrab. V pokročilejších fázích nemoci, při druhotných bakteriálních infekcích, jsou indikována antibiotika. Samozřejmostí je přeléčení ostatních zvířat žijících v domácnosti, protože ušní svrab je nakažlivý a počínající infekce nemusí být zjistitelná. Proti ušnímu svrabu jsou účinná i celková antiparazitika ve formě sprejů nebo spot-on na zátylek, nebo prostředky proti blechám.  Objeví-li se u domácího zvířete svědění nebo výtok ze zvukovodu, je nutné navštívit veterináře. Výše popisované příznaky mohou být způsobené i jinými druhy roztočů, kvasinkami nebo plísněmi.

Ušní svrab, nebo také ušní prašivina, je onemocnění zevního zvukovodu zvířat, způsobené parazitickými roztoči z čeledi Prosoptidae. Původcem ušního svrabu psů a koček je strupovka ušní ("Otodectes cynotis"), která napadá i fretky, lišky a ostatní šelmy. U králíků může v uších parazitovat jiný roztoč, "Prosoptes cuniculi". Nemoc se projevuje intenzivním svěděním a v pokročilých stadiích se může objevit i páchnoucí výtok z uší a hnisavý zánět zvukovodu, který může vést až k proděravění bubínku a rozšířením infekce do středního i vnitřního ucha a mozku. U mnoha zvířat, zvláště koček a lišek, mírnější forma nemoci probíhá bezpříznakově.

Ear mites are mites that live in the ears of animals and humans. The most commonly seen species in veterinary medicine is "Otodectes cynotis" (Gk. "oto"=ear, "dectes"=biter, "cynotis"=of the dog). This species, despite its name, is also responsible for 90% of ear mite infections in cats.  In veterinary practice, ear mite infections in dogs and cats may present as a disease that causes intense itching in one or both ears, which in turn triggers scratching at the affected ear. An unusually dark colored ear wax (cerumen) may also be produced. Cats, as well as dogs with erect ears that have control over ear direction, may be seen with one or both ear pinnas held at an odd or flattened angle.  The most common lesion associated with ear mites is an open or crusted ("scabbed") skin wound at the back or base of the ear, caused by abrasion of the skin by hind limb claws, as the ear has been scratched in an attempt to relieve the itching. This lesion often becomes secondarily infected and crusted from ordinary skin bacteria, so that the common presentation of ear mites is such a wound appearing on the back or base of one or both ears. This is accompanied by the Pinnal-Pedal Reflex that appears as reflex scratching motions of the hind limb when the ear is manipulated (this test is positive as well in other mite infections of the outside and rim of the ear pinnas in mange). When the ear mite infection is treated, such wounds resolve spontaneously, and this resolution may be speeded with application of topical antibiotics.  The most common ear mite (as well as mange mite) treatments currently use the antiparasitics ivermectin and selamectin, usually as topical preparations. Ivermectin is available as a direct water-based liquid that is squeezed into the ear canal and massaged at the base of the ear to distribute the medication. Selamectin is available as a once-a-month preparation that can be applied to the animal's skin, which prevents mite infestation over that time.


Tvorba žluči.

Tvorba žluči probíhá v několika stupních: nejprve je vytvořena v játrech jaterními buňkami a pak je upravena ve žlučových cestách, a jak ve žlučovodech, tak případně ve žlučníku. Proto je složení jaterní žluči, která prošla pouze žlučovody, a žlučníkové žluči, která byla skladována ve žlučníku, odlišné.  Sekrece žluči probíhá na žlučovém pólu hepatocytu. Látky tvořící žluč jsou transportovány přes cytoplasmatickou membránu do žlučové kapiláry vně jaterní buňky. Odehrává se dvěma způsoby.  Při sekreci žluči závislé na žlučových kyselinách jsou do žlučových kapilár aktivně transportovány žlučové kyseliny, přičemž tento transport je spřažen s transportem sodných iontů. Žlučové kyseliny uvnitř žlučových kapilár zvyšují osmotický tlak, pasivně jsou proto následovány vodou a elektrolyty a zvyšuje se tak objem tvořené žluči.  Sekrece žluči nezávislá na žlučových kyselinách zahrnuje především aktivní vylučování sodných iontů pomocí Na+/K+ ATPázové pumpy s osmotickým vylučováním chloridů a vody. Dále jsou do žlučových kapilár secernovány fosfolipidy, cholesterol a bilirubin.  Žluč je vylučována pod tlakem 15-20 cm HO a při tlaku ve žlučových cestách překračující 35 cm HO ustává. Její tvorba v průběhu dne kolísá, ve dne je tvořeno více žluči než v noci.  Asi polovina vytvořené žluče je upravována pouze ve žlučovodech. Ty do ní vylučují HCO3-, aktivně z ní odstraňují aminokyseliny a glukózu a obohacují jí o hlen. Tato úprava je izotonická.  Druhá polovina žluče přechází do žlučníku. Na bazolaterální straně epitelových buněk žlučníku se nachází Na+/K+ ATPázová pumpa, která odčerpává sodné ionty pryč z výstelky žlučníku. Zároveň epitel vyměňuje sodné ionty uvnitř žlučníku za kationt vodíku. Koncentrace sodíku uvnitř žlučníkové žluči tak klesá a osmoticky z něj uniká voda, čímž se žluč až 12x zahušťuje. Vylučovaný kationt vodíku reaguje s HCO za vzniku oxidu uhličitého a vody. Dochází také ke snížení pH žlučníkové žluči.

Složení žluči.

Jaterní žluč je izotonická a složením iontů podobná krevní plasmě. Má žluto-zlatou barvu. Žlučníková žluč má nazelenalou barvu, je koncentrovanější a tvoří se v době, kdy je uzavřen Oddiho svěrač a žluč se pod tlakem vrací vzhůru a skladuje se ve žlučníku.  Největší část objemu žluči tvoří voda. Z pevných látek jsou to především žlučové kyseliny, dále hlen a žlučové pigmenty, cholesterol, mastné kyseliny a fosfolipidy, jako je lecitin, anorganické soli, peptidické hormony a případné cizorodé látky, které byly detoxikovány v játrech a vyloučeny do žluče.

Funkce žluči.

