Historický vývoj.

Výstavbou této linky na přelomu 19. a 20. století začala historie celého pařížského metra. Její první úsek vedl mezi stanicemi "Porte de Vincennes" a "Porte Maillot". Vzhledem k tehdejším omezeným stavebním technologiím je linka 1 je založena velmi mělko, jen několik metrů pod povrchem, nebylo možné kopat pod vodou, tudíž trasa sledovala pařížské ulice, navíc se ve velké míře používalo ještě i dřevo. Linka byla vybudována jako hloubená s bočními nástupišti. Trať měla celkem 18 stanic. Prvních osm bylo otevřeno 19. července 1900 po pouhých 20 měsících stavebních prací u příležitosti světové výstavy. Zbývajících deset stanic bylo zprovozněno mezi 6. srpnem a 1. zářím téhož roku. Z těchto 18 stanic bylo 10 vybudováno s klenbou, sedm má kovový plochý strop a stanice "Bastille" se nachází pod otevřeným nebem. Na západním konci této stanice se nachází nejužší zatáčka v celém systému metra s poloměrem pouhých 40 m. Na obou konečných stanicích byla oddělená nástupiště pro příjezd a odjezd spojená úzkou smyčkou, takže se vozy nemusely přepojovat, ale cirkulovaly. Na novou linku byly nasazeny dřevěné vozy podobné tramvajím a poháněné elektrickým proudem.  V prosinci 1900 dosáhl počet přepravených cestujících již čtyři milióny při 130 000 uživatelích denně. Proto bylo rozhodnuto zkrátit takt z deseti na čtyři minuty a počet vagónů ve vlaku zvýšit ze tří na šest, které táhly dvě lokomotivy. Rovněž byla zdvojnásobená šířka dveří.  Dne 24. března 1934 byla trať prodloužena jihovýchodním směrem ze stanice "Porte de Vincennes" do "Château de Vincennes". Další úsek byl otevřen 29. dubna 1937 na druhém konci linky ze stanice "Porte Maillot" do "Pont de Neuilly".  V období od 30. května 1963 do prosince 1964 byla linka přebudována tak, aby byl umožněn provoz vozů metra na pneumatikách. Zároveň byly rozšířeny i stanice, takže mohly být nasazeny delší vlaky. Poslední prodloužení proběhlo 1. dubna 1992 západním směrem, kdy byl zprovozněn úsek z "Pont de Neuilly" do La Défense. Krátce za Pont Neuilly vyjíždí metro na povrch, překračuje Seinu a poté se zanořuje opět do podzemí.  V roce 1997 byly staré vozy generace MP 59 nahrazeny novým typem MP 89. Linka byla přebudována jako první v pařížské síti na plně automatizovaný provoz (po lince 14, která ovšem byla jako automatická již přímo postavena). Všechna nástupiště proto byla vybavena oddělenými dveřmi. Od konce roku 2010, kdy byly nasazeny první vlaky bez řidičů, do roku 2012 jezdily na lince vlaky plně automatizované spolu s vlaky řízenými lidmi ve smíšeném provozu.

Linka 1 je nejstarší linka pařížského metra. V systému MHD je značená žlutou barvou, má 25 stanic a měří 16,5 km. Paříží prochází diagonálním směrem a spojuje severozápadní předměstí města, kde se nachází moderní čtvrť La Défense a jihovýchod města. Protože vede středem města mj. pod "Avenue des Champs-Élysées" a kolem muzea Louvre, ročně přepraví 213 miliónů cestujících (2008), což ji řadí na první místo ve vytíženosti ve zdejším metru. V roce 2010 zde byly nasazeny automatické vlaky bez řidičů, které do konce roku 2012 nahradily vozy řízené řidiči.

Paris Métro Line 1 (French: "Ligne 1 du métro de Paris") is one of the sixteen lines of the Paris Métro. It connects La Défense – Grande Arche in the northwest and Château de Vincennes in the southeast. With a length of , it constitutes an important "East-West" transportation route for the City of Paris. Excluding RER () commuter lines, it is the most utilised line on the network with 181.2 million travellers in 2017 or 496,000 people per day on average.  The line was the first to open, with its inaugural section entering service in 1900. It is also the first line on the network to be converted from manually driven operation to fully automated operation. Conversion, which commenced in 2007 and was completed in 2011, included new rolling stock (MP 05) and laying of platform edge doors in all stations. The first eight MP 05 trains (501 through 508) went into passenger service on 3 November 2011, allowing the accelerated transfer of the existing MP 89 CC stock to Line 4; however, as of 2019, Line 4 is also being converted to automatic operations. The conversion allowed Line 1 to operate as the system's second fully automated line, after Line 14.  A transition to fully automated services was done without major interruption to passenger traffic. The new MP 05 rolling stock was able to operate efficiently alongside the manually-driven MP 89 CC rolling stock until there were enough MP 05 to no longer facilitate the need of the MP 89. Full automation was achieved for evening services in May 2012, with an increase to weekend services by August 2012. As of 15 December 2012, Line 1 is 100% automated with only a few MP 89 CC trains being used during rush hours when needed. The remaining 5 trains will remain stored on Line 1 near the Fontenay workshops until a new garage for Line 4 is opened south of the new Mairie de Montrouge station in February 2013.


Název.

