Hlavní argumenty.

Avi Shlaim popisuje rozdíly mezi Novými historiky a tím, co nazývá "oficiální historií", následujícími slovy:  Pappé tvrdí, že Sionističtí vůdci zamýšleli vysídlit většinu Palestinských Arabů; Morris věří, že vysídlování proběhlo v rámci probíhající války. Podle Nových historiků, Izrael a arabské země mají každý svůj díl odpovědnosti za Arabsko-izraelský konflikt a za bezútěšnou situaci Palestinců.

Vliv na tradiční izraelský narativ a veřejné mínění.

Michala Ben-Josef Hirsch tvrdí, že před příchodem Nových historiků "se Izraelci drželi jednostranných historických narativů o okolnostech vedoucích ke vzniku problému palestinských uprchlíků a opačné narativy byly tabu." Podle Ben-Josefy Hirsch, závěry Nových historiků, a široké vyprovokované debaty, ukončily zmíněné tabu a změnily v Izraeli pohled na problém palestinských uprchlíků a jeho příčiny. Ben-Josefa Hirsch říká, že tradiční izraelský narativ, podle kterého jsou Arabové zodpovědní za Palestinský exodus, přetrvával od roku 1948 do konce devadesátých let minulého století. Podle ní argumenty nových historiků podstatně konfrontovaly dřívější narativ, vedly k obsáhlé debatě v akademických kruzích, i v celospolečenské debatě, včetně novinářů a fejetonistů, politiků, osobností veřejného života a široké veřejnosti.  Ben-Josefa Hirsch věří, že se stala významná změna ve vnímání problému palestinských uprchlíků v izraelské společnosti od devadesátých let minulého století, a je přijímán komplexnější narativ; uznávající případy kdy izraelské ozbrojené síly vyhnaly Palestince s vědomím a posvěcením izraelských představitelů. Ben-Josefa Hirsch přisuzuje tuto změnu práci Nových historiků a následné debatě. Noví historikové si získali renomé během devadesátých let minulého století. Seriál státní televize v roce 1998 k 50. výročí Izraele čerpal z jejich práce, stejně jako učebnice pro deváté třídy v roce 1999.  Kritici Nových historiků uznali tento posun. Avi Beker, píšící pro "Jerusalem Post," prohlásil, že vliv práce Nových historiků na historii Arabsko-izraelského konfliktu "nelze přehánět". Tvrdí, že práce Nových historiků je nyní mainstream v akademických kruzích, a že jejich vliv se neomezil na intelektuální kruhy. Pro ilustraci svého stanoviska cituje příklady od změn izraelských školních učebnic po činy izraelských politických představitelů a vývoj v Izraelsko-palestinském mírovém procesu.

Noví historikové (: ההיסטוריונים החדשים, "ha-historionim ha-chadašim") jsou volně definovaná skupina izraelských historiků zpochybňujících tradiční verzi izraelských dějin, a to mimo jiné včetně izraelské role na palestinském exodu v roce 1948 či ochotu arabské strany arabsko-izraelského konfliktu jednat o míru. Tento výraz poprvé v roce 1988 použil Benny Morris, který se řadí mezi přední nové historiky. Podle Ethana Bronnera z amerického deníku "The New York Times" usilují noví historikové o pokrok arabsko-izraelského mírového procesu.  Většina z primárních zdrojů, z nichž jednotliví historikové skupiny vychází, jsou nově přístupné dokumenty izraelské vlády, které byly deklasifikované po třiceti letech od vzniku Izraele. Do této skupiny historiků jsou řazeni Benny Morris, Ilan Pappé, Avi Shlaim, Tom Segev, Hillel Cohen, Baruch Kimmerling a (zpětně) Simha Flapan. Řada jejich závěrů byla zahrnuta do politické ideologie postsionistů. Politické názory jednotlivých historiků se různí, stejně jako se různí historické období jejich specializace.  Noví historikové za své názory, které jsou označovány jako antisionistické a protiizraelské, mnohdy čelí kritice. Mezi kritiky této skupiny patří například historikové Šabtaj Tevet, Anita Šapirová či Jo'av Gelber.

The New Historians (, "HaHistoryonim HaChadashim") are a loosely defined group of Israeli historians who have challenged traditional versions of Israeli history, including Israel's role in the Palestinian Exodus in 1948 and Arab willingness to discuss peace. The term was coined in 1988 by Benny Morris, one of the leading New Historians. According to Ethan Bronner of "The New York Times", the New Historians have sought to advance the peace process in the region.  Much of the primary source material used by the group comes from Israeli government papers that were newly available as a result of being declassified thirty years after the founding of Israel. The perception of a new historiographical current emerged with the publications of four scholars in the 1980s: Benny Morris, Ilan Pappé, Avi Shlaim and Simha Flapan. Subsequently, many other historians and historical sociologists, among them Tom Segev, Hillel Cohen, Baruch Kimmerling, Joel Migdal, and Shlomo Sand have been identified with the movement.  Initially dismissed by the public, the New Historians eventually gained legitimacy in Israel in the 1990s. Some of their conclusions have been incorporated into the political ideology of post-Zionists. The political views of the individual historians vary, as do the periods of Israeli history in which they specialize.


Výskyt.

Tento plevelný druh pochází z Evropy, severní Afriky a mírného podnebného pásu Asie. Pro svou velkou konkurenční schopnost se rozšířil do mnoha zemědělských oblastí na obou polokoulích. Vyrůstá téměř na veškerých typech půd, písčitých i těžkých, zásaditých nebo kyselých, snáší i mírné zasolení. Nejčastěji se vyskytuje v zahradách, na polích, vinicích i rumištích, okolo příkopů a v blízkosti cest; v České republice je hojný od nížin až do horských oblastí.  Upřednostňuje pozemky s půdou vlhkou, lehkou a živinami hojně zásobenou, především s dostatkem dusíku, ve které se rychle množí. Na suchých písčitých půdách jeho kořeny pronikají až do hloubky okolo 2 m kde snáze naleznou potřebnou vláhu. S oblibou vyrůstá na místech plně osluněných a proto bývá hojný na strništích, polích a záhonech zbavených plodin. Uspokojivě roste i při slabším zastínění, méně však kvete.

Popis.

Je to vytrvalá středně vysoká až vzrůstná travina s poměrně mělce kořenícími tuhými a pevnými článkovitými oddenky, v mládi žlutavě bílými a později hnědnoucími. Na každé uzlině článku je pod šupinou patrný stonkový pupen z něhož může vyrůst stéblo a na konci článku je špičatá koncová šupina. Rostlina netvoří trs, dojem trsu pouze vytváří skupina lodyh vyrůstajících z hustě nahromaděných pupenů.  Stébla se 3 až 5 kolénky jsou hladká, přímá nebo v kolénkách vystoupavá. Neplodná jsou kratší, plodná až 1,2 m vysoká. Jejich čárkovité listy jsou sytě zelené až šedé, na líci mírně drsné, ploché čepele jsou od 5 do 15 mm široké a od 10 do 20 cm dlouhé. Listy vyrůstají z v mládí brvité a později hladké pochvy s kratičkým jazýčkem a delšími oušky; vernace listů je stočená.  Plodná stébla jsou zakončena přímým, tuhým, zprohýbaným úzkým dvouřadým lichoklasem 7 až 15 cm dlouhým. Je složen z 15 až 20 vejčitě kopinatých, zploštělých, přisedlých klásků které vyrůstají na protilehlých stranách vřetene a jsou k němu přivráceny širší plochou. Klásek 8 až 20 mm dlouhý je běžně tvořen 5 kvítky a má 2 protilehlé, obvykle 5žilné plevy o stejných délkách od 6 do 12 mm. Podélně žilkované pluchy dlouhé 8 až 13 mm a širší než plevy jsou špičaté nebo častěji s krátkou osinou. Pluška je mírně kratší, po okrají jemně zubatá. Květenství pýru plazivého rozkvétají v červnu až srpnu.  Zralé klásky často opadávají vcelku. Plody jsou úzce kopinaté okoralé (pluchaté) obilky. Na hřbetu jsou smáčknuté s mělkou rýhou, mají kyjovitou pastopečku a jsou objaté šedobílými až nažloutlými pluchami s obvykle přímou osinou. Obilka bývá dlouhá 7 a široká 2 mm, tisíc semen váží 2,5 gramů.

Rozmnožování.

Rostlina se rozmnožuje semeny nebo dlouhými pevnými plazivými podzemními oddenky.

Generativní.

Zdatná rostlina dává z jednoho stébla až 100 obilek které klíčí při teplotě 20 až 30 °C spolehlivě z hloubky 1 cm, z 8 cm již jen zřídka. Rostliny více kvetou a vytvářejí obilky na půdách suchých a ulehlých nebo v suchých létech, ve vlhkých téměř nekvetou, ale zato se intenzivně šíří oddenky.  Semena nemají výrazné období klidu a mnohdy vyklíčí již na podzim po uzrání, za chladného podzimu klíčí až na jaře. Mladé rostlinky rostou velmi rychle, zhruba již po měsíci vytvářejí oddenek schopný vegetativní reprodukce. V prvém roce vyrůstají z oddenků pouze neplodná stébla bez klasů, teprve stébla vyrostlá druhým rokem mají klasy. Na obdělávaných polích, kde jsou oddenky během vegetačního období často porušovány, vykvétá pýr plazivý jen velmi zřídka.

Vegetativní.

Vegetativní rozmnožování převažuje v obdělávané půdě. Oddenek mívá v kypré půdě články dlouhé téměř 8 cm a dále se hojně větví, jejich konce vyrůstají směrem nahoru a ostré špice oddenků prorážejí i měkké části jiných rostlin, např. brambory; v ulehlé půdě bývají články dlouhé jen okolo 1 cm. Pupeny na oddencích mají krátkou dobu vegetačního klidu, prvé mladé výhonky vyrůstají z jara ještě pod tajícím sněhem a poslední až při prvém zámrazu.  Rostliny vytvářejí ohromné množství oddenků, na 1 m² až 350 m rozvinuté délky, a na nich spoustu pupenů z kterých mohou vyrůst nové rostliny; obvykle ale vyraší míň než polovina pupenů. V kypré půdě je převážná část oddenků v hloubce 10 až 30 cm, v ulehlé půdě jen 3 až 5 cm pod povrchem. Čím je oddenek blíže k povrchu, tím z něj více pupenů vyroste. Dostane-li se kus utrženého oddenku k povrchu, vyklíčí téměř všechny spící pupeny.

Význam.

Pýr plazivý je posuzován především jako velice nebezpečný plevel, jehož výskyt je nutno regulovat jak vhodným agrotechnickým postupem, tak i chemicky. Jako u většiny škodících rostlin lze i zde najít vlastnosti, pro které si zaslouží nebýt zcela vyhuben.

Škodlivost.

Prvořadé je jeho škodlivé působení na všechny kulturní rostliny, při kterém využívá svých vysokých konkurenčních schopností k omezování růstu jiných. Do půdy vylučuje ze svých živých i odumírajících částí alelopatickou látku, glykosid agropyren, který potlačuje vývin ostatních rostlin. Dále již vyrostlé rostliny zastiňuje a svým bohatě rozprostřeným kořenovým systémem jim odebírá vláhu a živiny. Na nežádoucích místech se proto úporně likviduje hlubokou orbou, vláčením, plečkováním, herbicidními postřiky i vyváženým střídáním pěstovaných plodin.

Prospěšnost.

Mladé obrůstající rostlinky se dobře dají spásat a posečeny dávají průměrnou kvalitu i výživu, v minulosti byl často využíván jako příležitostné krmivo pro dobytek. Může se také vysévat na místa, kde potřebujeme rychle stabilizovat půdu, což svými hustými oddenky dobře dokáže.  Má známé léčivé účinky a je tradiční léčivou rostlinou. Na podzim se sbírají jeho oddenky, po omytí se rozřežou a rychle usuší. Droga (Radix graminis), podávána ve formě odvarů, je hydroskopická a je nutno ji uchovávat v uzavřené nádobě. Obsahuje inositol, draselné soli, sacharidy, slizy, kyselinu křemičitou, inulin a různé enzymy. Nejčastěji se používá vnitřně k podpoře vylučování moči, tím se urychluje likvidace nežádoucích solí a zmenšují se otoky. Dále kladně ovlivňuje hospodaření s tuky, snižuje cholesterol a hladinu cukru v krvi, preventivně působí na játra a zlepšuje látkovou výměnu.

Taxonomie.

V přírodě ČR se vyskytují dva poddruhy pýru plazivého. Mnohem hojnější je a naopak vzácnější, rostoucí na sušších místech je

Odkazy.

Externí odkazy.

Pýr plazivý ("Elytrigia repens") je jeden ze dvou druhů vzrůstné vytrvalé plevelné trávy pýru, vyskytující se na třech čtvrtinách orné půdy České republiky.

Elymus repens, commonly known as couch grass, is a very common perennial species of grass native to most of Europe, Asia, the Arctic biome, and northwest Africa. It has been brought into other mild northern climates for forage or erosion control, but is often considered a weed.  Other names include common couch, twitch, quick grass, quitch grass (also just quitch), dog grass, quackgrass, scutch grass, and witchgrass.


Životopis.

Narodil se v Londýně v Anglii. Jeho matka Patricia vlastní firmu umožňující stěhování a jeho otec Richard Redmayne je londýnský podnikatel.  Navštěvoval Eton College a absolvoval v roce 2000. Poté pokračoval studiem dějin umění na Trinity College v Cambridge, kde získal titul a absolvoval v roce 2003.

Kariéra.

Divadlo.