Žlučové kyseliny obsažené ve žluči jsou látky, které mají značnou schopnost snižovat povrchové napětí. Umožňují tak vznik emulze tukových kapének v trávenině a trávicí enzymy mohou na tuky působit na větším povrchu. Jejich soli jsou navíc dobře rozpustné ve vodě, ale na svých molekulách mají hydrofobní oblasti, tvoří proto přirozeně tzv. micely. Uvnitř smíšených micel se nacházejí hydrofobní části molekul žlučových kyselin a hromadí se zde ve vodě nerozpustné látky, jako je cholesterol a lecitin. Pro tvorbu micel je potřeba zásadité pH.  V tenkém střevě do smíšených micel vstupují produkty trávení tuků, 2-monoacylglyceroly, mastné kyseliny, cholesterol či lysofosfatidy. V micelách se tyto látky dostávají ke kartáčovému lemu střevních buněk, kde je pH nižší a lipidické látky se z micel uvolňují a prostupují přes cytoplasmatickou membránu enterocytů. Tak přítomnost žluči pomáhá vstřebávání tuků ze střeva.  Žlučové kyseliny jsou v konečném úseku kyčelníku resorbovány ze střeva a transportovány zpět do jater tzv. enterohepatálním oběhem. Zpětně vstřebáno je 95 % vyloučených žlučových kyselin. Denně je do žluče vyloučeno 22-36 g žlučových kyselin, ale nově je potřeba v játrech tvořit jen 0,2-0,6 g. Celkový pool žlučových kyselin je proto 2-4 g, ale denně proběhne 5-10 enterohepatálních oběhů.  Lehce alkalické pH žluči pomáhá neutralizovat kyselé pH žaludeční tráveniny.  Vylučování žlučí je hlavním způsobem, jakým se organismus zbavuje cholesterolu. Denně se ho vyloučí 1-2 g. Kromě toho se žlučí vylučují také řada léčiv či jedů, měď, rtuť či zinek. Dalšími látkami vylučovanými ve žluči jsou žlučová barviva, u lidí především žlutý bilirubin. Vzniká degradací hemu. V tlustém střevě je bilirubin bakteriálními enzymy rozložen na bezbarvé urobilinogeny, které jsou dále oxidovány na urobiliny, sloučeniny hnědé barvy, které obarvují stolici.

Vylučování žluči.

Žlučové cesty.

Průběh cesty žluči dělíme na dvě části:

Řízení vylučování žluči.

Žluč je v játrech tvořena kontinuálně. Její vylučování do střeva je však řízeno reflexně i hormonálně a je podmíněno příjmem potravy.  Tvorba žluči je podporována hormonem sekretinem. Cholecystokinin vyvolává také kontrakci žlučníku a uvolnění Oddiho svěrače. Podnětem pro uvolnění cholecystokininu jsou především tuky v trávenině. Kontrakce žlučníku způsobuje také aktivita bloudivého nervu a Oddiho svěrač se uvolňuje před kontrakčními vlnami dvanáctníku. Teprve po vyprázdnění žlučníku odtéká v případě nutnosti do střeva řidší jaterní žluč.

Žluč ("lat. fel, bilis, řec. chole") je žlutá až tmavě zelená hustá tekutina hořké chuti, která se tvoří v játrech. Z nich žlučovými cestami odtéká do tenkého střeva, kde se účastní trávicích procesů, především vstřebávání tuků. V době mezi jídly je dočasně skladována a zahušťována ve žlučníku. Za den se v lidském těle vytvoří 0,7-1,2 l žluči.

Bile, or gall, is a dark-green-to-yellowish-brown fluid produced by the liver of most vertebrates that aids the digestion of lipids in the small intestine. In humans, bile is produced continuously by the liver (liver bile) and stored and concentrated in the gallbladder. After eating, this stored bile is discharged into the duodenum.  The composition of hepatic bile is (97–98)% water, 0.7% bile salts, 0.2% bilirubin, 0.51% fats (cholesterol, fatty acids, and lecithin), and 200 meq/l inorganic salts. The two main pigments of bile are bilirubin, which is orange–yellow, and its oxidised form biliverdin, which is green. When mixed, they are responsible for the brown color of feces. About 400 to 800 millilitres of bile is produced per day in adult human beings.


Povodí.

Oblast povodí má protáhlý tvar z jihovýchodu na severozápad. Jihovýchodní část má horský a severozápadní rovinný charakter. Rozvodí je nevýrazné a tak je velikost povodí přijata dohodou. Povodí "Syrdarji" představuje složitý systém propletených přírodních i umělých vodních toků, kanálů a kolektorů, přičemž délka kanálů a kolektorů značně převyšuje délku říční sítě.

Průběh toku.

Zdrojnice "Syrdarji", řeky Naryn a Karadarja ve Ferganské dolině, stejně jako i vlastní "Syrdarja" tečou širokým úvalem (3 až 5 km). ZS hor obklopujících dolinu stéká velké množství přítoků. Zprava to jsou Kasansaj, Gavasaj, Čaadaksaj a zleva Isfajramsaj, Šachimardan, Soch, Isfara, Chodžabakirgan. Přitom téměř žádný z nich nedotéká do "Syrdarji", protože jsou rozebírány na zavlažování nebo se ztrácejí v rozsáhlých naplaveninách. Z řek, které stékají do doliny, vede přibližně 700 kanálů a z vlastní "Syrdarji" dalších 50. Největší kanály jsou: Do horských řek a "Syrdarji" stéká voda z více než 100 kolektorů a přivaděčů z toho (43 do "Karadarji" a 45 do "Syrdarji"). Největší kolektory jsou Sarysu, Karagugon, Severebagdadskij.  Při odtoku z "Ferganské doliny" "Syrdarja" protíná Farchadské hory a vytváří zde Begovatské peřeje. Poté se otáčí na severozápad a teče rozsáhlým, místy bažinatým, úvalem, který je široký 10 až 15 km. Protíná tak Taškentskohladovostepní depresi. Na středním toku mezi Ferganskou dolinou a Čardarinskou přehradou přijímá přítoky Achangaran, Čirčik a Keles. Z Farchadského hydrouzlu (Farchadská přehrada) odtéká Jižní Hladovostepní kanál.  Na dolním toku protéká východním okrajem pouště Kyzylkum. Koryto řeky je zde vyzdviženo nad okolní krajinu, je velmi členité a nestálé. Jsou zde časté povodně. Posledním přítokem je Arys. Malé řeky, které stékají ze hřbetu Karatau, do "Syrdarji" nedotékají. V ústí do Aralského jezera (resp. jeho severní části) vytváří "Syrdarja" deltu s mnohými rameny, průtoky, jezery (Kamyslybas) a bažinami. Při menších vodních stavech však vůbec do "Aralského jezera" nedotéká.