Slovo „kaple“ pochází z latinského ‘‘cappa, capella‘‘ (plášť, baldachýn, stříška) a v různých odvozeninách se rozšířilo do všech evropských jazyků. S významem sakrálního prostoru či modlitebny se poprvé vyskytuje v 7. století a vzniklo patrně, když se v pařížské královské modlitebně uchovával jako říšský klenot merovejské říše (domnělý) legendární plášť římského důstojníka a později biskupa a křesťanského misionáře, svatého Martina z Tours (†397), pozdějšího patrona Francie. "Capella" se postupně stala označením této modlitebny a dalších palácových kaplí evropských panovníků a odtud i pro další a další druhy kaplí. Kněz, který obstarával bohoslužby v kapli, se nazýval kaplan. Ve vrcholném středověku znamenala "capella" i hudební a pěvecký soubor kostela, odtud pochází i české „kapela“.

Kaple a kostel.

Samostatně stojící kaple se svým vzhledem a funkcí obvykle podobá kostelu, prostorové kritérium k rozlišení kostela od kaple však není jednoznačné a existují i relativně velké kaple a naopak malé kostely. Rozdíl může spočívat i v tom, že kostely patří církvi, konají se v nich pravidelné bohoslužby a jsou veřejně přístupné. V některých případech vyplývá status kaple i z toho, že kapli nevlastní či historicky ji nespravovala církev, ale byla součástí světských staveb, například hradu, zámku a podobně, a tedy v majetku různých osob. První zmínka o soukromé palácové kapli se týká Konstantinova paláce v Konstantinopoli. Církevní sněmy v raném středověku možnosti soukromých kaplí omezovaly i zakazovaly, patrně bez velkého účinku. V Anglii se jako "chapel" označovaly modlitebny nonkonformních náboženských společenství, kdežto výraz "church" znamená současně i církev, rozumí se většinovou. V římskokatolické církvi se kostel od kaple může odlišovat také tím, že se v něm trvale uchovává eucharistie.

Druhy kaplí.

Kaple souvisely s lidovou zbožností často víc než kostely, vznikaly často spontánně, ve volné krajině a z darů věřících, a proto je jich zejména v katolických krajích tak mnoho typů a druhů. Lze je třídit podle velikosti, podle stáří a stavebního slohu, podle funkce atd., jedním ze základních je roztřídění podle typu:  Některé drobné sakrální stavby jsou na pomezí mezi výklenkovou a síňovou kaplí. Prostor výklenku může být oddělen vrátky, dvířky či otevíratelnou mříží, nicméně se do něho vstupuje.jen pro údržbu nebo výzdobu. V době osvícenství nařídil Ohňový patent, aby v každém venkovském sídle typu vesnice byla z protipožárních důvodů zvonice. V Čechách tak vzniklo mnoho drobných staveb se sdruženou funkcí kaple, zvonice, případně i hasičské zbrojnice.  Bohatství spirituálních podnětů je patrné i v návrzích a realizacích kaplí od současných architektů ( např. švýcarský architekt Peter Zumthor a jeho polní kaple Bratra Klause u městečka Mechernich-Wachendorf...)

Kaple, zdrobněle kaplička, je malá křesťanská modlitebna. Může to být jak samostatně stojící budova či stavba, tak oddělená část (místnost, část místnosti či prostoru) v sakrální nebo světské stavbě (například kostele, hradě, paláci, domě, nemocnici, škole). Kaple, které je samostatnou stavbou, je často vzhledem a funkcí podobná kostelu. Kaple tak označuje velmi odlišné modlitební stavby, prostory a budovy od otevřených výklenkových kaplí až po velkolepé palácové kaple a s velmi rozmanitým určením (soukromá kaple, křestní kaple, pohřební kaple, votivní kaple apod.). Rozlišení mezi kostelem a kaplí není zcela jednoznačné, mnohé stavby jsou souběžně nebo střídavě označovány oběma názvy. Mezi rozlišovací kritéria patří velikost, vlastník a veřejná přístupnost (soukromé, hradní nemocniční, školní či obecní modlitebny mohou být spíše nazývány kaplemi), funkce (pravidelnost bohoslužeb, přechovávání eucharistie), a často je označení dáno i historicky. Od malých síňových kaplí stavební typy plynule přecházejí k výklenkovým kaplím, které v některých jazycích a zemích už ani mezi kaple počítány nejsou. Podobu výklenkových kaplí často mají i zastavení venkovních křížových cest. U některých malých kaplí může dominovat funkce zvonice, některé zvonice mohou stavebně kaple jen připomínat.

A chapel is a Christian place of prayer and worship that is usually relatively small, and is distinguished from a church. The term has several senses. Firstly, smaller spaces inside a church that have their own altar are often called chapels; the Lady chapel is a common type of these. Secondly, a chapel is a place of worship, sometimes non-denominational, that is part of a building or complex with some other main purpose, such as a school, college, hospital, palace or large aristocratic house, castle, barracks, prison, funeral home, cemetery, airport, or a military or commercial ship. Thirdly, chapels are small places of worship, built as satellite sites by a church or monastery, for example in remote areas; these are often called a chapel of ease. A feature of all these types is that often no clergy were permanently resident or specifically attached to the chapel.  Finally, for historical reasons, "chapel" is also often the term used by independent or nonconformist denominations for their places of worship in Great Britain, even where they are large and in practice they operate as a parish church.  The earliest Christian places of worship are now often referred to as chapels, as they were not dedicated buildings but rather a dedicated chamber within a building. Most larger churches had one or more secondary altars which, if they occupied a distinct space, would often be called a chapel. In Russian Orthodox tradition, the chapels were built underneath city gates, where most people could visit them. The most famous example is the Iberian Chapel.  Although chapels frequently refer to Christian places of worship, they are also commonly found in Jewish synagogues and do not necessarily denote a specific denomination. In England—where the Church of England is established by law—non-denominational or inter-faith chapels in such institutions may nonetheless be consecrated by the local Anglican bishop. Non-denominational chapels are commonly encountered as part of a non-religious institution such as a hospital, airport, university or prison. Many military installations have chapels for the use of military personnel, normally under the leadership of a military chaplain.