Jeho profesionální jevištní debut přišel v roce 2002 v divadle Shakespeare's Globe ve hře "Večer tříkrálový aneb Cokoli chcete". Za svůj výkon ve hře "The Goat, or Who Is Sylvia?" získal v roce 2004 cenu pro nejlepšího nového herce na 50. ročníku předávání cen "Evening Standard Theatre Awards" a v roce 2005 cenu pro nejlepšího nováčka na "Critics' Circle Theatre Awards". Mezi pozdější představení, ve kterém se objevil, patří "Now or Later" od Christophera Shinna, jež se uvádělo od 3. září do 18. října 2008 v Royal Court Theatre. V roce 2009 se objevil v nové hře Johna Logana "Red" a za svůj výkon v představení získal v roce 2010 cenu Laurence Oliviera pro nejlepšího herce ve vedlejší roli. Roli v "Red" si zopakoval i v divadle John Golden Theatre na Broadwayi, a to od 11. března do 27. června 2010, a vyhrál cenu Tony v kategorii nejlepší herec v divadelní hře. Ztvárnil též titulní roli v dramatu "Richard II.", kde vystupoval od 6. prosince 2011 do 4. února 2012.

Televize.

Mezi jeho televizní kredity patří minisérie BBC "Tess z rodu D'Urbervillů", minisérie "Pilíře Země" a dvoudílná minisérie "Birdsong", adaptace novely od Sebastiana Faulkse.

Filmy.

Mezi filmy, ve kterých se objevil, patří "Kauza CIA", "Powder Blue", "Divoká krása", "Králova přízeň", "Hick", "Zlomový rok 39", "Černá smrt", "The Yellow Handkerchief" a "Dánská dívka".  V roce 2011 hrál roli filmaře Colina Clarka, jednu z hlavních rolí, v dramatickém filmu "Můj týden s Marylin". V roce 2012 získal roli Mariuse Pontmercyho v muzikálovém filmu "Bídníci". V roce 2014 se jako Stephen Hawking objevil ve filmu "Teorie všeho a z"a roli v následujícím roce získal Zlatý glóbus, Oscara a Filmovou cenu Britské akademie. 6. února proběhla ve Spojených státech premiéra filmu "Jupiter vychází."  Také si zahrál Mloka Scamandra ve volném pokračování na slavnou filmovou sérii o Harrym Potterovi, "Fantastická zvířata a kde je najít" (2016) a (2018).

Modeling.

V roce 2008 a 2012 byl modelem pro britskou značku Burberry.  V září 2012 se objevil ve vydání časopisu "Vanity Fair", kde byl zahrnut v seznamu mezinárodně nejlépe oblékaných lidí.

Osobní život.

Dne 31. května 2014 oznámil zasnoubení se svojí dlouholetou přítelkyní Hannah Bagshawe. Pár měl svatbu v Babington House v Somersetu 15. prosince 2014. V roce 2016 se jim narodila dcera a v roce 2018 syn.

Edward John David „Eddie“ Redmayne (* 6. leden 1982, Londýn) je britský herec, zpěvák a model. Profesionální kariéru zahájil v divadelních produkcích a v televizních seriálech. První filmová role přišla v roce 2006 s filmem "Like Minds."  Od té doby se objevil ve filmech jako "Můj týden s Marilyn" (2012), "Bídníci "(2012), "Teorie všeho "(2014), "Dánská dívka" (2015), "Jupiter vychází "(2015), "Fantastická zvířata a kde je najít" (2016) a "" (2018).  V roce 2015 získal Zlatý Glóbus, Oscara a BAFTA Award za roli Stephena Hawkinga ve filmu "Teorie všeho."  V roce 2010 vyhrál cenu Laurence Oliviera v kategorii nejlepší herec ve vedlejší roli a ve stejném roce vyhrál i cenu Tony v kategorii nejlepší herec v divadelní hře za svůj výkon ve west endském a broadwayském uvedení dramatu "Red". V roce 2011 také získal cenu divadelních kritiků v kategorii nejlepší shakespearovský výkon za své ztvárnění role Richarda II.

Edward John David Redmayne (; born 6 January 1982) is an English actor. Redmayne is the recipient of various accolades including; an Academy Award, a Tony Award and a BAFTA Award.  He began his professional acting career as a youth in West End theatre, before making his screen debut in 1998 with guest television appearances. His first film roles came in 2006 with "Like Minds" and "The Good Shepherd", and he went on to play supporting roles in several films.  On stage, Redmayne starred in the productions of "Red" from 2009 to 2010 and "Richard II" from 2011 to 2012. The former won him the Tony Award for Best Featured Actor in a Play. His film breakthrough came with the roles of Colin Clark in the biographical drama "My Week with Marilyn" (2011) and Marius Pontmercy in Tom Hooper's musical "Les Misérables" (2012).  Redmayne garnered consecutive nominations for the Academy Award for Best Actor for his portrayals of physicist Stephen Hawking in "The Theory of Everything" (2014), and transgender artist Lili Elbe in "The Danish Girl" (2015), winning for the former. In 2016, he began starring as Newt Scamander in the "Fantastic Beasts" film series.


Hráčská kariéra.

Amatérská a juniorská kariéra.

V sezoně 2001–2002 získal titul (All-Ontario Bantam AAA) v "bantam" lize (dorost) s Torontem Red Wings.  Od podzimu 2002 se stal hráčem Ottawy (OHL), kde byl jeho trenérem Brian Kilrea, označovaný za jednoho z nejlepších juniorských trenérů. V prvním ročníku v dresu 67's nasbíral v 50 utkáních 17 bodů a 4 trestné minuty. Ve finále playoff proti Kitcheneru patřil mezi nejlepší hráče Ottawy. V sezoně 2003–2004 vstřelil v 59 střetnutích 20 branek a na 16 dalších přihrál. Vyloučen byl na 76 minut. V polovině sezony se zúčastnil CHL Top Prospects Game. V sezoně 2004-05 se zlepšil na 54 bodů v 66 zápasech a v playoff přidal dalších 17 bodů v 21 zápasech. Ottawa se i s jeho pomocí dostala podruhé ve 3 letech do finále playoff OHL, ale podlehla rozjetému Londonu. Sezonu 2005-06 začal opět v Ottawě, ale v polovině ledna byl vyměněn do Windsoru. Celkem v sezoně nasbíral 83 bodů (35+38) v 67 zápasech. OHL opustil s bilancí: 242 zápasů, 190 bodů za 94 branek a 96 asistencí, a 235 TM.  Ve vstupním draftu NHL 2004 byl draftován na celkově 41. místě Chicagem Blackhawks.

Profesionální kariéra.

V sezoně 2006–2007 hrál v Norfolku Admirals v AHL, kde odehrál 48 zápasů, ve kterých nasbíral 25 bodů. Vyšel mu především start do sezony, když v úvodních 4 zápasech bodoval a získal 8 bodů. V závěru sezony byl povolán do Chicaga a 5. dubna 2007 proti Detroitu si odbyl debut v NHL a rovnou ho ozdobil gólem. Za Blackhawks odehrál 3 utkání a dal 2 góly. Pak se vrátil do Norfolku, kde v playoff odehrál 2 utkání.  Ve svém 2. roce mezi profesionály odehrál za Rockford IceHogs, kam se přestěhovala farma Blackhawks z Norfolku, 73 utkání a nasbíral 39 bodů. Po sezoně byl vyhlášen hráčem IceHogs s největším zlepšením. Na 4 utkání se podíval i do NHL, ale nebodoval. V playoff přidal 5 bodů ve 12 utkáních, ale na Chicago Wolves ve 2. kole to nestačilo a Rockford vypadl po prohraném 7. utkání.  V sezoně 2008–2009 mu zdravotní potíže dovolili odehrát pouze 42 utkání za Rockford, ve kterých nasbíral 14 bodů (6+8) a 60 TM. V playoff si připsal 2 asistence, ale IceHogs vypadli v 1. kole. Po sezoně byl vyhlášen nejlépe hitujícím hráčem Rockfordu a 8. července 2009 prodloužil smlouvu s Blackhawks.  V průběhu sezony 2009-2010 dostal možnost několikrát se ukázat v dresu Blackhawks, za které celkem odehrál 16 utkání a nabíral 4 body (3+1) v obou ukazatelích byl nejlepším nováčkem v týmu. V Rockfordu přidal dalších 31 bodů (16+15) v 65 utkáních. V sestavě Blackhawks se objevil také ve 4 utkáních playoff v 1. a 2. kole, ale jeho jméno se na Stanley Cup nedostalo vzhledem k tomu, že neodehrál dostatečný počet zápasů v základní části a ani nenastoupil ve finále. Po sezoně, 28. července 2010, prodloužil s Blackhawks smlouvu o 3 roky.  V první celé sezoně v NHL (2010-2011) odehrál 78 utkání, ve kterých nasbíral 37 bodů (17+20). V gólech se umístil mezi všemi nováčky NHL na 9. místě a v bodech byl 12. Kromě pěkného bodového zisku nasbíral i 178 hitů, což ho řadilo na 2. místo mezi útočníky klubu. V závěru sezony, v utkání 8. dubna 2011 v Detroitu, odehrál svůj 100. zápas v NHL. V playoff odehrál 5 utkání a nasbíral 4 body. Již ve 2. utkání série proti Canucks utrpěl řeznou ránu na zápěstí. Následující utkání vynechal, pak se zkusil vrátit, ale po 6. zápase musel podstoupit operaci.  Ve své druhé kompletní sezoně v NHL odehrál 71 zápasů, ve kterých nasbíral 24 bodů (9+15) a 48 TM. Byl nejlepší z útočníků Blackhawks a 2. v týmu se 128 hity. V playoff v 1. kole proti Phoenixu zaznamenal ve 2. zápase 2 góly (včetně vítězného) a i když v ostatních 5 zápasech žádný nepřidal, dělil se o pozici nejlepšího střelce Blackhawks v playoff s Frolíkem a Toewsem. Vedl týmovou statistiku v počtu hitů v playoff (32). Chicago ovšem podruhé v řadě vypadlo z playoff hned v 1. kole.  V průběhu výluky v NHL v sezoně 2012-2013 se rozhodl odejít hrát do Evropy a již 3. října 2012 se dohodl s českým týmem HC Orli Znojmo, který hraje v mezinárodní lize EBEL. V době ukončení výluky byl 2. nejproduktivnějším hráčem týmu s 27 body (9+18) v 28 zápasech. Ve zkrácené sezoně hrál o novou smlouvu a celkem se mu dařilo, když skončil 6. v týmové produktivitě s 23 body (9+14). Ještě lépe si vedl v playoff, kde se postupně probojoval do první řady k Toewsovi a Kaneovi. Ve 23 zápasech playoff nastřílel stejně gólů jako v základní části a celkem nasbíral 17 bodů, což z něj činilo 2. nejproduktivnějšího hráče Blackhawks (5. nejproduktivnější hráč v playoff NHL). V 6. finálovém zápase proti Bostonu zařídil svým gólem vyrovnání 1 minutu a 16 sekund před koncem 3. třetiny a výrazně se tak podílel na zisku Stanley Cupu. Výborné výkony v playoff mu vynesly novou smlouvu na 4 roky s celkovým příjmem 16 milionů dolarů.  Očekávání po podpisu nové smlouvy nenaplnil a připsal si v základní části 2013-14 pouhých 15 bodů (11+4). Nastoupil jen do 59 zápasů, většinu musel vynechat kvůli zranění, ale 3 zápasy sledoval dokonce jen jako zdravý náhradník. V playoff se přece jen zlepšil a se 7 góly v 19 zápasech byl 3. nejlepší střelec Blackhawks v playoff.

Bryan Bickell (* 9. března 1986, Orono, Ontario, Kanada) je kanadský hokejový útočník, který hrál v týmu Chicago Blackhawks v severoamerické lize (NHL). Byl součástí týmu, který dokázal v letech 2010, 2013 a 2015 vyhrát Stanley Cup. Během výluky NHL v sezoně 2012-13 působil v českém týmu Orli Znojmo, který hraje mezinárodní ligu EBEL. V listopadu roku 2016 mu byla diagnostikována roztroušená skleróza.

Bryan Bickell (born March 9, 1986) is a Canadian retired professional ice hockey player who played for the Chicago Blackhawks and the Carolina Hurricanes of the National Hockey League (NHL). He won the Stanley Cup with the Chicago Blackhawks in 2013 and 2015, and played in four early playoff games during the team's run to the 2010 Stanley Cup championship. Bickell spent nearly 10 years with the Blackhawks organization before being traded to the Hurricanes before the season. He was diagnosed with multiple sclerosis later that year and retired from playing hockey at the end of the season.


Hráčská kariéra.

Amatérská a juniorská kariéra.