Vodní režim.

Velikost průtoku je závislá na vodním režimu v horské části povodí. Zdroj vody je převážně sněhový, v menší míře pak ledovcový a dešťový. Nejvyšší vodnost je na jaře a v létě (od března až dubna do srpna až září). V rovinné části povodí je vodní režim řeky narušen a vodnost se zmenšuje a to především v souvislosti s využíváním vody na zavlažování. Průměrný dlouhodobý průtok je a na "Syrdarje": Průměrný celkový roční průtok řek při odtoku z hor je 37,8 km³ a u "Kazalinsku" 14,1 km³. Tzn. že se v této oblasti spotřebuje 23,7 km³ vody za rok, neboli 63 % veškeré vody přitékající z hor.

Využití.

Už v roce 1970 bylo zavlažováno 22 000 km² půdy. Do kanálů bylo odvedeno 40 km³ vody a kolektory přiváděno 13 km³. Odtok regulují přehrady, z nichž největší jsou (Kajrakkumská (objem 4,2 km³), Farchadská (objem 0,35 km³) a Čardarinská (objem 5,7 km³) na "Syrdarje", Toktogulská (objem 19,5 km³) na "Narynu" a Andižanská (objem 1,6 km³) na "Karadarje". Syrdarja je splavná na oddělených úsecích od ústí do Bekabadu. Průmyslově lovené ryby jsou kapři, sumci, boleni, oukleje, usači, cejni, štiky, okouni. Na řece leží města Chudžand ("Tádžikistán"), Bekabad ("Uzbekistán"), Čardara, Kyzyl-Orda, Kazalinsk ("Kazachstán").

Syrdarja (, , , , ve starověku nazývaná "Jaxartes") je nejdelší řeka ve Střední Asii. Je v této oblasti druhá nejvodnější po Amudarje. Protéká šesti vilajáty Uzbekistánu (Andižanský, Namanganský, Ferganský, Taškentský, Džizzacký, Syrdarjinský), Sogdijskou oblastí v Tádžikistánu a dvěma oblastmi Kazachstánu (Turkestánská a Kyzylordská oblast). Vzniká soutokem řek Naryn a Karadarja a ústí do Malého Aralského jezera. Její délka činí 2 212 km od soutoku "Narynu" s "Karadarjou" (3 019 km od pramenů "Narynu"). Povodí má rozlohu 219 000 km².

The Syr Darya (, ), historically known as the Jaxartes (), is a river in Central Asia. The name, a borrowing from the Persian language, literally means "Syr Sea" or "Syr River", and sometimes it is referred to in this way. It originates in the Tian Shan Mountains in Kyrgyzstan and eastern Uzbekistan and flows for west and north-west through Uzbekistan and southern Kazakhstan to the northern remnants of the Aral Sea. It is the northern and eastern of the two main rivers in the endorrheic basin of the Aral Sea, the other being the Amu Darya (Jayhun). In the Soviet era, extensive irrigation projects were constructed around both rivers, diverting their water into farmland and causing, during the post-Soviet era, the virtual disappearance of the Aral Sea, once the world's fourth-largest lake. The point at which the river flows from Tajikistan into Uzbekistan is, at above sea level, the lowest elevation in Tajikistan.


Volba.

Sapporo muselo čekat na uspořádání Zimních olympijských her velmi dlouho. Sice již roku 1936 na zasedání MOV v Berlíně bylo Sapporu přiděleno uspořádání zimní části olympiády v roce 1940, zatímco letní část mělo téhož roku hostit Tokio. Po roce 1937, kdy Japonsko začalo otevřenou válku proti Číně, však byly veškeré přípravy na olympijské hry ze strany japonské vlády zastaveny. Díky následně vypuknuvší druhé světové válce se poté neuskutečnily ani olympijské hry v roce 1940, ani v roce 1944.  Podruhé se pokoušelo Sapporo získat pořádání olympijských her v roce 1968, ale přednost dostal francouzský Grenoble. Novou šanci dostalo Sapporo v roce 1966, kdy na dubnovém 64. zasedání MOV v Římě zvítězilo s celkovým počtem 36 hlasů v hlasování o uspořádání Zimních olympijských her v roce 1972. Za Sapporem tak zůstal kanadský Banff se 16 hlasy, americké Salt Lake City a finské Lahti, které dostaly po 4 hlasech.

Emblém.

Vzhled oficiálního emblému olympijských her v Sapporu je dílem výtvarníka jménem Kazumasa Nagai. Jeho návrh byl vybrán jako vítězný z návrhů osmi předních japonských designérů. Je zkombinován ze tří částí.

Sportoviště.

Stejně jako před osmi lety Tokio Letní olympijské hry i Sapporo se připravilo na hry velmi dobře. Všechny olympijské objekty byly nově postavené a nacházely se mimo vlastní město. Centrem se stalo středisko Makomanai, ležící devět kilometrů na jih od Sappora. Výstavba sportovišť si vyžádala na tehdejší dobu obrovské finanční prostředky. Např. stavbu sjezdových tratí provádělo 12.500 pracovníků a 850 buldozerů za pomoci 8 tun trhavin. Travní semeno pak bylo rozséváno na tratě z helikoptér.  ¹ Nové objekty vystavěné v době příprav na Olympijské hry.  ² Existující objekty přestavěné nebo zrekonstruované v době příprav na Olympijské hry.

Olympijský oheň.

Olympijský oheň pro Sapporo byl zažehnut v řecké Olympii 28. prosince 1971. O den později byl olympijský oheň letecky dopraven do Japonska na Okinawu. Na Nový rok 1972 byl pak olympijský oheň znovu letecky převezen do Tokia. Zde začala vlastní štafeta s olympijskou pochodní, která se od města Nirasaki rozdělila na dvě části. Jedna probíhala při východním a jedna při západním pobřeží Honšú.  Do Sappora oheň dorazil 29. ledna a následující dne proběhl uvítací a spojovací ceremoniál ohňů z jednotlivých tras na Sněhové festivalu v parku Odotori. 3. února při zahajovacím ceremoniálu dovezla na stadion Makomanai olympijský oheň bruslařka Tsujimaraová, která po obkroužení tří čtvrtin oválu předala pochodeň poslednímu členu štafety - Hideki Takadovi. Tam pak po vyběhnutí 103 schodů zapálil olympijský oheň v srpkovité zlaté míse.