Vývoj firmy.

Původní zaměření na výrobu a prodej malých počítačů umožnil firmě DEC růst, aniž by se s ní její potenciální konkurenti snažili soutěžit. Popularitu si vydobyla v 60. letech 20. století řadou počítačů PDP, zejména typem PDP-8, který je považován za první úspěšný minipočítač. Roku 1970 zahájil DEC prodej počítačů řady PDP-11, která byla ještě úspěšnější a postupně nahradila většinu starších strojů PDP. S celkovým prodejem více než 600 tisíc počítačů PDP-11 se postavení firmy DEC v oboru značně upevnilo. Roku 1978 uvedla na trh počítače VAX-11 navržené jako nástupce řady PDP-11. VAX-11 se stal prvním rozšířeným 32bitovým minipočítačem; v mnoha ohledech byl schopen konkurovat větším sálovým počítačům, jako byl například System/370 firmy IBM. Počítačů VAX-11 se prodalo více než 400 tisíc kusů, a díky němu se DEC stala druhou největší firmou v oboru. Na svém vrcholu byla druhým největším zaměstnavatelem ve státě Massachusetts.  Rychlý nástup mikropočítačů na konci 80. let 20. století, a zejména zavedení výkonných 32bitových systémů v 90. letech však přinesl firmě DEC silnou konkurenci. Posledním velkým pokusem nalézt prostor na rychle se měnícím trhu bylo vytvoření 64bitových procesorů DEC Alpha 64-bit s architekturou RISC, které začala firma DEC vyvíjet jako nástupce své řady VAX-11, a chtěla je použít pro vytvoření řady vysoce výkonných pracovních stanic. I když procesory Alpha oba tyto cíle splnily, a po velkou část své existence byly nejrychlejší řadou procesorů na trhu, jejich velmi vysoké ceny způsobily, že byly překonány levnějšími procesory architektury x86 vyráběnými především firmou Intel a AMD.  Firma DEC se dostala do ztráty a po řadě úsporných kroků byla v červnu 1998 odprodána firmě Compaq, při do té doby největší fúzi v historii počítačového průmyslu. Compaq byl v té době zaměřen na podnikový trh a nedlouho předtím koupil několik dalších velkých dodavatelů; firma DEC měla silné postavení mimo USA, kde měl Compaq slabší účast. Firma Compaq však měla malou představu, co dělat se svými akvizicemi, a brzy se sama ocitla ve finančních potížích. V květnu 2002 byl Compaq převzat firmou Hewlett-Packard. Některé z produktových řad firmy DEC se stále vyrábí pod obchodním názvem HP.

Digital Equipment Corporation (výslovnost [ˈdidžitl iˈkwipmənt ˌkoːpəˈreišən]), zkráceně DEC [dek] byla jednou z prvních pionýrských společností v americkém počítačovém průmyslu. V 70. a 80. letech 20. století byly její stanice PDP a VAX nejpopulárnějšími minipočítači pro vědecké a inženýrské účely. V roce 1998 byla firma odkoupena společností Compaq, která sama byla v roce 2002 převzata firmou Hewlett-Packard. Její produktová linie je však stále vyráběna pod značkou HP (rok 2016). Vedení Digital Equipment Corporation sídlilo od založení firmy v roce 1957 do roku 1992 ve starém dřevěném mlýně ve městě Maynard ve státě Massachusetts.  Přes podobný název a částečně se překrývající oblast působnosti nemá firma Digital Equipment Corporation nic společného s firmou Digital Research. Ačkoli jejich operační systémy sdílejí několik podobných vlastností, jsou to zcela odlišné subjekty. Další firmou s podobným názvem je Western Digital.

Digital Equipment Corporation (DEC ), using the trademark Digital, was a major American company in the computer industry from the 1960s to the 1990s. The company was co-founded by Ken Olsen and Harlan Anderson in 1957. Olsen was president until forced to resign in 1992, after the company had gone into precipitous decline.  Although the company produced many different product lines over their history, they are best known for their work in the minicomputer market starting in the mid-1960s. The company produced a series of machines known as the PDP line, with the PDP-8 and PDP-11 being among the most successful minis of all time. Their success was only surpassed by another DEC product, the late-1970s VAX "supermini" systems that were designed to replace the PDP-11. Although a number of competitors had successfully competed with Digital through the 1970s, the VAX cemented the company's place as a leading vendor in the computer space.  As microcomputers improved in the late 1980s, especially with the introduction of RISC-based workstation machines, the performance niche of the minicomputer was rapidly eroded. By the early 1990s, the company was in turmoil as their mini sales collapsed and their attempts to address this by entering the high-end market with machines like the VAX 9000 were market failures. After several attempts to enter the workstation and file server market, the DEC Alpha product line began to make successful inroads in the mid-1990s, but was too late to save the company.  DEC was acquired in June 1998 by Compaq in what was at that time the largest merger in the history of the computer industry. During the purchase, some parts of DEC were sold to other companies; the compiler business and the Hudson, Massachusetts facility, were sold to Intel. At the time, Compaq was focused on the enterprise market and had recently purchased several other large vendors. DEC was a major player overseas where Compaq had less presence. However, Compaq had little idea what to do with its acquisitions, and soon found itself in financial difficulty of its own. The company subsequently merged with Hewlett-Packard (HP) in May 2002.  As of 2012, decades-old hardware, including PDP-11, VAX and AlphaServer, is being emulated in order to continue benefitting from software written long ago; funding for this is scheduled to last at least until 2030.