V sezoně 2001–2002 získal titul (All-Ontario Bantam AAA) v "bantam" lize (dorost) s Torontem Red Wings.  Od léta 2002 oblékal dres Londonu Knights v OHL, který si vybral jako 8. celkově v draftu OHL. V první sezoně zaznamenal 17 bodů v 64 zápasech, na led se příliš nedostal. V ročníku 2003–2004 odehrál o zápas víc, nasbíral ale o 50 bodů více, když vstřelil 37 branek a na 30 se podílel jako asistent. V lednu si zahrál na CHL Top Prospects Game, přihrál na jednu branku. Zúčastnil se také All-Star Game 2004 OHL v Peterborough, kde přispěl k vítězství západní konference gólem a přihrávkou. Na konci ročníku získal klubovou cenu pro hráče s největším zlepšením. Také byl nominován do 3. All-Star týmu OHL.  Na sezonu 2004-05 bude on a jeho spoluhráči z Londonu ještě dlouho vzpomínat. London vyhrál vše, co mohl a Bolland navíc patřil k oporám týmu. V 66 zápasech nasbíral 85 bodů (34+51) a přesto to stačilo až na 4. místo v kanadském bodování týmu a s 34 góly byl 3. v týmu. London vytvořil během základní části 4 rekordy CHL (nejvyšší % vítězství – 88,2%, nejdelší série bez porážky i nejdelší série bez porážky od začátku sezony – 31 zápasů, nejnižší počet inkasovaných gólů – 125) a 15 rekordů OHL (mj. London se stal 1. týmem v historii, který dokázal 2 sezony po sobě vyhrát více než 50 zápasů a získat více než 100 bodů). Bolland patřil k 8 hráčům Londonu, kteří si zahráli za výběr Západní konference na OHL All-Star Game. Také hrál za výběr OHL na Canada/Russia Challenge. Ve svém nejlepším zápase sezony (vítězství 14-1 nad Kingstonem) vstřelil 4 góly a na další 2 přihrál. V playoff nasbíral 25 bodů (11+14) v 18 zápasech a v produktivitě v týmu byl třetí a v gólech druhý. London při své cestě za prvním titulem OHL ve 40leté historii týmu prohrál pouze 2 zápasy. London tak získal cenu Wayna Gretzkyho pro vítěze Západní konference OHL i J. Ross Robertson Cup pro vítěze OHL. London poté hostil i Memorial Cup a když všechny 4 zápasy vyhrál, radovali se jeho hráči ze zisku nejcennější juniorské trofeje. Bolland k jeho zisku pomohl gólem a asistencí, také si připsal 8 TM a +1 bod v +/-. London během celé sezony prohrál pouze 2 zápasy na domácím kluzišti.  Závěrečná sezona v juniorech mu vyšla skvěle, když v průměru sbíral přes 2 body na zápas. Jeho konečná bilance byla 130 bodů (57+73) v 59 zápasech. Byl se svým spoluhráčem Shrempem nejlepším střelcem OHL, za ním pak skončil druhý v produktivitě v OHL (Shremp měl 145 bodů). V playoff nastřílel v 15 zápasech 15 branek a přidal 9 asistencí a pomohl tak Londonu do finále, kde ale podlehl Peterborough. Během sezony reprezentoval OHL na CHL-Russia Challenge a také si zahrál OHL All-Star Game. Po sezoně byl nominován do 1. All-Star týmu OHL a dostal cenu Jima Mahona pro nejproduktivnější pravé křídlo v OHL. OHL opustil s celkovou bilancí 254 zápasů, 299 bodů (135+164) a 280 TM.  Ve vstupním draftu NHL 2004 byl draftován ve 2. kole na celkově 32. místě Chicagem Blackhawks.

Profesionální kariéra.

Blackhawks s ním uzavřeli nováčkovskou smlouvu 25. května 2006 a následující sezonu zahájil v Norfolku v AHL. Vzhledem k zranění Martina Havláta a Michala Handzuše byl však na konci října povolán a 25. října 2006 si v zápase proti Vancouveru odbyl premiéru v NHL. Více v NHL nestihl odehrát. V AHL ho na začátku sezony pronásledovala různá zranění, což se projevilo na jeho herní pohodě, po Novém roce byl již v pořádku a dostal se do formy. V únoru nasbíral 16 bodů (6+10) ve 13 zápasech a byl za to vyhlášen nováčkem měsíce AHL. V playoff přidal v 6 zápasech 4 asistence.  Ani v další sezoně se mu zranění nevyhýbala a tak dohromady odehrál 55 utkání. Sezonu začal v Rockfordu. Na konci října byl povolán do Chicaga, kde pak strávil již většinu času do konce základní části. První bod v NHL si připsal 31. října 2007 v Dallasu a první gól vstřelil 16. prosince do sítě floridského Tomáše Vokouna. Celkem za Blackhawks v této sezoně odehrál 39 utkání a nasbíral 17 bodů, pokud ho nelimitovala zranění odváděl velmi dobré výkony. V Rockfordu přidal 10 bodů v 16 utkáních. Po skončení základní části, kdy musel poslední 2 utkání Blackhawks vynechat pro zranění, byl poslán do Rockfordu na playoff. S nedoléčeným zraněním nastoupil v prvních 7 utkáních, dalších 5 musel vynechat. Rockford pak vypadl ve 2. kole s Chicagem Wolves.  Sezona 2008–2009 byla jeho první celá sezona v dresu Blackhawks a společně s Havlátem a Andrewem Laddem vytvořili nejspolehlivější řadu Blackhawks v této sezoně. Bolland celkem nasbíral 47 bodů (19+28) v 81 zápasech a také přidal +19 +/- bodů. V lednu si zahrál na NHL YoungStars Game za tým hráčů, kteří jsou v NHL 2. sezonu. Zápas 27. února 2009 proti Pittsburghu byl jeho 100. v kariéře v NHL. V playoff pomohl Blackhawks do finále Západní konference 12 body (4+8) v 17 utkáních. Po sezoně, 30. června 2009 prodloužil o 5 let smlouvu s Blackhawks.  Ani v sezoně 2009–2010 nebyl zdravotně v pořádku a kvůli operaci vynechal od začátku listopadu do začátku února 41 utkání. Celkem tak v základní části odehrál jen 39 utkání a nasbíral 16 bodů. V playoff se mu ovšem dařilo, když také nasbíral 16 bodů, ale jen ve 22 utkáních. Kromě ofenzivního příspěvku plnil na cestě za Stanley Cupem především defenzivní úkoly proti elitním hráčům soupeřů, které často dokázal z ledu úplně "vymazat". Také nasbíral 30 trestných minut a byl nejtrestanějším hráčem Blackhawks v playoff a také 5. v celé NHL.  V sezoně 2010–2011 v 61 utkáních nasbíral 37 bodů (15+22). Zápas 16. ledna 2011 proti Nashvillu byl jeho 200. v NHL, oslavil ho 2 góly a navíc též dosáhl na metu 100 bodů v NHL. Posledních 14 utkání základní části a první 3 utkání playoff musel vynechat kvůli otřesu mozku. Když nastupoval do 4. utkání 1. kola proti Canucks, Blackhawks prohrávali na zápasy 0:3. Bolland v dalších 4 utkáních nasbíral 6 (2+4), ale nakonec vyřazení v prodloužení 7. utkání série zabránit nedokázal. S 6 body se dělil s Mariánem Hossou, Duncanem Keithem a Patrickem Kanem o 1. místo v produktivitě, ale měl odehráno o 3 utkání méně. V +/- statistice byl s +6 body nejlepším v týmu.  Po dvou sezonách provázených zraněními tentokrát mohl v sezoně 2011-2012 odehrát 76 zápasů v základní části, i když zdravotní problémy měl i v této sezoně. Dokázal vyrovnat svůj osobní střelecký rekord s 19 góly a k tomu přidal i 18 asistencí a celkem nasbíral 37 bodů. Vedl tým v počtu vstřelených gólů v oslabení (3, nejlepší výkon v NHL byly 4 góly). V playoff nasbíral v 6 zápasech 1. kola proti Phoenixu 3 asistence, ale Blackhawks podruhé v řadě vypadli z playoff hned v 1. kole.

Reprezentační kariéra.

V roce 2006 byl členem kanadské juniorské reprezentace v rámci mistrovství světa juniorů a pěti body (3+2) v 6 zápasech se podílel na úspěchu Kanady, která v finále vyhrála nad Ruskem 5-0 a Bolland tak s ostatními spoluhráči získal zlatou medaili.

David Bolland (* 5. června 1986, Mimico, Ontario, Kanada) je kanadský hokejový útočník hrající v týmu Toronto Maple Leafs v severoamerické lize (NHL). Je dvojnásobným vítězem Stanley Cupu, který získal s Chicagem Blackhawks v letech 2010 a 2013.

David D. Bolland (born June 5, 1986) is a Canadian former professional ice hockey player.  Bolland earned the nickname ""'The Rat""' for his ability to get under the skin of opponents, similar to the play of Ken Linseman, the first player to have the nickname. Bolland was drafted by the Chicago Blackhawks in the second round (32nd overall) of the 2004 NHL Entry Draft. Prior to joining the Blackhawks full-time, Bolland played in the American Hockey League (AHL) for the Norfolk Admirals and Rockford IceHogs. While playing junior hockey in the Ontario Hockey League (OHL), Bolland helped the London Knights capture the 2005 Memorial Cup. He also competed at the 2006 World Junior Championships, where he helped Canada capture the gold medal.  Bolland has won the Stanley Cup with the Blackhawks in both 2010 and 2013, and scored the Stanley Cup winning goal for Chicago in 2013 with just moments remaining in regulation.


Biografie.

Narodil se ve Florencii na sklonku 16. století. V roce 1616 byl členem španělské armády, odkud v roce 1619 přešel do služeb toskánského velkovévody. Po vypuknutí třicetileté války byl jmenován kapitánem jezdeckého pluku, poslaného velkovévodou Cosimem II. jako pomoc císařově armádě a pod vedením Karla Bonaventury Buquoye se zúčastnil v hodnosti rytmistra bitvy na Bíle hoře a maďarského tažení. V roce 1624 byl na krátkou dobu ve Španělsku a působil mezi kyrysníky Gottfrieda Pappenheima v hodnosti podplukovníka až do Pappenheimovy smrti. Roku 1627 znovu vstoupil do císařských služeb jako plukovník ve Valdštejnově pluku. V této funkci se však dopustil chyby, protože se přišlo na to, že v pomořanském městě Stargard vymáhal peníze za ochranu. V téže době se také zúčastnil v roli vyjednávače a plundrujícího války o dědictví mantovské. Jeho důležitou bitvou byla bitva u Lützenu, ve které mu byly připsané daleko větší zásluhy než takovému Heinrichu Holkovi. Piccolominiho ihned po oficiální zprávě z bitvy totiž císař povýšil do funkce "feldwachtmeistera" (odpovídá hodnosti generálmajora). Později se také podílel na spiknutí proti Valdštejnovi, které vyústilo v jeho vraždu. Tato jeho role byla důkladně zpracovaná Schillerem v jeho tragédii "Valdštejn". Následně pak byl odměněn hodností maršála, 100 000 zlatými a náchodským panstvím. Své zkušenosti později zužitkoval i v bitvě u Nördlingenu. V roce 1635 se spojil se Španěly a pod jeho vedením dosáhla jejich armáda 7. června 1639 velkého vítězství u Thionville. Za to dostal od španělského a neapolského krále Filipa IV. titul vévody z Amalfi. V císařském vojsku se ale nestal se nástupcem Matyáše z Gallasu, jak doufal. Roku 1636 se spolu s Johannem von Werth dostal až do Francie. V jeho další bitvě – u Breitenfeldu v roce 1642 – byl spolu s arcivévodou Leopoldem I. Vilémem poražen Švédy. Pár následujících let byl ve španělské armádě a za odměnu získal titul granda a Řád zlatého rouna. Poté znovu vstoupil do řad císařské armády a po smrti Petera Melandera v bitvě u Zusmarshausenu se stal generálporučíkem. Po vyhlášení míru mu císař napsal děkovný dopis a daroval mu 114 566 zlatých. Usadil se tedy ve svém zámku v Náchodě a začal ho přestavovat. Po konci kariéry se oženil s Marií Benignou Františkou Sasko-Lauenburskou, dcerou vévody Julia Jindřicha. S ní měl jedno dítě (nikoliv dvě – viz kapitola Fikce) – Silvia Josefa (Giuseppe) Piccolominiho, který ho nepřežil, protože byl zavražděn Švédy po bitvě u Jankova. Po jeho smrti 11. srpna 1656 ve Vídni jeho tituly připadly jeho synovci. Byl pohřben v kostele Zvěstování Panny Marie, patřícímu řádu servitů. Byl významným mecenášem řádu servitů, kupříkladu v městě Rossau investoval stavbu kostela, dokončení se však nedočkal. V servitském kostele byl také pohřben.

Fikce.

V díle Friedricha Schillera "Valdštejn" je zmiňován ještě jeden syn, který se měl jmenovat "Max". Je to ovšem fikce – syna měl jenom jednoho.

Ottavio Piccolomini d’Arragona či také Octavio Piccolomini (11. listopadu 1599 Florencie – 11. srpna 1656 Vídeň) byl italský generál, sloužící Svaté říši římské v hodnosti polního maršála, a velitel tělesné stráže Albrechta z Valdštejna.

Ottavio Piccolomini (11 November 1599 – 11 August 1656) was an Italian nobleman whose military career included service as a Spanish general and then as a field marshal of the Holy Roman Empire.


Život a dílo.