Zúčastněné státy.

Mapa zúčastněných zemí  Olympiády se zúčastnilo 35 zemí ze 4 kontinentů. Nejpočetnější byla výprava Spojených států amerických se 123 sportovci. Naproti tomu po 1 sportovci vyslaly do Sappora Belgie a Maďarsko. Československo reprezentovalo na XI. Zimních olympijských hrách 44 sportovců, z toho 40 mužů a 4 ženy. Při zahajovacím ceremoniálu byl vlajkonošem československé výpravy skokan na lyžích, Jiří Raška.

Program her.

Program hokejového turnaje je uveden již s ohledem na výsledky kvalifikace, proběhlé ve dnech 3. a 4. února. Zápasy jsou řazeny v daném dni podle časové posloupnosti, ve které probíhaly.

Výsledky.

Výsledky podle jednotlivých sportovních odvětví.

Prohlédněte si prvních 10 sportovců v následujících sportovních odvětvích (včetně umístění československých reprezentantů):

XI. Zimní olympijské hry se uskutečnily ve dnech 3. až 13. února roku 1972. Jejich dějištěm se stalo Sapporo v Japonsku. Byly to první Zimní olympijské hry uspořádané na asijské půdě. Zúčastnilo se jich 1106 sportovců z 35 zemí.

The 1972 Winter Olympics, officially known as the (French: Les "XIes Jeux olympiques d'hiver"), were a winter multi-sport event which was held from February 3 to February 13, 1972, in Sapporo, Hokkaidō, Japan. It was the first Winter Olympics to be held outside Europe and North America.


Obsah.

Romeo a Julie je velká opera o pěti dějstvích. Její děj se odehrává ve Veroně ve 14. století.

První dějství.

Na maškarní bál pořádaný v domě šlechtického rodu Capuletů u příležitosti narozenin Julie se vloudí i Romeo a Mercutio - dva členové rodu Monteků, který je s Capulety znepřátelen. Romeo se na první pohled zamiluje do Julie, ona do něj ostatně také.  Romea poznáná Juliin bratranec Tybalt a málem dochází k bitce, kterou však zažehnává hostitel a hlava rodu Capuletů - Juliin otec.

Druhé dějství.

Romeo, skrytý v Capuletově zahradě, vyznává Julii lásku. Navzdory pronásledování ze strany Capuletů se Romeovi podaří dohodnout s Julií na tajném sňatku.

Třetí dějství.

Romeo a Julie jsou tajně oddáni františkánským mnichem Lorenzem, který doufá, že sňatek usmíří znepřátelené rody.  Brzy na to ale dochází k vyostření konfliktu - dojde k souboji mezi Mercutiem a Tybaltem. Romeo se marně snaží zabránit boji, ve kterém Mercutio nakonec umírá. Romea přítelova smrt rozčílí, sám se dává do boje s Tybaltem a zabíjí ho. Jako trest dostává Romeo jeden den na opuštění města.

Čtvrté dějství.

Romeo před odchodem do vyhnanství stráví noc u Julie, nad ránem se s ní loučí a odchází do vyhnanství.  Julie má být podle posledního Tybaltova přání provdána za jeho přítele Parise. Prosí o pomoc bratra Lorenza a ten jí dává kapky navozující stav strnutí podobný smrti - předpokládá, že domněle mrtvou Julii uloží do rodinné hrobky a on ji pak spolu s Romeem vysvobodí. Julie kapky požije při zahájení svatebního obřadu a klesá k zemi - všichni její příbuzní předpokládají, že spáchala sebevraždu.

Páté dějství.

Lorenzo přichází k hrobce, ale Romeo dohodnutou schůzku nestihne, zdrží ho další spor mezi Monteky a Capulety. Jen co Lorenzo odejde, dorazí na místo konečně i Romeo. Netuší nic o podstatě Lorenzova plánu, takže považuje Julii za mrtvou a otráví se jedem, který má čirou náhodou zrovna u sebe. Julie později procitá ze strnulosti a vidí u hrobky Romeovu mrtvolu. Páchá sebevraždu podruhé, tentokrát již doopravdy - probodne se Romeovou dýkou.

Romeo a Julie (v originále Roméo et Juliette) je název opery Charlese Gounoda z roku 1867. Autory libreta jsou Jules Barbier a Michel Carré na motivy stejnojmenné divadelní hry Williama Shakespeara.

Roméo et Juliette ("Romeo and Juliet") is an opera in five acts by Charles Gounod to a French libretto by Jules Barbier and Michel Carré, based on "Romeo and Juliet" by William Shakespeare. It was first performed at the Théâtre Lyrique (Théâtre-Lyrique Impérial du Châtelet), Paris on 27 April 1867. This opera is notable for the series of four duets for the main characters and the waltz song ""Je veux vivre"" for the soprano.


Obsah.

Čarostřelec je romantická opera o třech dějstvích. Její děj se odehrává v Čechách (konkrétně na Šumavě) kolem roku 1650.

První dějství.

V krčmě u lesa se sedlák Kilián raduje z vítězství ve střeleckých závodech, ve kterých nečekaně porazil Maxe - ten je považován za nejlepšího střelce široko daleko, ale v závodech se netrefil ani jednou. Polesný Kuna připomíná Maxovi, že zítra si má zkušební ranou získat nástupnictví na místě polesného a ruku jeho dcery Agáty.  Neúspěchem je vinen druhý mladý myslivec Kašpar, který se snaží s pomocí temných sil Maxovi škodit, protože se dříve také (neúspěšně) ucházel o Agátu. Kašpar Maxovi nabízí pomoc - čarovnou kuli, kterou nemůže minout. Tu si ale musí Max ulít sám o půlnoci ve Vlčím dole.

Druhé dějství.