Život.

Tardini se narodil v Římě v roce 1888 a 20. září 1912 byl vysvěcen na kněze. V roce 1920 se stal jedním z nižších úředníků římské kurie, 16. prosince 1937 pak sekretářem Kongregace pro mimořádné církevní záležitosti. Během druhé světové války tento post hodně souvisel se zahraniční politikou a diplomacií Vatikánu, a byť byl Tardini někdy spíše vykonavatelem a zprostředkovatelem vůle papeže Pia XII. a státního sekretáře kardinála Maglioneho, měl na její tvorbě významný podíl. Z titulu své funkce vedl celou řadu jednání s velvyslanci a vyslanci cizích států a jeho podrobné deníky a poznámky jsou považovány za velmi cenný zdroj informací o politice a záměrech Vatikánu v tomto období.  V roce 1952 jej Pius XII. jmenoval státním podsekretářem pro mimořádné církevní záležitosti, v této pozici úzce spolupracoval se „státním (pod)sekretářem“ Giovannim Batistou Montinim, pozdějším papežem Pavlem VI. (státní podsekretář Montini fakticky vykonával většinu činností příslušících státnímu sekretáři, ale formálně jím jmenován nikdy nebyl a ani nebyl v této době kardinálem. Některé význačné rozhodování spadající obvykle do gesce státního sekretáře navíc vykonával osobně Pius XII., což byl patrně hlavní důvod, proč po smrti Maglioneho nikoho na jeho místo nejmenoval). Od konce roku 1954, kdy byl Montini jmenován arcibiskupem milánským, Tardini de facto vykonával funkci státního sekretáře sám, ovšem formálně se jím stal až 14. prosince 1958, kdy jej jmenoval Jan XXIII. O den později pak byl jmenován kardinálem a 27. prosince titulárním arcibiskupem laodicejským. V době těchto jmenování však již trpěl vážnými zdravotními problémy, pro chatrné zdraví koneckonců údajně odmítl jmenování kardinálem již v roce 1953 (tehdy ovšem ještě papež Pius XII. dodržoval zvyk, že kardinálů nesmí být více než 70, a Tardini nechtěl v jejich sboru zabírat místo). Jelikož Jan XXIII. omezení počtu kardinálů zrušil a na jeho jmenování trval, Tardinimu nezbylo, než je přijmout. Jeho zdraví se rychle zhoršovalo, mimo jiné se negativně projevilo zvýšené pracovní vypětí spojené s přípravou Druhého vatikánského koncilu. Kardinál Tardini zemřel 30. července 1961.

Domenico kardinál Tardini (29. února 1888, Řím – 30. července 1961, Řím) byl vlivný člen římské kurie a kardinál státní sekretář Vatikánu (1958-1961).

Domenico Tardini (29 February 1888 – 30 July 1961) was a longtime aide to Pope Pius XII in the Secretariat of State. Pope John XXIII named him Cardinal Secretary of State and, in this position the most prominent member of the Roman Curia in Vatican City.


Průběh cyklu.

Cyklus lze rozdělit na 3 fáze:  Počty molekul v následujícím popisu jsou uvedené pro jednu úplnou otáčku cyklu.

Fixace CO.

Ze tří molekul ribulosy-5-fosfátu (Rbu-5-P) se za pomoci fosforibulosa-kinasy a 3 ATP vytvoří 3 molekuly ribulosa-1,5-bisfosfátu (Rbu-1,5-P), který je substrátem. 3 molekuly Rbu-1,5-P reagují se 3 molekulami CO za vzniku 6 molekul 3-fosfoglycerátu (3-P-Gri). Karboxylace je katalyzována enzymem ribulosabisfosfát-karboxylasa/oxygenasa (RuBisCO). Enzym 3-fosfoglycerát-kinasa za spotřeby 6 ATP přemění 6 molekul 3-P-Gri na 6 molekul 1,3-bisfosfoglycerátu (1,3-P-Gri).  Karboxylace pomocí enzymu RuBisCO probíhá přes řadu meziproduktů. Z C uhlíku ribulosa-1,5-bisfosfátu se odejme proton a vzniká endiolát, který nukleofilně reaguje s CO. Na vzniklou β-oxokyselinu se rychle aduje na uhlík C voda. Vzniklý adiční produkt se štěpí na 2 molekuly 3-fosfoglycerátu.

Redukce.

6 molekul 1,3-P-Gri se pomocí 6 NADPH a enzymu glyceraldehyd-3-fosfát-dehydrogenasy zredukuje na 6 molekul glyceraldehyd-3-fosfátu (Gri-3-P). 5 ze 6 molekul pokračuje v cyklu dále, 1 molekula je produktem fotosyntézy, ze kterého se poté syntetizují další látky (sacharidy, škrob, bílkoviny, …).

Regenerace.