Pierre Charron se narodil v roce 1541 jako syn pařížského knihkupce. Vystudoval právo, doktorát získal v roce 1571 na universitě v Montpellieru a několik let provozoval advokátní praxi v Paříži. Tohoto povolání se však vzdal a věnoval se studiu teologie. Měl úspěchy jako kazatel a královna Markéta Navarrská ho jmenovala svým dvorním kazatelem. Z náboženské horlivosti chtěl vstoupit do řádu kartuziánů, ale rozmluvili mu to. Z tohoto období pocházejí jeho kázání, která byla později sebrána do sbírky "Discours chrétiens" [Křesťanské promluvy] (vydáno v Bordeaux, 1600).  Od roku 1589 žil v Bordeaux a stýkal se tam s Michelem de Montaignem, kterého si velmi vážil a s nímž se posléze i spřátelil. V roce 1593 vydal v Bordeaux dílo "Les trois vérités contre les athées, idolâtres, juifs, mahométans, hérétiques et schismatiques" [Tři pravdy proti ateistům, modlářům, židům, mohamedánům, kacířům a schizmatikům], které bývá zkráceně citováno jako "Trois vérités" [Tři pravdy]. V této knize Charron shromažďoval důkazy o existenci Boží, hájil katolickou víru proti judaismu, islámu i kalvinismu a dokazoval, že katolické náboženství je jedině pravé a spasitelné. Tato práce mu získala vážnost u jeho představených, což vedlo k jeho jmenování generálním vikářem v Cahorsu. V roce 1595 se zúčastnil valného shromáždění kněžstva, na němž působil jako sekretář. V roce 1600 odešel do Condomu, kde se stal kanovníkem.  Plodem dlouholetých přátelských styků s Montaignem se stal spis "De la sagesse, en trois livres" [O moudrosti, ve třech knihách], který vyšel v Bordeaux roku 1601. V této práci se Charron přiklání ke skeptickému stanovisku a tvrdí, že rozum lidský není schopen poznat pravdu, jež v Bohu spočívá; proto náboženství potřebuje zjevení, jemuž musíme věřit. Když však člověk sám sebou nemůže dospět k pravému poznání Boha, je obtížné nalézt pravé náboženství, poněvadž všechna tvrdí, že mají na základě Božího zjevení pravdu. Hlavní však není náboženství, nýbrž mravnost, jež spočívá v poctivosti smýšlení; nejvyšší normou mravnosti je, aby člověk jednal ve shodě se svým přesvědčením. Charron věřil v existenci universálního mravního řádu, který je nezávislý na náboženství, a odlučoval proto „přirozenou mravnost" od náboženské. Základem přirozené morálky je následování přírody. Náboženství bez přirozené mravnosti považoval za nebezpečnější než zjevný ateismus.  Práce "O moudrosti" vzbudila velké rozhořčení v řadách teologů a autor byl obviňován i z toho, že skrytě hlásá ateistické myšlenky. Charron své názory hájil, ale 16. listopadu 1603 v Paříži náhle zemřel na mrtvici. Katolická církev dekretem ze dne 9. září 1605 zařadila jeho spis "O moudrosti" na Index zakázaných knih.  Charronova kniha "O moudrosti" se stala oblíbenou četbou svobodomyslných intelektuálů v 17. století. Zdá se, že také Descartova „provizorní morálka" byla ovlivněna některými podněty z tohoto Charronova díla.

Pierre Charron (1541 – 16. listopadu 1603) byl francouzský teolog a idealistický filosof. Byl to také přítel a žák Montaignův. I při obhajobě existence Boha vystupoval jako skeptik. Zdůrazňoval rozhodující ethický význam sebepoznání a přírodní původ moudrosti. Hlavní dílo: "De la sagesse" (O moudrosti).

Pierre Charron (; 1541 – 16 November 1603) was a French 16th-century Catholic theologian and philosopher, and a disciple and contemporary of Michel de Montaigne.


Poloha.

Obec Phalsbourg se nachází v severních Vogézách. Na její území zasahuje přírodní park "Vosges du Nord" a přeshraniční francouzsko-německá biosférická rezervace "Vosges du Nord – Pfälzerwald". Phalsbourg obklopují obce Vilsberg na severu, Danne-et-Quatre-Vents na východě, Lutzelbourg na jihu, Dannelbourg na jihozápadě a Mittelbronn na západě.

Historie.

Město Phalsbourg založil rýnský falckrabě Jiří Jan Veldenz (1543-1592) díky věnu své manželky Anny Marie, dcery švédského krále Gustava I. Vasy. Založení mělo povzbudit příchod protestantů do výhradně katolického lotrinského vévodství. Protestantský falckrabě měl panství La Petite-Pierre se zámkem Einhartzhausen, které činilo protestantskou enklávu v Lotrinsku. Nechal vybudovat město na šachovnicovém půdorysu jako symbol pořádku a modernosti. Nové obyvatele osvobodil od platby daní. Založení města povolil 27. září 1570 císař Maxmilián II. Město bylo pojmenováno "Pfalzburg", jako spojení Rýnské Falce (Pfalz) a pevnosti (Burg). Nicméně z finančních důvodů bylo město roku 1590 postoupeno lotrinskému vévodovi, který se snažil protestantství potlačovat, což vyvolávalo odpor obyvatel. Další falckrabě Jiří Gustav založil v roce 1608 město Lixheim, které mělo stejný osud.  Lixheim a Phalsbourg tvořily na krátkou dobu závislé knížectví (1629-1660) pro Henriettu Lotrinskou, sestru vévody Karla IV. Lotrinského. Lotrinsko bylo v letech 1634-1697 téměř nepřetržitě obsazeno francouzskými vojsky, proto byly městské hradby přestavěny a doplněny podle Vaubanových plánů.  Město bylo v 19. století třikrát obléháno (1814, 1815 a 1870) a vysloužilo si přezdívku "Pépinière des Braves" (Líheň udatných). Po prusko-francouzské válce připadl Phalsbourg Francii. Na základě Frankfurtské smlouvy ale bylo město připojeno k Německému císařství. Město bylo přejmenována na "Pfalzburg" a stalo se součástí kraji Saarburg v nově zřízené říšské zemi Alsasko-Lotrinsko. V roce 1914 tak zdejší branci byli povoláni do německého vojska.  V roce 1918 se Phalsbourg vrátil opět Francii. Dne 22. srpna 1919 prezident Raymond Poincaré udělil městu rytířský kříž Řádu čestné legie za jeho hrdinské akce během obléhání v roce 1870.  Během druhé světové války bylo město anektováno Třetí říší. Opět bylo přejmenováno na "Pfalzburg" a bylo připojeno k župě Westmark. Město bylo osvobozeno 7. americkou armádou 23. listopadu 1944.  V roce 1953 americké letectvo zahájilo výstavbu vojenské letecké základny. Američané ji používali do roku 1967, kdy Francie odstoupila z vojenských struktur NATO. Dnes základnu využívá 1. pluk bojových vrtulníků.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Phalsbourg (německy "Pfalzburg") je francouzská obec v departementu Moselle v regionu Grand Est. Město je obehnáno Vaubanovým opevněním. Ve městě sídlí společnost FM Logistic.

Phalsbourg (, Lorraine Franconian: "Phalsburch") is a commune in the Moselle department in Grand Est in north-eastern France, with a population of about 5,000.  It lies high on the west slopes of the Vosges, northwest of Strasbourg by rail. In 1911, it contained an Evangelical and a Roman Catholic church, a synagogue and a teachers' seminary. Its industries then included the manufacture of gloves, straw hats and liqueurs, and quarrying.


Poloha.

Ostrov Axela Heiberga, rozlohou 32. největší ostrov na světě, je ostrovem Severního ledového oceánu. Leží v blízkosti Ellesmerova ostrova který je svou odvrácenou stranou ne příliš vzdálen od severozápadního pobřeží Grónska. Při bližší specifikaci polohy je zařazován do skupiny Sverdrupových ostrovů které jsou součásti souostroví Ostrovy královny Alžběty.  Je podlouhlého tvaru, orientován je severojižně. Jeho výměra je 43 178 km², na délku měří 371 km a na šířku 246 km. Délka jeho pobřeží čítá okolo 2700 km a je zbrázděného asi 15 fjordy a 5 zálivy, většinou s ústím řek odvádějících vodu z tajících ledovců.

Situace.

Ostrov objevil a prozkoumal v roce 1900 námořník a polární výzkumník Otto Sverdrup. Povrch ostrova je převážně skalnatý a hornatý, poledníkovým směrem vedené pohoří princezny Margarety (Princess Margaret Mountain) dosahuje výšek přes 2000 m n. m.; nejvyšším bodem ostrova je hora Outlook Peak. Horský hřbet spadá strmě k západnímu břehu ostrova, východní část pohoří je naopak mírně svažitá s plošinami. Pohoří je pokryto ledovci a ledovcovými poli které zabírají zhruba třetinu plochy ostrova. Pod některými jsou hluboká jezera naplňována vodou z tajícího ledu. Klima je na ostrově tvrdé, v zimním období zde dosahují mrazy až – 40 °C, je to však jedno z nejsušších míst na celém vysokém severu.

Obyvatelstvo.

I když existují náznaky obydlení ostrova Inuity v dobách dávno minulých, v novodobých dějinách ostrov obydlen není.  V roce 1960 byla na ostrově založena, asi 8 km od pobřeží, (79°26' N a 90°46' W) sezónní výzkumná stanice McGill Arctic Research Station pro 8 až 12 vědců, kteří se zabývají převážně glaciologii, klimatologii, hydrologii, geologii, limnologii i mikrobiologii. Součásti stanice je i celoroční automatizována meteorologická stanice.

Rarity.

Na ostrově byly nalezeny zbytky zachovaného dřeva prapradávných stromů (pařezů a kořenů) které na ostrově rostly v období středního eocénu (před asi 45 milióny let). Stromy, podobné současné metasekvoji, byly vysoké až 30 m a měly v průměru okolo 1 m. Dřevo nebylo mineralizováno, ale studeným podnebím mumifikováno a teprve nedávno bylo vystaveno erozi.  Je zde unikátní vodní pramen Lost Hammer s tak slanou vodou (až 23 %), že nezamrzá ani v průběhu zimy a není přitom spojen se žádným sopečným zdrojem tepla. Ve vodě, bez volného kyslíku, ale prostoupené z podzemí vyvěrajícím metanem, žijí anaerobní organismy které metan neprodukují, ale naopak se jim živí.

Ostrov Axela Heiberga ( "Axel Heiberg Island", "Île Axel Heiberg") se nachází v nejmladším a největším teritoriu Kanady v Nunavutu, na severovýchodě Kanadského arktického souostroví, v nejsevernější oblasti Severní Ameriky.

Axel Heiberg Island (Inuktitut: "ᐅᒥᖕᒪᑦ ᓄᓈᑦ," "Umingmat Nunaat") is an island in the Qikiqtaaluk Region, Nunavut, Canada. Located in the Arctic Ocean, it is the 32nd largest island in the world and Canada's seventh largest island. According to Statistics Canada, it has an area of . It is named after Axel Heiberg.  One of the larger members of the Canadian Arctic Archipelago, it is also a member of the Sverdrup Islands and Queen Elizabeth Islands. It is known for its unusual fossil forests, which date from the Eocene period. Owing to the lack of mineralization in many of the forest specimens, the traditional characterization of "fossilisation" fails for these forests and "mummification" may be a clearer description. The fossil records provide strong evidence that the Axel Heiberg forest was a high-latitude wetland forest.


Historie.

Mezinárodní elektrotechnická komise IEC byla založena 26. června 1906.  Ústřední kancelář IEC sídlila původně v Londýně. V roce 1948 se přestěhovala do Ženevy (Švýcarsko), kde sídlí dodnes. IEC má regionální centra v Asii (Singapore), Jižní (São Paulo, Brazílie) a Severní Americe (Boston, USA).  IEC navrhla systém měr a vah, na základě kterého byla vytvořena mezinárodní soustava jednotek SI.  Od roku 1938 IEC udržuje vícejazyčný slovník elektrotechnických termínů, jehož účelem bylo sjednotit terminologii v oboru.

Příprava norem.

Technickou práci v IEC provádí asi 200 technických komisí a subkomisí a asi 700 pracovních skupin. Technické komise ve své působnosti vypracovávají technické dokumenty se specifickým zaměřením a ty se potom předkládají národním komitétům (členům IEC) k hlasování s cílem jejich schválení jako mezinárodní normy. Celkově se na technické práci IEC podílí asi 10 000 odborníků na celém světě.  Normy IEC mají čísla v rozsahu 60000–79999 a názvy tvaru "IEC 60417: Graphical symbols for use on equipment". Množství starších IEC norem bylo v roce 1997 přečíslováno přičtením 60000, takže např. původní norma IEC 27 má nyní označení IEC 60027.  IEC úzce spolupracuje s Mezinárodní organizací pro normalizaci (ISO) a s Mezinárodní telekomunikační unií (ITU). Kromě toho spolupracuje s několika významnými standardizačními organizacemi, jako je IEEE, se kterými v roce 2002 podepsala smlouvu o spolupráci, která byla doplněna v roce 2008, aby zahrnovala společné vývojové práce.  Normy vytvořené v součinnosti s ISO, jako "ISO/IEC 26300, Open Document Format for Office Applications (OpenDocument) v1.0" nesou v označení zkratku obou organizací. Označení ISO/IEC nesou publikace vytvořené Technickým výborem ISO/IEC Joint Technical Committee 1 pro informační technologie, stejně jako normy vytvořené „Komisí pro posuzování shody“ ISO CASCO. Ostatní normy vytvořené ve spolupráci mezi IEC a ISO mají čísla v sérii 80000, například IEC 82045-1.  Normy série 60000 vycházející z evropských norem mohou mít také označení začínající EN. Například IEC 60034 je také EN 60034.  Jako IEC normy jsou také přebírány harmonizované normy vytvořené jinými standardizačními organizacemi jako je BSI (Spojené království), CSA (Kanada), UL & ANSI/INCITS (USA), SABS (Jižní Afrika), SAI (Austrálie), SPC/GB (Čína) a DIN (Německo). Normy IEC harmonizované jinými standardizačními organizacemi se mohou odlišovat od původních norem.

Členství.

V současnosti má IEC 82 členských států (mezi které patří i Česká republika) a dalších 82 států má přidružené členství (Affiliate Country Programme).  Členy IEC jsou národní komitéty (), které reprezentují své národní zájmy v oboru (měly by reprezentovat výrobce, poskytovatele, distributory, spotřebitele, uživatele, státní agentury, profesní organizace a národní standardizační organizace).

Externí odkazy.