Max přichází za Agátou, kolem které se začínají dít podivné věci - obraz jejího pradědečka spadnul ze zdi přesně ve chvíli, kdy Max střelil puškou zapůjčenou od Kašpara orla. Agáta připomíná Maxovi, že by zemřela žalem, pokud by se zítra při zkušební ráně netrefil a nezískal její ruku. Max se na základě tohoto rozhovoru rozhodne přijmout Kašparovu pomoc.  Ve Vlčím dole vyvolává Kašpar Samiela a ten se zjevuje v podobě černého myslivce. Vyžádá si pro něj šest kulí, které zasáhnou jakýkoliv cíl a sedmou, která bude určena Agátě. Zároveň vychází najevo, že pokud Kašpar do další půlnoci nedodá peklu někoho místo sebe, pak vyprší jeho smlouva s ďáblem a on sám peklu propadne.  Přichází Max a pln děsu a odporu přihlíží lití kouzelných kulí. Ty jsou rozděleny - tři pro Maxe a tři a jedna (ta sedmá) pro Kašpara.

Třetí dějství.

Max už vystřílel své tři kouzelné kule, aby se předvedl před knížetem Otokarem. Prosí Kašpara, aby mu dal ještě jednu a ten mu podstrkuje kuli určenou Agátě.  Mezitím se Anička snaží utišit Agátu, které se zdají zlé sny o tragickém konci její plánované svatby s Maxem. Jako ochranu proti zlým silám si bere Agáta na hlavu věnec z posvěcených růží.  Max konečně dostává příkaz ke zkušební střele - má sestřelit holubici z vysoké větve. Agáta se snaží jej zastavit, protože podle jejího snu byla právě ona sama proměněna v holubici. Max vystřelí, holubice uletí a zasažena je Agáta, ale zároveň díky ochraně Agátina věnce i původce zla - Kašpar. Agáta se z rány vzpamatovává, ale Kašparovi se zjeví Samiel a odvádí ho do pekla.  Kníže vyslýchá Maxe a když se dozví o stycích s temnými silami, odsuzuje ho k vyhnanství. Na přímluvu ostatních přítomných je nakonec trest zmírněn na rok zkušební služby, po kterém může Max znovu požádat o místo polesného a Agátinu ruku.

Čarostřelec (v originále Der Freischütz) je název opery Carla Marii von Webera, dokončené 13. května 1820. Autorem libreta je Johann Friedrich Kind.

, Op. 77, J. 277, (usually translated as "The Marksman" or "The Freeshooter" is a German opera with spoken dialogue in three acts by Carl Maria von Weber with a libretto by Friedrich Kind. It premiered on 18 June 1821 at the Schauspielhaus Berlin.  It is considered the first important German Romantic opera, though what exactly is German remains unclear. One of the most scornful critics of Weber, Ludwig Börne, remarked: "In each German work the familiar must be found; because it is the way of the Germans to combine the colours of art and science, which the prism of peoples have devided, to produce the pure light of insight. This does not mean to acquire anything improperly, as the colours are daughters of the light."  The opera's plot is mainly based on August Apel's tale "Der Freischütz" from the "Gespensterbuch" though the hermit, Kaspar and Ännchen are new to Kind's libretto. That Weber's tunes were just German folk music is a common misconception. Its unearthly portrayal of the supernatural in the famous Wolf's Glen scene has been described as "the most expressive rendering of the gruesome that is to be found in a musical score".


Dějiny řádu.

Původ.

Vznik Řádu svatého Lazara je nedílně spojen s křížovými výpravami zahájenými na konci 11. století s cílem osvobodit Jeruzalém z rukou muslimů. Na rytíře a poutníky ze západní Evropy zde ale nečekala jen vytoužená Svatá země, ale také řada nebezpečí – válka, neznámé prostředí a nemoci. Jednou z nejobávanějších bylo malomocenství. Právě nemocní, vyvržení z ostatních rytířských řádů přišli s myšlenkou přetvořit bratrstvo v organizovaný duchovní řád s rytířskou složkou, která by se účastnila obrany Jeruzalémského království. Jejich symbolem se stal rovnoramenný (tzv. řecký) zelený kříž (osmihrotý, tzv. maltézský kříž zavedl až v 16. století velmistr Jean de Lévis, 1564–1577).

Působení v Levantě.

Velkým stoupencem řádu sv. Lazara byl jeruzalémský král Balduin IV. (1173–1184), sám trpící malomocenstvím, pod jehož velením Lazariáni vybojovali své nejslavnější bitvy. Po Balduinově smrti však byli křesťané v bitvě u Hattínu (1187) poraženi sultánem Saladinem, který záhy na to obsadil Jeruzalém. Území Jeruzalémského království se opět zvětšilo až po třetí křížové výpravě, ale hlavní město zůstalo v rukou Saladina a jeho nástupců. Centrem řádu sv. Lazara se proto stalo město Akkon, před jehož branou vyrostl nový špitál pro malomocné. Členy řádu byli původně jen nemocní leprou, ale postupem času se jejich podíl stále zmenšoval. Proto se také řád začal rychleji šířit, mj. také do Evropy, kde začal pod papežskou ochranou zakládat komendy. Do Jeruzaléma se spolu s ostatními rytířskými řády vrátil až roku 1229, kdy město opět dobyl římský král Fridrich II. Šlo ale jen o krátkodobou epizodu, protože o patnáct let později, roku 1244, se metropole dostala do rukou Turků. V roce 1244 v bitvě u La Forbie padli všichni zúčastnění lazariáni. Následná křížová výprava do Egypta (1249–1250) vedená francouzským králem Ludvíkem IX. Svatým s cílem podkopat tureckou moc skončila katastrofou bitvy u Al Mansurah a královým zajetím. Následně křesťané ztráceli v zámoří jednu pozici za druhou a roku 1291 padla i jejich poslední velká bašta, město Akkon.

Odchod z Levanty.

Po opuštění Svaté země se řád svatého Lazara usadil nakrátko na Kypru, ale záhy našel své nové sídlo ve Francii, kde král Ludvík VII. již roku 1154 daroval řádu hrad Boigny. Další majetky měl řád na území Anglie, Skotska, dnešního Německa, Nizozemí, v Čechách a v Uhrách. Po přesídlení do Evropy se také zcela proměnila orientace řádu, který se z vojenského bratrstva změnil na řád pečující o nemocné, zejména leprou. Roku 1308 vzal řád svatého Lazara pod svou ochranu francouzský král Filip IV. Sličný a tento patronát trval až do červencové revoluce roku 1830.

Pod ochranou francouzských králů.