Z 5 molekul Gri-3-P se musí vytvořit 3 molekuly Rbu-5-P. Pozoruhodná řada reakcí je podobná pentosové dráze. Reakce probíhají bez spotřeby další energie (ATP) nebo redukčních ekvivalentů (NADPH). Regeneraci můžeme rozdělit na 4 skupiny reakcí (v závorce jsou použité enzymy):  Z dvou molekul Gri-3-P se pomocí enzymu triosafosfát-isomerasa vytvoří 2 molekuly dihydroxyacetonfosfátu (→C'). Výslednými pětiuhlíkatými látkami jsou 2 molekuly xylulosa-5-fosfátu (→C'), která se na Rbu-5-P převede enzymem fosfopentosa-epimerasa, a 1 molekula ribosa-5-fosfátu (→C), který se izomeruje ribosafosfát-isomerasou.

C-rostliny.

Rostliny, které fotosyntetizují pomocí Calvinova cyklu, se nazývají C-rostliny. Patří mezi ně většina kulturních rostlin (např. obilniny (mimo kukuřice), řepa, slunečnice, …). C-rostliny, vznikající během Mezozoika a Paleozoika, předcházely C-rostlinám a stále představují 95 % zemské rostlinné biomasy.  Rostliny, které žijí pouze z C fixace, mívají úspěch v místech se středními teplotami a slunečním zářením, kde je ve vzduchu přes 200 ppm oxidu uhličitého a hodně podzemní vody. Jejich nevýhodou, že více než 50 % vyrobených produktů souběžně spotřebovávají – zoxidují při tzv. fotorespiraci – a vytvářejí tedy méně zásobních látek.  C mohou žít v místech, kde mají nedostatek oxidu uhličitého, protože disponují mechanismem pro koncentrovaní CO (Hatch-Slackův cyklus).  Zajímavou adaptaci mají sukulentní rostliny (tzv. CAM-rostliny). Jejich průduchy musí být přes den uzavřeny. CO je přijímán jen v noci a vázán do kyseliny jablečné. Z ní je podle potřeby uvolňován pro Calvinův cyklus. Toto přizpůsobení se nazývá CAM cyklus (je úpravou Hatch-Slackova cyklu).  Užití izotopově značeného CO u rostlin C vykazuje vyšší vyčerpání uhlíku C než u rostlin C.

Calvinův cyklus je metabolická dráha fixace a redukce oxidu uhličitého probíhající v temnostní fázi fotosyntézy (sekundární děje) za vzniku sacharidů. Bývá nazýván také C-cyklus, protože prvním stabilním meziproduktem je tříuhlíkatý 3-fosfoglycerát.  CO je řadou enzymatických reakcí za spotřeby redukčních ekvivalentů (NADPH) a energie (ATP) ze světelné fáze fotosyntézy vázán na výchozí akceptor ribulóza-1,5-bisfosfát a redukován na tříuhlíkatý sacharid glyceraldehyd-3-fosfát, který je dále přeměněn na složitější sacharidy (cukry) a další organické látky (škrob, bílkoviny, …).  Cyklus byl objeven vědci Melvinem Calvinem, Andrewem Bensonem a Jamesem Basshamem. Využitím izotopu uhlíku C jako indikátoru dokázali zmapovat úplnou dráhu, kterou uhlík putuje skrze rostlinu při fotosyntéze - od jeho absorpce z atmosféry (jako CO až po přeměnu na sacharidy a jiné organické sloučeniny. Calvinovi byla v roce 1961 udělena Nobelova cena za výzkumy asimilace oxidu uhličitého v rostlinách.

The Calvin cycle, light-independent reactions, bio synthetic phase, dark reactions, or photosynthetic carbon reduction (PCR) cycle of photosynthesis are the chemical reactions that convert carbon dioxide and other compounds into glucose. These reactions occur in the stroma, the fluid-filled area of a chloroplast outside the thylakoid membranes. These reactions take the products (ATP and NADPH) of light-dependent reactions and perform further chemical processes on them. [The Calvin cycle uses the reducing powers ATP and NADPH from the light dependent reactions to produce sugars for the plant to use. These substrates are used in a series of reduction-oxidation reactions to produce sugars in a step-wise process. There is not a direct reaction that converts CO2 to a sugar because all of the energy would be lost to heat.] There are three phases to the light-independent reactions, collectively called the "Calvin cycle": carbon fixation, reduction reactions, and ribulose 1,5-bisphosphate (RuBP) regeneration.  Though it is called the "dark reactions", the Calvin cycle does not actually occur in the dark or during nighttime. This is because the process requires reduced NADP which is short-lived and comes from the light-dependent reactions. In the dark, plants instead release sucrose into the phloem from their starch reserves to provide energy for the plant. The Calvin cycle thus happens when light is available independent of the kind of photosynthesis (C3 carbon fixation, C4 carbon fixation, and Crassulacean Acid Metabolism (CAM)); CAM plants store malic acid in their vacuoles every night and release it by day to make this process work.


Charakter a význam stanice.

Stanice leží přímo v centru metropole. Kříží se zde pět linek (1, 4, 7, 11 a 14). Pomocí pohyblivých chodníků a tunelů pro pěší je navíc spojená s další významnou stanicí Châtelet – Les Halles, kde se kříží linky RER A, B a D.  Protože se na malém území sbíhá tolik linek, které jsou navzájem propojeny přestupními chodbami, jsou jednotlivá nástupiště od sebe vzdálená. Nástupiště linky 1, která vede pod ulicí Rue de Rivoli a linky 4 pod ulicí "Rue des Halles" leží severně od náměstí "Place du Châtelet". Pod náměstím samým jsou nástupiště linky 7, která vede po nábřeží "quai de Gesvres", a linky 11 pod "avenue Victoria". Linka 14 leží ještě na nižší úrovni diagonálně pod těmito linkami. Severně se nachází stanice RER "Châtelet – Les Halles".