WWW stránky technických komitétů  Normy IEC a nástroje v databázovém formátu

Mezinárodní elektrotechnická komise (IEC, , ), je světová organizace založená roku 1906, která vypracovává a publikuje mezinárodní normy pro elektrotechniku, elektroniku, sdělovací techniku a příbuzné obory.  Jejím posláním je propagovat a podporovat mezinárodní spolupráci v otázkách normalizace elektrotechniky a příbuzných oborů. Existence mezinárodních norem přispívá k omezování obchodních bariér, což vede k otvírání nových trhů a podpoře hospodářského růstu. Normy IEC by měly přispívat k bezpečnosti, ochraně zdraví a životního prostředí.

The International Electrotechnical Commission (IEC; in French: "Commission électrotechnique internationale") is an international standards organization that prepares and publishes international standards for all electrical, electronic and related technologies – collectively known as "electrotechnology". IEC standards cover a vast range of technologies from power generation, transmission and distribution to home appliances and office equipment, semiconductors, fibre optics, batteries, solar energy, nanotechnology and marine energy as well as many others. The IEC also manages four global conformity assessment systems that certify whether equipment, system or components conform to its international standards.  All electrotechnologies are covered by IEC Standards, including energy production and distribution, electronics, magnetics and electromagnetics, electroacoustics, multimedia, telecommunication and medical technology, as well as associated general disciplines such as terminology and symbols, electromagnetic compatibility, measurement and performance, dependability, design and development, safety and the environment.


Nové zpracování.

Kromě toho, Holmesův věrný přítel a společník Dr. Watson je pečlivě vylíčen jako normální, vcelku inteligentní muž, který však pochopitelně nechápe Holmesovy myšlenkové postupy při vyšetřování, na rozdíl od minulých zpracování, kde býval líčen, jako muž téměř podprůměrné inteligence bez špetky důvtipu. Zpočátku hrál Watsona David Burke, který dříve hrál padoucha v adaptaci " The Adventure of Coronet Beryl" pro BBC sérii z r. 1965, s Douglasem Wilmerem a Nigelem Stockem v hlavních rolích . Burke se objevil v první řadě, než seriál opustil, kvůli pozvání ke vstupu do Royal Shakespeare Company. Byl tedy nahrazený Edwardem Hardwickem, který hrál Watsona pro zbytek cyklu. Z celkového počtu 60 příběhů o Holmesovi napsaných Sirem Arthurem Conanem Doylem, 42 bylo zpracováno v řadě 36 hodinových epizod a pět jako celovečerní speciály.  Série byla původně produkována Michaelem Coxem. Scenárista byl John Hawkesworth, který psal mnohé epizody. Mezi další autory přispívající ke scénářům patří Alexander Baron, Jeremy Paul, TR Bowen a Alan Plater. Venkovní replika Baker Street byla postavena v ateliérech Tv Granada v Quay Street v Manchesteru, kde později tvořila ústřední část Granada Studios Tour - atrakce pro turisty do uzavření v roce 1999.

Herecké obsazení.

Kromě Jeremyho Bretta, Davida Burka a Edvarda Hardwicka, hrála významnou roli Rosalie Williams jako hospodyně paní Hudsonová a Colin Jeavons jako inspektor Lestrade ze Scotland Yardu. Také se v několika epizodách objevil Charles Gray jako Holmesův bratr Mycroft Holmes , a Eric Porter, který vylíčil profesora Moriartyho v druhé sérii Holmesových dobrodružství. Roli sluhy Joa Barnese, který se vydává za lady Beatrice v epizodě The Adventure of Shoscombe Old Place z roku 1991, hrál Jude Law, který hrál Dr. Watsona v roce 2009 ve filmu Sherlock Holmes a v jeho pokračování z r. 2011 - Sherlock Holmes: A Game of Shadows.

Předčasný konec.

Série skončila z důvodu smrti představitele Holmese ve věku 61 let, způsobené srdečním selháním v roce 1995. Bylo nicméně předem předvídáno, že vážně nemocný Jeremy Brett, který se během natáčení závěrečném běhu série, The Memoairs of Sherlock Holmes, dokonce zhroutil během natáčení jedné epizody, se sérií přestane.

K vysílání.

Řada představuje možná nejvěrnější televizní úpravu příběhů o Sherlocku Holmesovi. Jediným odchýlením se od původních příběhů bylo opuštění Holmesova kokainového návyku v epizodě "The Devil Foot" (Ďáblovo kopyto), které bylo schváleno dcerou Arthura Conana Doyla na osobní žádost Jeremyho Bretta, poté, co bylo zjištěno, že série má ze značné části dětské publikum. Nicméně, série byla velmi chválena pro své herecké obsazení, zachovanou věrnost k původnímu konceptu Doyla v charakterizaci Watsona, s přihlédnutím k jejím nevysokým výrobním nákladům a pozornosti věnované detailům.  Stejně jako vysílání ITV ve Velké Británii, byla série populární i v zahraničí a to zejména v USA, kde byly epizody vysílány na stanici PBS. Později získala řada financování v koprodukci se společností "Boston PBS broadcaster WGBH". Seriál byl vysílán na televizních stanicích "Disney Channel" a "A & E Network" v USA, a CBC v Kanadě. Ve Velké Británii se často opakovalo vysílání na Granada Plus , ITV3 a BBC 2. Zde běžela v letech 2003 - 2005 kompletní řada v sobotu odpoledne .  Série obsahující 41 epizod měla název "The Adventures of Sherlock Holmes" (1984 - 1985), V 2. sérii "The Return of Sherlock Holmes" (1986 - 1988), "Case-Book of Sherlock Holmes" (1991-1993) a "The Memoirs of Sherlock Holmes" (1994). 36 epizod bylo 50minutových a dalších pět byly celovečerní speciály.

Sherlock Holmes je televizní seriál o proslulém detektivovi, kterou vyrobila britská televizní společnost "Granada Television" mezi lety 1984 a 1994. V prvních dvou sezónách měl cyklus podtitul The Adventures of Sherlock Holmes. Série, v níž hrál slavného detektiva Jeremy Brett, byla poprvé vysílána v programu televize ITV ve Velké Británii. Jeho zobrazení je stále velmi populární, a je často označované jako konečná a nejlepší filmová verze Sherlocka Holmese.

Sherlock Holmes is the overall title given to the series of Sherlock Holmes adaptations produced by the British television company Granada Television between 1984 and 1994. The first two series were shown under the title "The Adventures of Sherlock Holmes" and were followed by subsequent series with the titles of other short story collections by Arthur Conan Doyle. The series was broadcast on the ITV network in the UK and starred Jeremy Brett (who had earlier portrayed Dr Watson on stage in the Los Angeles production of "The Crucifer of Blood" ) as the famous detective. His portrayal remains very popular and is accepted by some as the definitive on-screen version of Sherlock Holmes.  In addition, Holmes's faithful friend and companion Dr. Watson is portrayed as the kind of thoroughly competent sidekick that Holmes would want. Initially, Watson was portrayed by David Burke (who had earlier played the villain in an adaptation of "The Adventure of the Beryl Coronet" for the 1965 BBC series starring Douglas Wilmer and Nigel Stock). Burke appeared in the first year of the "Adventures" series before leaving to join the Royal Shakespeare Company. He was replaced by Edward Hardwicke, (who had earlier had a role in an adaptation of "The Greek Interpreter" for the 1968 BBC series) who played Watson for the remainder of the run.  Of the 60 Holmes stories written by Sir Arthur Conan Doyle, 42 were adapted in the series spanning 36 one-hour episodes and five feature-length specials. (Episode 40 incorporates the plot lines of both "The Adventure of the Mazarin Stone" and "The Adventure of the Three Garridebs".)


Život.

Narodil se jako syn toulouského hraběte Raimonda VI. a jeho manželky Jany, dcery anglického krále Jindřicha II. a Eleonory Akvitánské.  V roce 1216 vedl vzpouru v toulouském hrabství proti Šimonovi z Monfortu. Spolu se svým otcem se mu postupně podařilo obnovit svou mocenskou přítomnost v hrabství. V září 1217 tak Raimond VII. znovu získal Toulouse. Při jeho opětovném obléhání křižáky byl 25. června 1218 Šimon z Montfortu zabit kamenem vystřeleným z praku. Po jeho smrti přešel Raimond do úspěšné protiofenzivy a do roku 1222 získal jeho zásluhou jeho otec nazpět většinu svých území.  V letech 1227–1229 pokračovala královská armáda pod vedením Humberta z Beaujeu v křížové výpravě proti albigenským zahájené Ludvíkem VIII. Sám král Ludvík IX. se tažení nezúčastnil. Výprava byla ukončena pařížskou smlouvou podepsanou 12. dubna 1229. Raimondu VII. se sice podařilo udržet většinu svých území, ale jeho dcera a jediná dědička Jana se měla provdat za jednoho z Ludvíkových bratrů a přinést mu věnem hrabství Toulouse. Pokud by Raimond neměl další potomky, měla Jana zdědit i ostatní jeho panství. Kdyby se Jana se svým manželem nedočkala potomků, mělo se celé jejich panství stát součástí francouzské koruny. Ludvík smlouvou získal severní část albigenského kraje včetně města Albi. Získal také do zástavy sedm hradů včetně citadely v Toulouse.  Roku 1241 se Raimond v marné touze po synovi, jehož narozením by zvrátil situaci ve svůj prospěch, rozvedl se svou ženou Sanchou, dcerou aragonského krále Alfonse II. Poté začal jednat o manželském sňatku se Sanchou, dcerou provensálského hraběte Ramona Berenguera V. Ke sňatku bylo zapotřebí papežského dispenzu. Papež Celestýn IV. právě zemřel a volba nového se v dohledné době nekonala. Raimond se tedy roku 1243 oženil s Markétou, dcerou Huga z Lusignanu. Neplodný svazek byl zrušen z důvodu blízkého příbuzenství v září 1245. Raimond se syna nedočkal a zemřel v září 1249. K poslednímu odpočinku byl uložen vedle své matky v klášteře Fontevrault.

Raimond VII. z Toulouse též Raimond VII. ze Saint-Gilles ( "Ramon VII de Tolosa", "Raymond VII de Toulouse", červenec 1197, Beaucaire – 27. září 1249, Millau) byl hrabě z Toulouse, vévoda z Narbonne a markýz z Provence od roku 1222 až do své smrti.

Raymond VII (July 1197 – 27 September 1249) was Count of Toulouse, Duke of Narbonne and Marquis of Provence from 1222 until his death.


Život.

Narodil se jako syn toulouského hraběte Raimonda V. a jeho manželky Konstancie, dcery francouzského krále Ludvíka VI. Vládu převzal po smrti otce roku 1194 a ihned se mu podařilo zničením kláštera Saint-Gilles popudit proti sobě papeže Celestýna III., který jej exkomunikoval. Celestýnův nástupce Inocenc III. přislíbil Raimundovi zrušení exkomunikace, pokud podpoří křížovou výpravu do Svaté země a boj proti herezi.  Od roku 1204 tak přicházeli do země papežští legáti v podobě cisterciáků a španělských kleriků a snažili se kázáním přesvědčit obyvatelstvo k návratu k víře pravé. V roce 1207 hrabě dostal od papeže výtku, že nedodržuje přísahu, nadržuje herezi a neposlouchá svatého otce. Nad jeho zeměmi byl vyhlášen interdikt, kdy nemohly probíhat bohoslužby a být udělovány svátosti. 14. ledna 1208 byl zabit papežský legát Petr z Castelnau. Vražda se stala důvodem k nové exkomunikaci hraběte a jeho obvinění z hereze, což by znamenalo konfiskaci jeho obrovského majetku pro něj i jeho dědice. Hrabě se pokusil s kurií vyjednat smír a vydal sedm vyžádaných strategicky položených hradů.  Zatímco se chystal na veřejné pokání v Saint-Gilles, tak k papežským výzvám dosud vlažný francouzský král Filip II. dal svolení svým vazalům, aby se zúčastnili křížové výpravy na jih. 18. června 1208 se Raimund veřejně kál, nechal se před opatstvím jen v košili zbičovat a následně byl donucen přislíbit poslušnost vůdcům kruciáty.  Během června 1208 se shromáždilo křižácké vojsko živené přísliby o odpustkách a majetku nevěřích v Lyonu. Raimond se k vojsku připojil ve Valence a vydal jako rukojmího svého syna. Následoval masakr v Béziers a obléhání Carcassonne, jehož kapitulace vyústila ve volbu nového pána zabraného panství, jímž se stal Šimon z Montfortu. Místní vikomt Raimond Roger Trencavel zemřel v listopadu téhož roku ve vězení. Zdá se, že Raimond z Toulouse se během těchto událostí v křižáckém táboře zdržoval, ale aktivně se neúčastnil, což vedlo k jeho dalšímu obvinění, že neplní dané sliby. Marně se pokusil získat na svou stranu krále Filipa II. a při osobní audienci u papeže se dočkal příslibu soudního procesu. Příští dva roky se vyjednávalo a 27. ledna 1211 na koncilu v Montpellieru dostal Raimond od papežských legátů seznam požadavků, které rozhodně nemohl přijmout. Měl se vzdát vlády, vstoupit do rytířského řádu a povinně se zúčastnit kruciát do Svaté země. 15. dubna 1211 byl papežem opět exkomunikován, stáhl se do Toulouse a chystal se na válku, která byla již od počátku křížové výpravy vedena s nevídanou krutostí. Kataři byli hromadně upalováni, mnohá obléhání končila maskarem poražených a to na obou stranách.  V září 1211 byl Montfortem poražen u Castelnaudary. Rok 1213 mu přinesl dočasnou naději, když papež na základě diplomatického umění aragonského krále Petra II. nařídil Montfortovi, aby vrátil Raimondovi jeho území. Po nátlaku papežských legátů svá nařízení odvolal a Petra II. si v bitvě u Muretu našla smrt. Raimond se spasil útěkem a vyhledal azyl na anglickém dvoře. Papežský legát Petr z Beneventa sice zařídil Raimondovi po návratu roku 1214 zproštění viny, ale země hraběte byly nadále pod nadvládou Šimona z Montfortu a to po lateránském koncilu se souhlasem papeže.  Do následné vzpoury se zapojil i Raimondův syn a podařilo se mu dobýt Beaucaire. Začal vydávat listiny s tituly, které mu měly náležet. 13. září 1217 Raimond VI. v čele okcitánského vojska hladce vtáhl do svého bývalého města Toulouse a začala horečná výstavba křižáky zbořených hradeb, na níž se podílely všechny vrstvy obyvatelstva. Následovalo dlouhé obléhání. Na začátku června přijel do města Raimond VII. s posilami. 25. června 1218 byl Montfort příhodně zabit kamenem z katapultu. O rok později město marně obléhal francouzský princ Ludvík.  Raimond VI. získal díky oslabení křižáků až do své smrti většinu svého původního území. Zemřel exkomunikovaný v srpnu 1222 přikryt řádovým pláštěm johanitů a byl pohřben do prostého hrobu mimo posvěcenou půdu na pozemku johanitského konventu a ani snaha jeho syna o zproštění klatby nepřinesla žádaný výsledek.