16. století přineslo pokles řádové moci a vlivu. Roku 1517 se od magistrátní komendy ve francouzském Boigny odtrhlo italské převorství v Capuy a založilo vlastní linii řádu, která se později sjednotila s řádem sv. Mauricia v Řád sv. Mauricia a sv. Lazara. Francouzští lazariáni se počátkem 17. století spojili s řádem Pany Marie Karmelské založeným roku 1607. Oba řády měly společného velmistra, rytíři však byli přijímáni odděleně a ke skutečnému splynutí řádů nikdy nedošlo. Novým symbolem se stal zeleno-červený osmihrotý kříž. Většina řádových rytířů byla tehdy šlechtického původu, ale za zásluhy se členy mohli stát i nešlechtici, což bylo např. u Maltézských či Německých rytířů nemožné. Roku 1649 došlo k zásadní úpravě řádových zákonů. Byla zřízena hodnost duchovního velkopřevora a řádu svatého Lazara byl svěřen vrchní dozor nad špitály a chudobinci Francie. Řád také vybudoval svou vlastní flotilu, která se snažila vyčistit Biskajský záliv od pirátů. Dvě galéry řádu svatého Lazara se například zúčastnily i slavné Bitvy u Lepanta roku 1571. Řád svatého Lazara se navíc zavázal dodávat dvanáct rytířů do osobní stráže francouzského krále. Další významné reformy byly prosazeny roku 1693, kdy se řád znovu otevřel cizincům, a proto byly zřízeny nové komendy na území Španělska a Jižního Nizozemí (Belgie). Generální kapitula přesídlila z Boigny do Paříže. Do řádu byly včleněny menší řády jako např. Řád sv. Ducha z Montpellier a francouzský majetek Řádu svatojakubských rytířů a Řádu Božího Hrobu.

Sekularizace řádu.

Bulou papeže Klimenta XIV. z roku 1772 byl řád sekularizován, čímž ztratil svůj čistě duchovní charakter, ale zároveň Svatý stolec přišel o možnost zasahovat do jeho záležitostí. Již samostatný řád svatého Lazara se změnil na čistě světský, pod ochranou francouzských králů, která trvala až do roku 1830.

Revoluční léta ve Francii 1789–1830.

Do vývoje řádu svatého Lazara zásadním způsobem zasáhla francouzská revoluce. Velmistr hrabě z Provence (od roku 1814 král Ludvík XVIII.) emigroval. Roku 1791 byl majetek řádu svatého Lazara, stejně jako všech ostatních institucí, zabaven a řád Národním shromážděním zrušen. Obnoven byl až po Napoleonově porážce v letech 1814–1815, kdy opět získal charakter královského řádu. Po revoluci roku 1830 a pádu Karla X. ale lazarité protektorát dočasně ztratili.

Nová kapitola.

Podle oficiálního tvrzení stávajícího řádu se po smrti Karla X. obrátili členové řádu s žádostí o pomoc na melchitského řeckokatolického patriarchu Maxima III., nejvyššího řeckokatolického představitele Jeruzaléma, Antiochie, Alexandrie a celého Orientu. Patriarchova záštita napomohla Lazariánům překonat většinu obtíží a díky spolupráci s řeckokatolickým východem otevřelo cestu k šíření myšlenek ekumenismu. Melchitští patriarchové jsou protektory řádu od roku 1847. Nad sjednoceným řádem sv. Lazara drží duchovní ochranu dodnes.  Existence řádu v období 1830–1910 je však obtížně ověřitelná byť i z řádových zdrojů a někteří odborníci se v této souvislosti domnívají, že řád ve skutečnosti zanikl smrtí posledního ověřitelného rytíře Antoina Charry des Gouttes v roce 1857. Dle jiných odborníků byl řád v období 1831 až 1840 veden Radou důstojníků, sestávající zprvu z barona Bon-Joseph Daciera, barona Augusta Francoise de Silvestre a řádového kaplana Picota. Po úmrtí svých kolegů předal roku 1841 baron de Silvestre vedení řádu patriarchovi Maximovi III. Řád měl v té době kolem dvaceti členů, mezi jinými byli přijati v roce 1853 admirál Ferdinand-Alphonse Hamelin a admirál Louis Édouard Bouët-Willaumez, v roce 1863 hrabě Louis François du Mesnil de Maricourt, hrabě Paul de Poudenx a Abbé Jean Tanski, v roce 1865 hrabě Jules Marie d'Anselme de Puisaye, v roce 1875 vikomt de Boisbaudry a baron Yves de Constancin v roce 1896.  Shoda naopak panuje v tom, že kolem roku 1910 se ve Francii objevila skupina osob vyvíjejících činnost pod názvem sv. Lazara. V roce 1930 byl provizorním generálním místodržícím zvolen don Francisco de Borbón, vévoda ze Sevilly (1882–1953), který se roku 1935 stal novým řádovým velmistrem. V době druhé světové války zahájil obnovený řád své špitální aktivity. Až do té doby, kdy se papežem stal sv. Jan Pavel II. byl Řád sv. Lazara explicitně jmenován mezi „údajnými řády“ jimž Svatý stolec upřel ze svého hlediska uznání. Nicméně sv. Jan Pavel II. opakovaně přijal členy řádu na privátních audiencích a sloužil s nimi mši svatou ve své osobní kapli, přičemž podporoval charitativní činnost řádu a nechával si o ní podávat pravidelné informace. Řád byl jako rytířský řád uznán ve Španělsku, v roce 1992 Chorvatskem a krátce poté Maďarskem a Jižní Afrikou.

Rozkol.