Historie.

Stanice byla otevřena již na prvním úseku linky 1 dne 6. srpna 1900. Dne 21. dubna 1908 bylo zprovozněno nástupiště linky 4, která odtud vedla na sever do Porte de Clignancourt. Když byl dokončen tunel pod Seinou, byla 9. ledna 1910 linka 4 ze stanice "Châtelet" propojena i s jižním úsekem na levém břehu do stanice Raspail. 16. dubna 1926 přibylo nástupiště pro linku 7 v rámci úseku o Palais Royal ↔ Pont Marie. 28 dubna 1935 byla zprovozněna první část linky 11 ze "Châtelet" do stanice Porte des Lilas. Jako poslední přibyla linka 14 dne 15. října 1998 na trati mezi Madeleine a Bibliothèque François Mitterrand.  V rámci modernizace a přechodu na automatizovaný provoz na lince 1 byla nástupiště zvýšena ve dnech 7.–8. března 2009.

Název stanice.

Jméno stanice je odvozeno od názvu náměstí "Place du Châtelet", které bylo zase nazváno po budově bývalého královského vězení Grand Châtelet zbořeného v roce 1808. Původní název stanice zněl "Pont Notre-Dame" podle nedalekého mostu vedoucí na ostrov Cité. 1. listopadu 1926 byla stanice přejmenována na "Pont Notre-Dame – Pont au Change", podle druhého mostu na ostrov. Současný název nese stanice od 15. dubna 1934.

Châtelet je jedna z nejdůležitějších přestupních stanic pařížského metra. Nachází se na hranicích 1. a 4. obvodu v Paříži. V roce 2004 byla se svými 12,84 milióny cestujících 10. nejvytíženější stanicí zdejšího metra.

Châtelet () is a station of the Paris Métro and of Île-de-France's regional high-speed RER in the centre of medieval Paris and the 1st arrondissement and 4th arrondissement. It serves lines line A, line B, and line D of the RER and serves lines 1, 4, 7, 11, and 14 of the Paris Métro and is the southern terminus of Paris Métro Line 11. The station is made up of two parts connected by a long corridor: Lines 7 and 11 under the Place du Châtelet and the Quai de Gesvre (site of the original medieval river port of Paris), next to the Seine; Lines 1, 4 and 14 towards Rue Saint-Denis and the Rue de Rivoli.  Châtelet is connected by another long underground corridor to the southern end of the RER station Châtelet–Les Halles, the northern end of which is again connected to the Métro station Les Halles. The distance from Line 7 at Châtelet to the RER lines at Châtelet–Les Halles is approximately . It is the ninth-busiest station on the Metro system.


Název.

V němčině se město dříve nazývalo podle rodiny Spindlerových, která vlastnila v obci mlýn. Předtím se však obec vždy jmenovala Svatý Petr (dnes část města). Jenže v žádosti o povolení stavby kostela, zaslané císaři, bylo u podpisů rovněž uvedeno – sepsáno ve Špindlerově mlýně. Žádost totiž občané sepisovali právě v tomto mlýně Špindlerů. A jelikož jsou podobné názvy obcí v německy mluvících zemích časté, došlo k omylu a zpět se vrátilo povolení ke stavbě kostela v obci Špindlerův Mlýn. Občané raději obec přejmenovali, aby mohli stavět. Zaslání nové žádosti by mohla být brána jako urážka neomylného úřadu a kostel by tu už určitě nestál.  Ve stabilním katastru z roku 1842 se objevuje Špindlerův mlýn jako Břetenský mlejn (později je běžně nazýván Vřetenový Mlýn), což vzniklo naivním překladem německého "Spindelmühle" ("Spindel" – "vřeteno", "Mühle" – "mlýn").

Historie.

Nejstarší dochovaný záznam o Špindlerově mlýně pochází z počátku 16. století, kdy několik chalup sloužilo jako útočiště horníkům pracujícím v nedalekých hutích, které zpracovávaly železnou rudu. Mezi lety 1516–1521 český král Ludvík Jagellonský povolil horníkům lhůty k placení desátků a úlevy. Těžba rud stříbra, mědi a arsenu přilákala Kryštofa z Gendorfu, který posléze získal vrchlabské panství a výrazně se zasloužil o to, aby bylo Vrchlabí roku 1533 povýšeno na horní město. O sto let později, v roce 1621, dokonce putoval do Prahy ze Svatého Petra náklad mědi a stříbra cca za 10 000 zlatých. V 17. století těžbu přerušila třicetiletá válka. Poté doly změnily majitele, ale snahy těžbu obnovit se ukázaly marné. Poslední pokusy o znovuobnovení těžby proběhly na začátku 20. století.

Rozvoj cestovního ruchu.

Od počátku 19. století se ve Špindlerově Mlýně začal rozvíjet cestovní ruch. V druhé polovině 19. století došlo k proměně několika opuštěných chalup na horské letovisko. Ke zvýšení dostupnosti celé oblasti přispělo zbudování silnice z Vrchlabí v roce 1872. Roku 1888 zde začaly fungovat lázně. Na konci 19. století, v roce 1894, bylo na území Špindlerova Mlýna celkem 18 hotelů a restaurací. Cestovní ruch (pohostinství) tak pomalu začal nahrazovat pastevní (tedy budní) i těžební hospodářství.  Do 20. století zde bylo populární trávit čas především v létě, postupně se zde začaly provozovat i zimní sporty. První sedačková lanovka zde byla zprovozněna v roce 1947, vedla ze Svatého Petra na Pláň. K roku 2016 zde bylo celkem 43 hotelů, 134 penzionů a 23 horských bud. Středisko navštěvují především čeští turisté, ve velkém sem jezdí také Němci, Poláci či Nizozemci.  Po druhé světové válce se zde pastevní hospodářství a celkově zemědělství přestalo na úkor turistickému ruchu provozovat.