Rodina.

Raimond byl ženatý mnohokrát a zdá se, že své manželky týral. Beatrix z Béziers, která byla v kontaktu s katarským učením, Raimond zapudil, čímž proti sobě popudil Trencavely, své vazaly. Sňatkem s Johanou byl sice zažehnán vleklý konflikt jeho rodu s vládci Akvitánie, ale manželství se stejně jako ta předchozí nepovedlo. Však ještě v době Janina sňatku dvě z jejích předchůdkyň žily, první v klášteře v Albi a druhá zapuzena. Poslední manželkou byla Eleonora, sestra aragonského krále Petra a přestože byla zřejmě neplodná, nebyla svým chotěm zapuzena a zemřela po únoru 1226 jako vdova.

Raimond VI. z Toulouse ( "Ramon VI de Tolosa", "Raymond VI de Toulouse", 27. října 1156, Saint-Gilles – 2. srpna 1222, Toulouse) byl hrabě z Toulouse, Saint-Gilles, Rouergue a markýz provensálský. Na svém území nechal Raimund stejně jako jeho otec volně praktikovat příznivce katarské církve, což se mu stalo osudným.

Raymond VI (; October 27, 1156 – August 2, 1222) was Count of Toulouse and Marquis of Provence from 1194 to 1222. He was also Count of Melgueil (as Raymond IV) from 1173 to 1190.


Život.

Studoval v Berlíně na misijní škole Jana Jeníka a v Rotterdamu. Roku 1826 byl rotterdamskou misijní společností poslán do Batavie, dnešní Jakarty, kde se během dvouletého pobytu naučil čínsky. Odešel pak přes Singapur do Bangkoku a Macaa, odkud podnikal cesty po čínském pobřeží. R. 1835 vstoupil do anglických služeb jako tlumočník, později tajemník vyslanectva, čímž zvlášť v 1. opiové válce (1839–1842) svou znalostí poměrů a jazyka prokázal Anglii cenné služby.  R. 1844 zřídil v Hongkongu spolek pro vzdělávání domorodých misionářů. Někteří z nich byli skuteční konvertité, jiní však byli závislí na opiu a chtěli pouze získat peníze, a právě obětí jejich podvodů se Gűtzlaff nakonec stal. Hlásili mu případy náboženských konverzí a prodejů Nového zákona, přitom však ani nenavštívili místa, o kterých to tvrdili. Exempláře Nového zákona, které jim Gűtzlaff poskytl, prodali zpět vydavateli, který je pak Gűtzlaffovi prodal podruhé.  Gűtzlaff zemřel v Hongkongu v roce 1851, otřesen odhalením těchto podvodů. Našel však svého pokračovatele. Čínskou evangelizační společností ("Chinese Evangelization Society"), kterou založil, totiž prošel James Hudson Taylor, který se stal zakladatelem úspěšné Vnitročínské misie ("China Inland Mission"). Jedna z ulic Hongkongu nese na Gűtzlaffovu počest jeho jméno.

Rodina.

Gűtzlaff byl třikrát ženat. Poprvé se oženil v Singapuru v roce 1829, jeho ženou se stala misionářka Maria Newell. Byla to první svobodná žena s tímto posláním, která na Dálný východ přicestovala za London Missionary Society, což bylo naprosto ojedinělé. V roce 1831 však zemřela po porodu dvojčat, stejně jako jedno z dětí. Druhé se dožilo čtyř měsíců.  Znovu se Gűtzlaff oženil v roce 1834, jeho druhá žena vedla v Macau školu a domov pro slepce. Zemřela v roce 1849 v Singapuru. Potřetí se oženil s Dorothy Gabriel v Anglii roku 1850.

Dílo.

Gűtzlaff byl velmi plodným autorem a překladatelem – sepsal řadu evangelických traktátů, vydával čínský měsíčník, spolupracoval na překladu Bible do čínštiny, sám ji překládal do thajštiny a dalších dvou dialektů. Dále napsal např.:

Reference.

"V tomto článku byly použity informace z článků a na anglické Wikipedii".

Karl Friedrich August Gűtzlaff (8. července 1803, Pyrzyce, Pomořansko – 9. srpna 1851, Hongkong) byl německý sinolog a jeden z prvních evangelických misionářů na Dálném východě – v Thajsku, Koreji a Hongkongu.

Karl Friedrich August Gützlaff (8 July 1803 – 9 August 1851), anglicised as Charles Gutzlaff, was a German Lutheran missionary to the Far East, notable as one of the first Protestant missionaries in Bangkok, Thailand (1828) and in Korea (1832). He was also the first Lutheran missionary to China. He was a magistrate in Ningpo and Chusan and the second Chinese Secretary of the British administration in Hong Kong.  He wrote widely read books and served as interpreter for British diplomatic missions during the First Opium War. Gützlaff was one of the first Protestant missionaries in China to wear Chinese clothing.


Historie.

První svatyně byla založena pravděpodobně mezi léty 221 až 227 papežem Kalixtem (217–222) při azylovém domě pro vysloužilé římské vojáky (zvaném "Taberna meritoria"), v té době zřízeném císařem Alexandrem Severem, který zde křesťany toleroval. Podle jiného podání zde existovala soukromá domácí kaple již ve 2. století (viz dále) a legenda spojuje její vznik dokonce s rokem 38 př. n. l. a se zázračně vytrysklým pramenem oleje.  Roku 340 papež Julius I. (337–352) tento titulární Kalixtův chrám dal přestavět ve větším měřítku. Půdorys a struktura zdiva se skutečně hlásí do 40. let 4. století, ke stavbám konstantinovské éry.  Nejstarší písemné prameny, a to "Statuta římských synod", uvádějí, že chrám byl zasvěcen svatým papežům Kalixtovi a Juliovi. Oproti tomu nápis na biskupském stolci udává, že jde o první křesťanský chrám zasvěcený Bohorodičce Panně Marii, ačkoliv toto privilegium podle ostatních pramenů náleží římské bazilice Panny Marie Sněžné. Následovaly stavební úpravy z 5. století a v 8. století pod vedením papeže Řehoře III.  Trojlodní románská bazilika byla na pobořených základech zbudována v letech 1140–43 za papeže Inocence II., který při stavbě hlavní lodi využil 22 žulových sloupů s jónskými či korintskými hlavicemi, přivezených z trosek Caracallových lázní, a dal vykopat hrob svého protivníka, vzdoropapeže Anakleta II., aby jej nahradil svým vlastním.  Stavební úpravy v letech 1698–1702 dovršil architekt Carlo Fontana novou fasádou kostela a kašnou na náměstí před ním. Před dokončením přestavby roku 1823 bazilika vyhořela. V letech 1866–1872 ji architekt Virginio Vespignani razantně přestavěl, mj. přeložil mozaikovou podlahu, dal doplnit všechny chybějící části mozaikové výzdoby a prolomil v západním průčelí tři okna.

Exteriér.

Západní průčelí má arkádový portikus, ochoz na balustrádě, čtyři okna z vitrajemi z 19. století, ve štítu mozaiku a nad ní zbytky smyté fresky s Kristem v mandorle mezi čtyřmi znameními evangelistů.  Mozaiky zachycují především Život Panny Marie ve 2 pásech nad sebou, spodní pás začíná vlevo Zvěstováním, a pokračuje mezi okny přes Narození, Klanění Tří králů po Obětování v chrámě; objednal je kardinál Bertoldo Stefaneschi a vytvořil malíř Pietro Cavallini roku 1291. Cyklus vrcholí nahoře uprostřed největší scénou Korunované Panny Marie nebeské královny, sedící na trůnu s Kristem mezi sedmi postavami světců: po Mariině pravici to jsou svatí Kalixtus, Vavřinec a papež Inocenc II. (který byl roku 1143 objednavatelem části tohoto pásu mozaik), a na protější straně svatí Petr, Kornelius, Julius a Kalepodius. Na spojujících pásech jsou v menším měřítku doprovodné výjevy: na oblouku proroci Jeremiáš a Izajáš, symboly čtyř evangelistů a sedm apokalyptických svícnů. Nahoře uprostřed ruka Boha Otce korunuje svého Syna, a dole uprostřed v kruhové svatozáři stojí mystický Beránek boží, k němuž ze dvou stran přichází dvanáct ovcí, tak jako apoštolové vycházejí z posvátných měst symbolizujících církev. Cyklus vrcholí dodatečně přimalovaným výjevem Nanebevzetí Panny Marie z roku 1617, který vytvořil Domenicchino uprostřed dřevěného kazetového stropu.  Ciboriový baldachýn vztyčený na 4 sloupech z červené žuly (získaných z Caracallových lázní), z větší části jej po požáru rekonstruoval architekt Vespignani po roce 1866.  Pod pódiem byla archeologicky zjištěna nejstarší část zdiva chrámu či domu z 2. století (nepřístupná). Tuto nejvýznamnější kapli celého chrámu založil kardinál Marco Sittico Altemps, který byl titulárním knězem baziliky v letech 1580–1595, a navrhl ji architekt Martino Longhi il Vecchio e Avila v 80. letech 16. století.  Raně barokní osmiboká kaple má plasticky promodelovanou klenbou s lucernou horního osvětlení, kterou v iluzivním nástavci nesou štukovaní andílci, celou ve stylu Francesca Borrominiho navrhl Antonio Gherardi (1680).  Zbudovala ji rodina dvou kardinálů rodu Bussiů v letech 1721–1726, s hrobkami obou kardinálů a epitafy na postranních stěnách. Z nich zvláště zaujme motiv "Vanitas vanitatum" („Marnost nad marnost“) na Bussiho epitafu na východní stěně (ověnčená lebka, pod ní z desky vyhlíží pár očí). Oltářní obraz "Sv. Františka Římská přijímá eucharistii" namaloval Giacomo Zoboli.

Titulus.

"Titulus S. Mariae" zavedl papež Alexandr I. kolem roku 112. Pozdější tradice přisuzuje první titul patrona této baziliky kardinálovi Kalepodiovi. Papež Kalixtus I. změnil titul baziliky roku 221 na "svatých Kalixta a Julia". Inocenc II. při vysvěcení nové baziliky zavedl osobní čestný titul „kardinál kněz chrámu Santa Maria in Trastevere“. Prvním nositelem tohoto titulu byl Jindřich Benedikt Stuart, vévoda z Yorku. Mezi další držitele onoho titulu patří např. olomoucký biskup František z Ditrichštejna či polský primas Stefan Wyszyński.

Bazilika Panny Marie v Trastevere (; ) je hlavní chrám čtvrti Trastevere (za Tiberou, v Zátibeří) v Římě, jeden z nejstarších nepřetržitě činných křesťanských kostelů, poutní chrám se statutem "basilica minor".

The Basilica of Santa Maria in Trastevere (); ) is a titular minor basilica in the Trastevere district of Rome, and one of the oldest churches of Rome. The basic floor plan and wall structure of the church date back to the 340s, and much of the structure to 1140-43. The first sanctuary was built in 221 and 227 by Pope Callixtus I and later completed by Pope Julius I. The church has large areas of important mosaics from the late 13th century by Pietro Cavallini.


Způsoby metaprogramování.

Prvním způsob je odhalení vnitřní stavby programu za běhu pomocí API (aplikačního programovacího rozhraní). Program psaný v jazyce, který umožňuje objektově orientované programování, tak za běhu může například zjistit, jaké třídy je daný objekt, jaké metody tato třída definuje, jaké mají tyto metody parametry atd. Může také s těmito strukturami manipulovat - například za běhu programu vytvářet nové třídy, měnit implementace již definovaných metod, apod. Vždy záleží na konkrétním programovacím jazyku, jeho vlastnostech a dynamičnosti.  Druhým způsobem je dynamický překlad a spuštění zdrojového kódu z výrazu, který je dynamicky generován za běhu programu. Často se jedná o řetězce, které jsou za běhu programem dynamicky sestaveny a interpretovány jako zdrojový kód. Programátor může kromě podoby interpretovaného řetězce také ovlivnit kontext, ve kterém je výsledný zdrojový kód interpretován. Díky tomu tak doslova "programy mohou vytvářet programy".  Třetím způsobem je úplně vystoupit z předmětného jazyka a použít pouze metajazyk. Univerzální systémy pro transformaci programů, které jako svůj vstup přijímají popisy jazyků a poté mohou nad tímto jazykem provádět libovolné transformace, jsou přímou implementací metaprogramování. Tento přístup umožňuje použít techniky metaprogramování i ve spojení s jazyky, které nemají žádnou vlastní podporu pro metaprogramování.