S ohledem na osobní animosity představitelů řádu bylo obtížné dlouhodobě udržovat jednotné vedení řádu. V roce 1967 byl ve Francii zvolen nový velmistr princ Charles Philippe d'Orléans, vévoda z Nemours, a dosavadní velmistr sesazen. Tento krok se stal se základem roztržky mezi dvěma větvemi čili obediencemi – "sevillskou" a "pařížskou". Pařížská obedience se dále rozštěpila ve věci přijímání nekatolíků a v roce 1969 byl „nejvyšší hlavou řádu“ (nikoli velmistrem; tím se formálně stal až roku 1986) zvolen vévoda z Brissacu. Původní „nemourská“ frakce se sídlem na Maltě se o čtyři roky později spojila se sevillskou obediencí, jež je od té doby nazývána maltskou.  V letech 1979–1986 došlo k neúspěšné snaze o vyřešení sporů a ustavení jednotného vedení s jediným velmistrem.  V roce 2004 započal sjednocovací proces obou obediencí, velmistr pařížské obedience odstoupil a byl prohlášen velmistrem emeritus a stvrzeno podpisem v Houstonu v 2006. Sjednocení bylo dokončeno v roce 2008 zvolením společného velmistra markýze de Almazán. Sídlo pařížské obedience se z Boigny přesunulo do Castello Lanzun na Maltě, dnešního sídla sjednoceného Řádu. V roce 2004 však odtržením z pařížské obedience vznikla takzvaná orleánská obedience, která si zvolila svého vlastního velmistra Charlese-Philippa d'Orléans, vévodu z Anjou. 4. června 2004 civilní soud v Bernu zamítl žalobu ze strany orleánské obedience na uznání legitimity volby Charlese-Philippa d'Orléans. Jedním z významných argumentů byla skutečnost, že vévoda sevillský byl zvolen 542 hlasy, zatímco volba orleánské obedience proběhla pouhými 47 hlasy.  V roce 2008 don Francisco, vévoda ze Sevilly, přiznal, že své manželské záležitosti nedokáže uvést do souladu s právem katolické církve, a na svůj úřad rezignoval. Tím pro devět ze čtrnácti evropských jurisdikcí tzv. Norwichské skupiny, hlásících se dříve k orleánské obedienci, pominul důvod k rozkolu. Vídeňskou deklarací se v září roku 2008 tyto jurisdikce přihlásily ke sjednocené maltské a pařížské obedienci a jejich představitelé se zúčastnili generální kapituly řádu konané 12.–13. září 2008 v anglickém Manchesteru, kde bylo jejich začlenění slavnostně schváleno. Manchesterská generální kapitula zvolila 12. září 2008 velmistrem maltsko-pařížské obedience Řádu sv. Lazara Jeruzalémského Dona Carlose Gereda y de Borbón, markýze de Almazán, který byl v Manchesterské anglikánské katedrále intronizován spirituálním protektorem Řehořem III. Lahamem, který v roce 2012 v tzv. Kevelaerské deklaraci potvrdil historickou kontinuitu spojené maltsko-pařížské obedience pod ochranou antiochijských patriarchů.  V roce 2010 nečekaně rezignoval velmistr orleánské obedience Charles-Philippe d'Orléans. Některá velkopřevorství na jeho místo zvolila za nového velmistra hraběte Jana Dobrzenského, českého velkopřevora. Některá velkopřevorství, včetně švýcarského a velkokancléře orleánské obedience hr. Piccapietry však tuto volbu neuznala. Postupnými neshodami se proto část obedience pod vedením hr. Piccapietry odštěpila a utvořila samostatnou organizaci se sídlem ve Švýcarsku. V roce 2015 se její hlavou stal princ Sixtus Jindřich Bourbonsko-Parmský.

Řádové aktivity v českých zemích.

K založení a rozvoji činnosti řádu v českých zemích došlo v roce 1937. Iniciátory byli kníže Karel VI. Schwarzenberg, který byl velmistrem jmenován prvním českým velkopřevorem v tehdejší ČSR (a po roce 1948 v exilu), a Břetislav Štorm, který se stal prvním heroldem řádu. Díky Schwarzenbergově vlivu a aktivitě řád záhy získal značnou popularitu. Jeho členy se stala řada předních osobností politického, kulturního a náboženského života a čeští Lazariáni proto mohli hned od počátku rozvinout aktivní charitativní činnost. V rámci řádu pracoval i historik a výtvarník Břetislav Štorm, který významně přispěl k rozvoji české heraldiky. Slibný vývoj ale přervala okupace českých zemí a druhá světová válka. Několik členů řádu bylo zatčeno, čtyři – kanovník a arcibiskupský kancléř Antonín Bořek-Dohalský, papežský komoří Vladimír Hruban, mjr. Karel Kříž a št.kpt. Oldřich Pilz – zahynuli v koncentračních táborech a mnoho dalších se účastnilo domácího či zahraničního odboje. Významným členem byl královéhradecký biskup Mořic Pícha, který založil tradici – jeho pokračovatelem v Řádu pak byl arcibiskup Karel Otčenášek. Komunistický převrat v únoru 1948 jeho činnost v českých zemích opět na řadu let ukončil a České velkopřevorství přežilo pouze díky svým exilovým členům. Řada členů velkopřevorství byla vězněna po samostatném procesu s lazariány v 50. letech. Ve své činnosti mohl Řád sv. Lazara Jeruzalémského v Česku pokračovat až po roce 1989. Pod patronací lazariánů byly vybudovány dva hospice - Hospic Štrasburk (Praha 8) a Hospic svatého Lazara (Plzeň), které zahájily činnost v r. 1998.  Spory o velmistrovství zasáhly i české země. Exilové velkopřevorství, navrátivší se do českých zemí roku 1991, existovalo v rámci pařížské obedience. První rozkol způsobilo jmenování Václava Bořka-Dohalského kancléřem velkopřevorství v roce 2000. Dosavadní dlouholetý kancléř Josef Kočí odešel a s prof. dr. Alešem Blumou, a několika dalšími členy založili Český velkobalivik maltské obedience. V souvislosti se jmenováním hraběte Jana Dobrzenského českým velkopřevorem v roce 2004 došlo k dalšímu rozkolu, protože skupina pod administrací doc. Zdeňka M. Trefného (později dr. Tomáše Kordače) neuznala jeho jmenování a celé jeho vedení. Později se proto připojila ke sjednocenému řádu spojené maltsko-pařížské obedience.  Od roku 2000 tak pracuje v českých zemích jurisdikce sjednoceného řádu (dříve maltské a pařížské obedience) Velkobailivik České republiky (vedený velkopřevorem Ludvíkem hrabětem Belcredim a velkobalivem Ondřejem Farkou, funkci hlavního kaplana zastává královéhradecký biskup Jan Vokál), jenž se v souladu s výsledky kapituly v Torontu v roce 2004 a sjednocením obou obediencí v roce 2008 připojil ke sjednocenému Řádu sv. Lazara Jeruzalémského.

Působení řádu ve 21. století.

Maltsko-pařížská obedience.