Sporty.

Zima.

Město se řadí k nejznámějším a nejnavštěvovanějším střediskům zimních sportů v České republice. Lůžková kapacita se pohybuje kolem 10 tisíc lůžek. Špindlerův Mlýn má pro zimní sporty ideální podmínky. Lyžařské a běžecké tratě jsou v provozu až 5 měsíců v roce. Profesionálně upravované sjezdové tratě různého stupně obtížnosti dosahují celkové délky 25 km. Celkem 14 lanovek a vleků zajišťuje přepravní kapacitu 17 500 lyžařů za hodinu. S jedním skipasem lze lyžovat na sjezdovkách ve 4 lyžařských areálech (Stoh, Medvědín, Hromovka a Labská). Většinu sjezdovek tu v případě nižší sněhové pokrývky uměle zasněžují.

Léto.

Špindlerův Mlýn nabízí mnoho atrakcí i v létě. V letních měsících jsou zde ideální podmínky pro pěší turistiku a horská kola. Ve Špindlerově Mlýně se mimo jiné nachází i aquapark, bobová dráha či lanové centrum. Špindlerův Mlýn se stal křižovatkou turistických tras. V samotném centru města začíná nejstarší turistická trasa v Krkonoších, Harrachovská cesta. Ta vede na Labskou boudu. V okolí je možné navštívit turistické chaty Špindlerovu boudu, ruinu Petrovy boudy a další. Okolí Špindlerova Mlýna lze projít po turistických trasách přes Horní Mísečky, pramen Labe, Sněžné jámy a Labskou boudu. Na jihovýchodě vede turistická trasa na Výrovku nebo na Friesovy boudy a chalupu Na Rozcestí. Ze Špindlerova Mlýna vede vcelku přímá turistická trasa na Sněžku; měří zhruba 10 kilometrů.

Přírodní poměry.

Špindlerův Mlýn leží v nadmořské výšce 575 –1555 m v Krkonoších. Nejvyšším bodem obce je Luční hora, druhá nejvyšší hora České republiky. Leží při soutoku řeky Labe a Svatopetrského potoka, nazývaného též Dolský potok.

Části města.

Město se dělí na části, které odpovídají katastrům, a ty dále na základní sídelní jednotky:

Špindlerův Mlýn () je město v Krkonoších a zároveň nejnavštěvovanější horské středisko v Česku. Žije zde  obyvatel. Město má rozlohu 7690,91 hektarů. V centru města končí silnice II/295, na kterou navazuje horská silnice na Špindlerovu boudu.

Špindlerův Mlýn (; , formerly also "Spindelmühle") is a town in the Krkonoše mountains in the Hradec Králové Region of the Czech Republic. It is one of the most frequented ski resorts in the country.


Charakter provozu.

Vzhledem k tomu, že centrum Paříže nemá tramvajové spojení, doplňují síť metra právě autobusové linky. Jejich síť je relativně hustá (v provozu je okolo 10 000 vozidel, z toho přes 4000 patří RATP). Soukromí provozovatelé jsou organizování ve sdružení Organisation professionnelle des transports d'Île-de-France ("Profesní organizace dopravy v Île-de-France"), obsluhují ale většinou příměstskou oblast, nikoliv centrum. V samotném centru města vede pouhých 65 linek.  Od roku 2000 je systém autobusové dopravy rozšiřován a zdokonalován; byly zřízeny speciální pruhy pro autobusy a taxíky, které jsou od ostatních pruhů fyzicky odděleny.  V noci je doprava zajištěna tzv. systémem Noctilien, v rámci nějž existuje 47 nočních linek. Noční linky se od denních, které jsou číslované mezi čísly 20–99, liší písmenem N před číslem a také symbolem v informačním systému, kde je písmeno doplněno červenou hvězdičkou .

Vozidla.

V současnosti jsou v Paříži v provozu následující typy autobusů:

Historie.