Statické jazyky.

Statické jazyky většinou neumožňují přímou interpretaci zdrojového kódu za běhu programu. Zdrojový kód musí být nejdříve zkompilován do strojového kódu, nebo bytekódu, než může být počítačem interpretován. Je však možné metaprogramování využít před tím, než je program zkompilován. Před finální kompilací programu rozhodneme, které jeho části využijeme (například pomocí podmínek v makrech) a budeme kompilovat a které části během kompilace "zahodíme". Příkladem takové techniky mohou být makra v C nebo šablony v C++.

Dynamické jazyky.

Některé dynamické jazyky dovolují programátorovi manipulovat s jejich strukturou za běhu. Příkladem takových jazyků může být například Smalltalk, Lisp, Javascript, Ruby.

Příklady.

Generativní programování.

Následující skript v bashi je příkladem generativního programování: echo '#!/usr/bin/env bash' >program for ((I=1; I<=100; I++)) do done chmod +x program Tento program (skript) vygeneruje nový program, který vytiskne na standardní výstup čísla 1 až 100. Slouží pouze pro ilustraci toho, jak jeden program může vytvořit jiný program. Výsledný program samozřejmě není nejefektivnější způsob, jak vypsat seznam čísel od 1 do 100.

Dynamické vytvoření třídy za běhu.

classes = ["Foo", "Bar", "Baz"] classes.each_with_index do |class_name, i| end  Baz.new.pozdrav # => Já jsem Baz, 3. dynamicky definovaná třída Vysvětlení: Tento skript uloží do pole řetězce Foo, Bar a Baz. Poté toto pole projde a dynamicky definuje 3 třídy. Každá z těchto tříd má definovanou svou vlastní instanční metodu codice_1, která vypíše jméno třídy, jejíž je instancí, a svoje pořadové číslo, které je v definici funkce přístupné díky uzávěře, která vzniká díky využití bloku pro definování metody.  Poté je vytvořen řetězec, který je ihned interpretován pomocí metody codice_2. Tento řetězec obsahuje jednoduché vytvoření nové konstanty, do které je přiřazena nově vytvořená třída.  V tomto příkladě se tedy jedná o kombinaci prvního a druhého výše zmíněného způsobu metaprogramování.

Dynamické přepsání metody.

Příklad dynamického přidání funkcionality již definované metodě v programovacím jazyce Ruby: class Foo end  foo = Foo.new foo.print_bar # => bar  Foo.class_eval do  Vysvětlení: Nejdříve definuje třídu Foo. V této třídě definujeme jednoduchou metodu, která vytiskne na STDOUT (standardní výstup) text "bar". Vytvoříme novou instanci třídy Foo a zavoláme na ní metodu codice_3. Na výstupu bude po spuštění programu "bar"  Poté v kontextu třídy codice_4 (codice_5) spustíme blok kódu, ve kterém můžeme s již předtím definovanou třídou manipulovat. Vytvoříme alias (alternativní jméno) codice_6 metody codice_3. Můžeme tak stejnou metodu volat pod dvěma jmény print_bar i print_bar_without_baz. Vždy se stejným výsledkem.  Dále definujeme novou metodu codice_8. Tato metoda nejdříve vypíše codice_9 a následně volá již dříve definovanou metodu codice_3 pod jejím novým alternativním jménem codice_11.  Na dalším řádku vytvoříme alias codice_3 nově definované metody codice_13. Tento nový alias přepíše původně definovanou metodu "print_bar".  Znovu zavoláme metodu codice_3 na instanci třídy codice_4 (uložené v proměnné codice_16). Výsledkem je tentokrát text "baz bar".  Podařilo se nám tedy "předefinovat" již dříve vytvořenou metodu, kterou jsme uložili pod jiným jménem. Pokud po tomto předefinování metody voláme na instancích pozměněné třídy tuto metodu, dostaneme jiný výsledek. Tento přístup programátorům umožňuje jednoduše přidávat funkcionalitu do knihoven třetích stran, bez toho, aby museli upravovat zdrojový kód těchto knihoven. Pokud programátorovi nevyhovuje konkrétní chování některé metody z knihovny, může ji předefinovat a využívat svoji pozměněnou implementaci, avšak se zachováním možnosti volání původní metody knihovny, která je poté dostupná pod jiným jménem.

Metaprogramování je skupinou programovacích technik, které umožňují psaní programů, které vytváří další programy nebo s nimi nakládají jako se svými daty. Případně se může jednat o programy, které při svém běhu mohou dělat činnosti, které by jinak musely provádět již při kompilaci.  V mnoha případech tato technika umožňuje programátorovi napsat program úsporněji (zmenšit počet jeho řádků, zjednodušit jeho vnitřní strukturu). Může také pomoci s odstraněním duplikovaného kódu v rámci programu. Jazyk, ve kterém je metaprogram napsán, se nazývá metajazykem. Jazyk programu, se kterým metaprogram manipuluje, se nazývá předmětným jazykem. Schopnost programovacího jazyka být svým vlastním metajazykem se často nazývá reflexí. Reflexe je schopnost programovacího jazyka, která programu v něm napsaném umožňuje zjistit informace o sobě samém.

Metaprogramming is a programming technique in which computer programs have the ability to treat other programs as their data. It means that a program can be designed to read, generate, analyze or transform other programs, and even modify itself while running. In some cases, this allows programmers to minimize the number of lines of code to express a solution, in turn reducing development time. It also allows programs greater flexibility to efficiently handle new situations without recompilation.  Metaprogramming can be used to move computations from run-time to compile-time, to generate code using compile time computations, and to enable self-modifying code. The language in which the metaprogram is written is called the metalanguage. The language of the programs that are manipulated is called the attribute-oriented programming language. The ability of a programming language to be its own metalanguage is called reflection or "reflexivity". Reflection is a valuable language feature to facilitate metaprogramming.  Metaprogramming was popular in the 1970s and 1980s using list processing languages such as LISP. LISP hardware machines were popular in the 1980s and enabled applications that could process code. They were frequently used for artificial intelligence applications.


Vznik.

Koncept Me 309 vznikal zhruba od poloviny roku 1940. Ideově vycházel z Bf 109 a měl být rychlejší, silněji vyzbrojený a s delším doletem než jeho předchůdce. Nový letoun měl používat nejmodernější dostupné technologie a postupy v letectví. Byl vybaven přetlakovou kabinou, zatahovacím chladičem, příďovým podvozkem, reverzní vrtulí a vystřelovacím sedadlem. Některé zdroje píšou že byl zkušebně vybaven i laminárním křídlem, podobně jako třeba P-51 Mustang. Měly být použity motory s projektovaným výkonem 1700 až 1800 ks Daimler Benz DB 603 a Junkers Jumo 213. K tomu měl Me 309 disponovat těžkou výzbrojí několika hlavňových zbraní bez nutnosti upevňování v aerodynamicky nevýhodných pouzdrech pod křídlem. Říšské ministerstvo letectví (RLM) v roce 1941 zařadilo Me 309 do objednávkového seznamu, projekční práce byly dokončeny koncem tohoto roku.  Současně probíhaly testy jednotlivých celků stroje na několika dracích Bf 109F. Bf 109 V24 (Werk-Nr.5604, VK+AB) byl zkoušen v aerodynamickém tunelu v Göttingenu s chladičem určeným pro Me 309, prototyp Bf 109 V31 (Werk-Nr.5642, SG+EK) sloužil k testům chladiče i nového řešení hlavního podvozku. Bf 109 V23 (Werk-Nr.5716, ND+IE) byl vybaven příďovým podvozkem, Bf 109 V30 (Werk-Nr.5716, ND+IE) a také Bf 109 V30a (Werk-Nr.5717, ND+IF) klimatizací a přetlakovou kabinou.  V této době opadl po úspěšných zkouškách upraveného Bf 109 G (s výkonnější pohonnou jednotkou) zájem vrchního velení Luftwaffe o Me 309. Stavba prvního prototypu však přesto pokračovala, dokončen byl v červnu 1942.

Vývoj.

První let prototypu Me 309 V1 (Werk-Nr.001, GE+CU) se konal 18. července 1942, pilotem byl Karl Baur. Použitým motorem byl řadový kapalinou chlazený dvanáctiválec Daimler-Benz DB 603 A-1 se vzletovým výkonem 1750 k. Krátce po vzletu příliš stoupla teplota chladicí kapaliny a nedostatečný tlak v hydraulice zatahování podvozku neumožnil jeho rychlé zatažení. Úvodní let tak trval pouze 7 minut. Tyto závady byly odstraněny do 7. září 1942. Navíc byl zkušební letoun vybaven reverzní vrtulí, bylo upraveno vyvážení křidélek a zesílena příďová podvozková noha. Dne 8. září 1942 Karl Baur provedl druhý zkušební let, který do přiblížení na přistání na letišti Lechfeld probíhal bez větších problémů. Po vysunutí podvozku pilot změnil úhel nastavení vrtule, což způsobilo náhlé zbrzdění Me 309 V1. Stroj následně udeřil zadní částí o zem, přičemž došlo k poškození dolní části SOP. Následně se zadní část trupu odrazila od povrchu VPD a stroj narazil příďovým kolem do betonu tak prudce, že se zlomila podvozková noha. Po opravě a optimalizaci seřízení stavěcího mechanizmu vrtule byl první prototyp přemístěn do výzkumného střediska v Leipheimu, kde probíhaly především testy vzletu a přistání. Zkoušky odhalily tendenci letounu vychylovat se ze směru vzletu nebo přistání, což bylo způsobeno celkovou směrovou nestabilitou v malých výškách. Rovněž přistávací rychlost byla mnohem vyšší, než bylo předpokládáno. Proto byl V1 v listopadu 1942 vybaven větší SOP, která měla být instalována až u třetího prototypu. Takto upravený stroj si 11. listopadu prohlédl generální inspektor stíhacího letectva Oberst Adolf Galland, který konstatoval že by mohl být Me 309 nakonec celkem dobrý stíhací letoun, ale že je vyvíjen taky nový, daleko lepší stroj. Zkušební pilot střediska v Rechlinu Ing. Beauvais Me 309 V1 znovu zalétal 20. listopadu 1942. O dva dny později uskutečnil Beauvais s Me 309 V1 zkušební souboj s Bf 109 G. Ukázalo se že byl Me 309 V1 rychlejší než Bf 109 G a měl větší dostup, Bf 109 G ale lépe manévroval.  Druhý prototyp Me 309 V2 (GE+CV) uskutečnil první let 28. listopadu 1942. Při přistání se opět zlomila příďová podvozková noha. Poškození druhého vyrobeného stroje bylo natolik rozsáhlé, že byl letoun sešrotován. V tomto exempláři byl zabudován motor DB 605 B o vzletovém výkonu 1084 kW, který v březnu 1943 obdržel také první prototyp. V této době se na V1 zkoušely čtyři svislé ocasní plochy různého tvaru.  Me 309 V3 (GE+CW) zalétaný v březnu 1943 se používal k testům maximální rychlosti. Ještě v červenci 1943 byl dokončen čtvrtý a poslední prototyp Me 309 V4 (RH+LH), který byl určen k testům palubní výzbroje. Hlavňovou výzbroj tvořila dvojice trupových kulometů MG 131 ráže 13 mm, dvojice kanónů MG 151 ráže 20 mm. Dva další kulomety MG 131 byly zabudovány v kořenech křídla a dva kanóny MK 108 ráže 30 mm v křídle vně podvozkových šachet. Po úvodních zkouškách v Augsburgu byl Me 309 V4 zničen během spojeneckého náletu. V průběhu dalších testů byl V3 vybaven přetlakovou kabinou a vystřelovací sedačkou.  Messerschmitt Me 309 byl zcela nové koncepce a byl by alespoň zpočátku náročný na výrobu, k tomu by jeho vývoj vyžadoval delší čas. Pro piloty by v této době (1942) představoval vzhledem k příďovému podvozku větší náročnost pilotáže. Ve stejné době pracovala firma Messerschmitt také na vzhledově podobném proudovém Messerschmittu Me 262, který představoval revoluční změnu v letecké válce, ve srovnání s ním se jakýkoliv vrtulový letoun jevil jako překonaný. Původně měl být Me 309 vyráběn spolu s Me 262, a nebo tvořit pojistku pro případ, že by se projekt Me 262 dostal do potíží. Nebylo možné odhadnout, zdali a kdy budou proudové motory pro Me 262 vhodné pro sériovou výrobu a zdali se je podaří vyrábět v potřebných počtech. V této době nebylo totiž jasné, jestli se podaří překonstruovat proudové motory za použití slitin, které byly k dispozici. Německo pociťovalo totiž citelný nedostatek vzácných kovů, které jsou důležitými přísadami při výrobě tepelně odolných vysokopevnostních ocelí a neželezných slitin.  Navíc zavedená letadla jako Bf 109 a Fw 190 se ukázala být značně schopná v možnostech dalšího vývoje. Nový model Bf 109 G s motorem DB 605 zcela dostačoval a nebyl důvod pro změnu výroby pro Me 309. Navíc se strategická situace Třetí říše vstupem USA do války zhoršila a bylo nutné vyrábět více letadel. Výzkumné kapacity se omezily a podporovaly se hlavně opravdu výjimečné projekty, jako právě Me 262 a nebo Do 335. Proto bylo v polovině roku 1943 po stavbě pouze čtyř prototypů vlastní vývoj Me 309 ukončen, ale letadla nepřestala létat. Sloužila k testování při vývoji Me 262.  Bylo rozpracováno více verzí, lehká stíhací, těžká stíhací, bitevní, noční stíhací a dokonce rychlostní.  Speciální provedení Me 309 mělo pod pravým křídlem nést bombu SC-1000 a pod levým křídlem kontejner (nádrž) o objemu 260 l. Je otázkou, jak by toto asymetrické uspořádání fungovalo v praxi.  Odmítnutí Me 309 vedlo profesora Messerschmitta k vývoji Me 209, který ovšem vycházel co nejvíce ze zavedeného Bf 109.