Velmistrem řádu je don Francisco de Borbón von Hardenberg, který je 7. v pořadí legitimistické linie pretendentů francouzského trůnu a synem vévody dona Franciska de Borbón y Escasany, granda španělského, duchovním protektorem řádu je patriarcha Joseph Absi. Duchovním velkopřevorem řádu je italský arcibiskup Michele Pennisi. Řád v současnosti působí prostřednictvím 44 jurisdikcí v 37 zemích po celém světě. Pracuje pod tradičním duchovním protektorátem melchitských řeckokatolických patriarchů Jeruzaléma, Antiochie, Alexandrie a celého Orientu. Oficiální sídlo Řádu je v pevnosti Castello Lanzun na Maltě.  Lazariánská pomoc je hlavní mezinárodní humanitární organizací řádu, zal. 1973, se sídlem v německém Kolíně nad Rýnem. Lazariánská pomoc vlastní a provozuje desítky hospiců zejména v Německu a Rakousku a různá sociální zařízení v dalších zemích Evropy, kde pečuje zejména o seniory a zdravotně postižené.  Významní členové: vévoda Don Francisco de Borbón y Escasany, grand španělský (emeritní velmistr Maltské obedience od 2008), vévoda François de Cossé-Brissac (emeritní velmistr Pařížské obedience od 2006), em. patriarcha Řehoř III. Laham (emeritní duchovní protektor řádu), arcivévoda Ondřej Salvátor Habsbursko-Lotrinský, australský kardinál George Pell, generální guvernér Nového Zélandu Anand Satyanand, generální guvernérka Austrálie Quentin Bryceová, maorský král Tuheitia. Don Iván Arteaga del Alcázar, markýz de Ariza, grand španělský (španělský velkopřevor), Shane Hugh Maryon, 5. visscaunt Gough (skotský převor), hraběnka Éva Nyáry (maďarská velkopřevorka), hrabě Ludvík Belcredi (český velkopřevor a archeolog).

Orleánská obedience.

Velmistrem orleánské obedience je Jan Josef hrabě Dobřenský z Dobřenic, který je zároveň ve funkci českého velkopřevora, duchovním protektorem pak pražský arcibiskup Dominik kardinál Duka. Orleánská obedience působí v 15 zemích. Orleánská obedience není oproti tradičnímu řádu ekumenickou organizací, ale mezi své členy přijímá pouze římské katolíky. Řád je uznán jako soukromé katolické sdružení v České republice, Francii a v Polsku.  Významní členové: anglický kardinál Cormac Murphy-O'Connor, biskup František Václav kníže z Lobkowicz, polský biskup Jan Tyrawa, portugalský markýz Francisco Fonseca da Silva, Marquis et Comte d' Ervededo a portugalský hrabě Abel de Lacerda Botelho, Comte de Ribadouro, britský baron Martin Thacker, Baron de Fetternear, princ Charles-Philippe d'Orléans, velkopřevor ve Spojených státech Thierry baron Pauquet de Villejust, generálmajor David L. Grange. V českých zemích vynikají mezi členy Richard Podstatský-Thonsern, prorektor University Karlovy Jan Royt, adiktolog Kamil Kalina, historik umění Jiří Kuthan a moravský šlechtic Karel Mornstein-Zierotin Mezi zesnulými českými členy vynikal skladatel František Xaver Thuri, teolog Zdeněk Kučera a duchovní Milan Norbert Badal.

Švýcarská obedience.

Velmistrem švýcarské obedience je princ Sixtus Jindřich Bourbonsko-Parmský. Duchovním velkopřevorem je anglikánský biskup Richard Garrard. Oficiální sídlo obedience je v Jeruzalémě.

Řád rytířů svatého Lazara Jeruzalémského (latinsky "Ordinis Fratrum et Militum Hospitalis Leprosorum Sancti Lazari Hierosolymitani"), zkráceně "lazariáni" či "lazarité". Název současného řádu oficiálně zní Vojenský a špitální řád sv. Lazara Jeruzalémského (latinsky "Ordo Militaris et Hospitalis Sancti Lazari Hierosolymitani", zkratka OSLJ) je křesťanský rytířský řád, který byl založen v 11. století jako jedna z nejstarších charitativních organizací na světě.  Trvání původního řádu po roce 1830 a tedy i kontinuita stávající organizace nejsou bezvýhradně akceptovány. Původní bratrstvo se řídilo arménskou basiliánskou řeholí, později bylo papežskou bulou latinizováno a tento duchovně-vojenský řád se stal součástí katolické církve. Současný mezinárodní řád je řádem ekumenickým a po vzoru původní sprituality sdružuje křesťany všech vyznání. Jeho novodobá historie je však poznamenána rozkolem a spory o velmistrovství. Ve 21. století existují tři větve (obedience) řádu. Charakteristickým znakem řádu je zelený osmihrotý (maltézský) kříž ve stříbrném poli.

The Order of Saint Lazarus of Jerusalem, also known as the Leper Brothers of Jerusalem or simply as Lazarists, was a Catholic military order founded by crusaders around 1119 at a leper hospital in Jerusalem, Kingdom of Jerusalem, whose care became its original purpose, named after their patron saint, Lazarus. It was recognised by King Fulk of Jerusalem in 1142 and canonically recognised as a hospitaller and military order of chivalry under the rule of Saint Augustine in the Papal bull "Cum a Nobis Petitur" of Pope Alexander IV in 1255. Although they were centered on their charism of caring for those afflicted with leprosy, the knights of the Order of Saint Lazarus notably fought in the Battle of La Forbie in 1244 and in the Defense of Acre in 1291. The titular seat was successively situated at Jerusalem, Saint-Jean-d'Acre and - after the fall of the Kingdom of Jerusalem - split in two main branches in Italy and in Château Royal de Boigny-sur-Bionne in France.  In 1489, Pope Innocent VIII attempted to merge the order and its land holdings with the Sovereign Military Order of Malta. This was resisted by the larger part of the jurisdictions of the Order of Saint Lazarus including those in France, Southern Italy, Hungary, Switzerland, and England. The Order of Malta only managed to appropriate the Lazarus holdings in Germany.  In 1572, the Order of Saint Lazarus in Italy was merged with the Order of Saint Maurice under the Royal House of Savoy to form the Order of Saints Maurice and Lazarus, which still exists until today, widely recognised as a dynastic successor of the Italian branch. This merger however excluded the holding in the southern part of Italy, then forming part of the Spanish realm. These were transformed into ecclesiastical benefices. The Duke of Savoy only managed to gain control of those benefices sited in the duchy of Savoy.