Předpokládané vlastnosti.

Nejspíše by šlo o jedno z nejrychlejších pístových letadel vůbec, které by mělo řadu tehdy opravdu pokročilých prvků. Otázka je, kolik by se z nich nakonec dostalo do sériové výroby.  Letadlo by bylo silně vyzbrojené, výkoné, s dobrým doletem a určením spíše pro operace do nižších a středních výšek a k použití taktiky Hit and run, tedy udeř a uteč.

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro Me 309 V4 Předpokládaný sériový Me 309

Messerschmitt Me 309 byl německý jednomístný stíhací dolnoplošník s příďovým zatahovacím podvozkem z doby druhé světové války. Po čtyřech prototypech byl program mimo jiné kvůli nedostatečným výkonům zastaven.

The Messerschmitt Me 309 was a prototype German fighter, designed in the early years of World War II to replace the Bf 109. Although it had many advanced features, the Me 309's performance left much to be desired and it had so many problems that the project was cancelled with only four prototypes built. The Me 309 was one of two failed Messerschmitt projects intended to replace the aging Bf 109, the other being the Me 209 of 1943.


Mládí.

Hertz se narodil v Rebríně v tehdejším Uhersku, (dnes součást obce Zemplínska Široká na východním Slovensku). V roce 1884 emigroval do New Yorku. Studoval na "City College of New York", na "Kolumbijské univerzitě" a v "Jewish Theological Seminary of America", kde získal v roce 1894 rabínskou ordinaci jako první z absolventů semináře. Svůj první rabínský post nastoupil v komunitě v Syracuse (New York).  V roce 1898 odešel do jihoafrického Transvaalu, kde nastoupil na rabínské místo ve "Witwatersrand Old Hebrew Congregation" v Johannesburgu. Zde působil až do roku 1911, přestože se ho prezident Paul Kruger za búrské války v roce 1899 snažil odstranit kvůli jeho probritským sympatiím a také proto, že se přimlouval za odstranění omezení uplatňovaných vůči Židům a katolíkům. V letech 1906–8 byl profesorem filozofie na "Transvaal University College" (později známé jako "University of the Witwatersrand").  Roku 1911 se vrátil do New Yorku do kongregace "Orach Chayim".

Vrchní rabín.

V roce 1913 byl rabi Hertz jmenován vrchním rabínem United Synagogue v Londýně; jeho soupeři byli mimo jiné rabi Moses Hyamson, rabi Lewis Daly a rabi Bernard Drachman. V této funkci zůstal Hertz až do své smrti. Období jeho působení se vyznačovalo četnými půtkami s širokou škálou osob, a to zejména uvnitř židovské komunity. Dictionary of National Biography ho popisuje jako „militantního konzervativce“.  Navzdory svému titulu nebyl všeobecně uznávanou konečnou rabínskou autoritou, dokonce ani v rámci Británie. Byl vrchním rabínem skupiny synagog známých jako "United Hebrew Congregations of the British Empire" v čele s londýnskou United Synagogue; někteří noví imigranti, kteří se přistěhovali do Británie v 80. letech, ji však nepovažovali za dostatečně ortodoxní. Hertz se je snažil ovlivnit přesvědčováním i nátlakem. Ke zvýšení jeho prestiže v této komunitě přispělo, když přesvědčil rabi Jechezkela Abramského, aby se stal předsedou londýnského bejt dinu.  Hertz si znepřátelil řadu lidí svojí silnou podporou sionismu ve 20. a 30. letech, kdy řada prominentních Židů patřila k jeho odpůrcům v obavách, že by mohl vést k obviněním vůči židovské komunitě z dvojí loajality. Hertz byl rozhodný odpůrce reformního a liberálního judaismu; nedopustil však, aby tento jeho postoj vyvolal osobní nepřátelství a v zásadě neměl výhrady proti účasti na pohřbech reformních Židů.  Současně si však svým řečnickým a spisovatelským umem, jakož i svou vzdělaností a srdečností získal respekt nejen u většiny britských Židů, ale také mimo židovskou komunitu. Jeho komentář k Tóře je stále k nalezení ve většině ortodoxních synagog a domácností ve Velké Británii.  Z titulu svého úřadu byl současně prezidentem "Jews' College" a v letech 1939–45 zde působil i jako výkonný ředitel. V letech 1922–23 byl prezidentem "Anglické židovské historické společnosti" a "Konference anglicko-židovských kazatelů". Byl členem správní rady "Hebrejské univerzity v Jeruzalémě" a předsedou vedení jejího "Institutu židovských studií". Jako viceprezident působil v řadě židovských i nežidovských organizací, jako Anglicko-židovská asociace, Londýnská nemocnice, the League of Nations Union, Národní rada pro veřejnou morálku nebo Nadace krále Jiřího pro námořníky. V roce 1942 založil společně s arcibiskupem canterburským Williamem Templem "Radu křesťanů a židů", jejímž úkolem bylo bojovat proti antižidovskému fanatismu.  Jeho dcera Judith se provdala za rabína dr. Solomona Schonfelda.  Jeho pravnučka je ekonomka Noreena Hertzová.

Reforma kalendáře.

Ve 20. letech Hertz úspěšně zorganizoval mezinárodní odpor proti navrhované reformě kalendáře. Společnost národů v té době uvažovala o zavedení nového, tzv. světového kalendáře, který měl zajistit, že určité datum připadne v každém roce na stejný den v týdnu. To by vyžadovalo, aby v každém roce byl určen jeden den (v přestupném roce dva dny), označovaný jako „světový den“, který nebude patřit do žádného týdne. Jednou až dvakrát do roka by tedy bylo mezi dvěma po sobě jdoucími „sobotami“ ne sedm, ale osm dnů. Židovský šabat, který je třeba dodržovat každý sedmý den, by tudíž připadl každý rok na jiný den v kalendářním týdnu. S podobnou obtíží by se potýkaly i mnohé křesťanské církve. Hertz si to uvědomil a podařilo se mu zmobilizovat celosvětový odpor proti tomuto návrhu.

Vyznamenání.

V roce 1943 byl jmenován Companion of Honour. Byl rovněž vyznamenán belgickým řádem Léopolda II. a obdržel medaili "Columbia University".  12. března 1996 byla na jeho někdejším domě na Hamilton Terrace 103, Maida Vale, odhalena pamětní deska.

Joseph Herman Hertz, (25. září 1872 – 14. ledna 1946) byl rabín a učenec Tóry z Horních Uher. Proslavil se zejména na pozici vrchního rabína Spojeného království, kterou zastával od roku 1913 až do své smrti v roce 1946; jeho funkční období zahrnovalo obě světové války a dobu holokaustu.

Joseph Herman Hertz (25 September 1872 – 14 January 1946) was a British Rabbi and biblical scholar. He held the position of Chief Rabbi of the United Kingdom from 1913 until his death in 1946, in a period encompassing both world wars and the Holocaust.


Situace.

Ostrovy jsou položeny v subantarktické jižní části Tichého oceánu, asi ve vzdálenosti 800 km jihovýchodně od Nového Zélandu. Souostroví je tvořeno hlavně největším ostrovem trojúhelníkové tvaru ("Antipodes Island", 20 km²) který je asi 7 km dlouhý a 3 km široký. Pak následuje podstatně menší ("Bollons Island", 2 km²) a dále několik drobných ostrůvků, např. "Leeward Island", "Archway Island", "Windward Islands" atd. Tato skupina nehostinných, neobydlených ostrovů se rozkládá přibližně na 49° 41' jižní zeměpisné šířky a 178° 45' východní zeměpisné délky. Patří mezi méně známé a nejméně navštěvované ostrovy. Ostrovy Protinožců jsou nejvýchodnějším územím na východní polokouli (měřeno od 0. poledníku); svůj název doslaly podle své přibližně protilehlé polohy vůči Londýnu.  Skalnaté ostrovy jsou sopečného původu, nejvyšším bodem je v centru ostrova momentálně neaktivní sopka Mount Galloway vysoká 366 m v jejímž kráteru je jezero o rozloze asi 5,5 ha. Pravděpodobně byla v holocénu posledním aktivním vulkánem v souostroví. Vyvřeliny mladší 1 mil. let jsou složeny hlavně z tufu a čediče který se vyskytuje u pobřeží v zátoce Anchorage Bay v podobě sloupů vysokých až 150 m. Na ostrově jsou také travnaté planiny i bažinaté oblasti s rašeliništi až 8 m hlubokými. Na severozápadě ostrova v oblasti Cave Point jsou nad hladinou moře ve výšce asi 90 m rozlehlé jeskyně. Ostrov nemá dobrý přístav, nejpříhodnější místo ke vstupu na ostrov je zátoka Ringdove Bay.  Počasí je na ostrově převážně stále větrné a často prší. Průměrná teplota je v nejteplejším období okolo +16 °C, v nejchladnějším jen +3 °C, nikdy ale neklesá pod 0 °C. Teploty mezi dnem a nocí nejsou příliš rozdílné.

Historie.

Ostrovy Protinožců objevil v roce 1800 britský kapitán Henry Waterhouse který ho původně pojmenoval "Penantipodes", což bylo postupně zkráceno na "Antipodes". Nejsou věrohodné důkazy, že ostrovy byly již předtím obydleny.  Na ostrovy tehdy připlouvalo velké množství lachtanů kteří se od roku 1805 stali pro svou kožešinu objektem lovců. Divoký lov skončil jejich brzkým vyhubením, zhruba za dva roky. Později byl proveden pokus s chovem dobytka, ten brzy skončil neúspěchem. Protože se ostrovy vyskytovaly v nebezpečných místech (časté bouřky, nemožnost orientace, skály) v blízkosti tehdejších lodních tras a předpokládala se ztroskotání, bylo na ostrově zřízeno skladiště potravin a potřebných věcí pro přežití trosečníků. Koncem 19. století byly ostrovy přiřazeny k tehdejší britské kolonií Novému Zélandu.

Fauna a flora.

Ostrovy mají za sebou dlouhou historii odloučení od jiných ostrovů a pevniny. Izolace vedla, společně s drsným podnebím a minimálním vlivem lidí nebo zvířat (vyjma dovezených myší) na prostředí, k vytvoření ekosystému značného vědeckého významu.

Flora.

Nejčastější rostlinou je trsnatá tráva "Poa litorosa" která může dorůstat za příhodných podmínek až do výše přes 1 m, na vlhkých místech zase kapradina "Polystichum vestitum" a ostřice" Carex ternaria". Ve vyšších polohách rostou plavuně, mechy a lišejníky. Na ostrovech se vyskytují čtyři endemické rostliny "Coprosma antipoda", "Gentiana antipoda", "Senecio antipodus" a "Stellaria decipiens". Roste zde i nepůvodní lipnice roční.

Fauna.

Ze savců pravidelně na ostrově vyvádějí své mladé rypouš sloní a lachtan Forsterův. Na ostrovech celoročně přebývají nebo přilétají hnízdit převážně tito ptáci:  Z výše uvedených jsou bekasina malá a kakariki antipodský považováni za endemity. Mimo tyto žijí na ostrově i druhotně rozšíření ptáci: drozd zpěvný, kachna divoká, pěvuška modrá, špaček obecný a vrabec domácí.  Vyskytuje se zde také hodně endemického hmyza je zvláštní, že mnoho druhů je nelétavých nebo jen s malými křídly, pravděpodobně je to způsobeno trvalými větry.

Současnost.

V roce 1998 byly ostrovy Protinožců vyhlášeny za součást Celosvětového dědictví s názvem "Novozélandské subantarktické ostrovy". Ostrovy jsou trvale neobydleny a pro zachování původního rázu krajiny a nerušení vzácných živočichů při hnízdění je vstup na ně novozélandskou vládou zakázán. Jsou pouze v omezeném počtu povolovány turistické plavby lodí do jejich blízkosti za účelem pozorování zvířat.

Ostrovy Protinožců ( "Antipodes Islands") je neobydlená skupinka skalnatých ostrovů nacházejících se jihovýchodně od Nového Zélandu pod jehož správu patří.

The Antipodes Islands are inhospitable and uninhabited volcanic islands in subantarctic waters to the south of – and territorially part of – New Zealand. The archipelago lies to the southeast of Stewart Island/Rakiura, and to the northeast of Campbell Island. They are very close to being the antipodal point to Normandy in France, meaning that the furthest away city from here is Cherbourg, France.  The island group consists of one main island, Antipodes Island, of area, Bollons Island to the north, and numerous small islets and stacks.  The islands are listed with the New Zealand Outlying Islands. The islands are an immediate part of New Zealand, but not part of any region or district, but instead "Area Outside Territorial Authority", like all the other outlying islands except the Solander Islands.  Ecologically, the islands are part of the Antipodes Subantarctic Islands tundra ecoregion. The islands are inscribed on the UNESCO World Heritage List, together with other subantarctic New Zealand islands. The island group is a nature reserve and there is no general public access.