Blaise Pascal začal provozovat první veřejnou dopravu v Paříži již v roce 1662. Od krále Ludvíka XIV. obdržel privilegium založit společnost pro provozování omnibusů, které jezdily po pěti tratích. Síť se nazývala "carrosses à cinq sols" (kočár za pět soldů). První linka byla otevřena 18. března mezi Lucemburským palácem a bránou Saint-Antoine se sedmi kočáry. Pět dalších linek bylo zprovozněno od dubna do července 1662, ale na každé jezdila jen tři osmimístná vozidla. Tento systém však předběhl svou dobu a také kvůli restrikcím pařížského parlamentu, který zakázal dělníkům a vojákům používat omnibusy, a rovněž kvůli zvyšování jízdného zanikla síť po 15 letech. Další dopravní systém omnibusů se objevil až v roce 1828, kdy bylo zprovozněno deset pravidelných linek. Ten již zaznamenal okamžitý úspěch a za šest měsíců převezl dva a půl miliónu pasažérů. Od roku 1830 již deset společností provozovalo asi 100 vozů na 40 tratích. Konkurenční boj mezi provozovateli však přiměl prefekta departementu Seine předložit návrh na ukončení tohoto stavu. Císařským dekretem byla proto 22. února 1855 vytvořena Všeobecná omnibusová společnost (Compagnie générale des omnibus), která obdržela monopol na provozování veřejné dopravy v Paříži, Vincennes a Courbevoie na 30 let.  V roce 1902 bylo v Paříži (vedle metra a tramvají) 42 omnibusových linek o celkové délce 280 km. Vozový park zahrnoval 11 572 koní a 684 vozů umístěných ve 25 vozovnách. Každý omnibus měl kočího a průvodčího, kterému cestující platili jízdné. V roce 1905 byl na Pařížském autosalónu představen veřejnosti nový typ vozidla – autobus. Již 11. června 1906 byla zprovozněna kompletní autobusová linka spojující Montmartre a Saint-Germain-des-Prés (linka AM) o délce 5,8 km. "Compagnie générale des omnibus" vybrala na základě konkurzu autobusy "Schneider Brillié P2", které byly vystaveny na autosalonu předchozího roku. Krémově žluté autobusy měly kapacitu 32 osob (16 na střeše a 14 uvnitř). Benzínové autobusy začaly postupně nahrazovat omnibusy tažené koňmi. Po zavedení první linky vznikly rychle i další:  Autobus linky S, o které píše Raymond Queneau ve svém díle "Stylistická cvičení", odpovídá dnešní lince 84.  Autobusy si díky svému komfortu a rychlosti získaly rychle oblibu, ale také kritiku za zápach z benzínových motorů. V následujících letech prošly autobusy několika vlnami modernizace (osvětlení, vytápění, rychlost přesahující 20 km/h). Poslední omnibus tažený koňmi vyjel 11. ledna 1913 na lince L mezi La Villette a Saint-Sulpice.  V letech 1910-1914 "Compagnie générale des omnibus" získala licenci i na provoz tramvají a proběhly další úpravy sítě – byly zavedeny přestupní lístky a rozdělena 1. a 2. třída. Byly zavedeny též noční spoje a speciální linky po skončení divadelních představení či závodů a během svátků jako jsou Všech svatých, Vánoce nebo Nový rok. V roce 1914 síť tvořila 923 km tramvajových linek a 245 km autobusových. Změna přišla po vypuknutí první světové války. Dne 1. srpna 1914 Francouzská armáda zabavila pro válečné účely všechny autobusy, z nichž bylo 120 ihned odesláno na frontu. Některé byly použity i při bitvách na Marně, na Somě nebo u Verdunu. Tím pádem byla doprava v Paříži velmi omezena a některé čtvrti zůstaly bez spojení. Jen nejnezbytnější linky byly provozovány pod dohledem ministerstva války. V červnu 1916 byla zprovozněna trať La Madeleine – Place de la Bastille s ženským personálem, v srpnu Saint-Lazare – Place Saint-Michel.  V roce 1918 zůstalo k dispozici jen asi 100 provozuschopných autobusů. V roce 1919 fungovalo 25 linek oproti 43 předválečným. Byly zakoupeny nové autobusy "Schneider H", ale neustálé zvyšování nákladů při zachování cenového stropu z roku 1913 znamenalo pro společnost finanční těžkosti. Navíc stávka zaměstnanců za vyšší platy, které byly následně zvýšeny, ještě prohloubila finanční problémy. Za této situace prefekt povolil navýšení jízdného v roce 1919 a poté ještě 1920. Odpor k dosavadnímu systému koncesí se tak zvýšil.  Nespokojenost cestujících i zaměstnanců dopravních společností vedla ke vzniku jednotné organizace městské dopravy v Paříži i na předměstích pod správou departementu Seine. Smlouva uzavřená 25. prosince 1920 svěřila provoz veřejné dopravy (všech tramvají a autobusů) v celé pařížské aglomeraci "Společnosti veřejné dopravy v pařížském regionu" (Société des transports en commun de la région parisienne) na období od 1. ledna 1921 do 31. prosince 1950. V roce 1923 byly na lince E Madeleine – Bastille nasazeny nové vozy s větší kapacitou "Schneider H6". V roce 1925 společnost STCRP přepravila autobusy 345 miliónů cestujících.  V polovině 20. let rozvoj automobilové dopravy a vliv lobby ropného a automobilového průmyslu vedly k omezení tramvajové dopravy, takže po roce 1930 začala STCRP pod politickým tlakem nahrazovat tramvajové linky autobusovými. V roce 1930 vozový park čítal 1700 autobusů oproti 3700 tramvajím, roku 1934 se již poměr obrátil na 1600 tramvají oproti 2900 autobusům. Koncem roku 1936 již bylo jen 348 tramvají na 3600 autobusů. V roce 1937 byla tramvajová doprava v Paříži zcela zrušena, v roce 1938 i na předměstí, s výjimkou trati ve Versailles, která zůstala v provozu až do roku 1957. Tramvajové vozovny byly přeměněny na autobusové. Stejně tak byla postupně uzavřena i železniční trať Petite Ceinture.  Omezení provozu přinesla druhá světová válka. Dne 23. srpna 1939 STCRP obdržela nařízení o rekvizici značné části svého vozového parku pro zajištění přepravy vojáků. Přesto zůstala omezená doprava až do všeobecné mobilizace a do května 1940 fungovalo 106, později 111 linek. K úplnému zastavení provozu došlo při okupaci Paříže 12. června 1940, ale od srpna byl provoz obnoven. Dne 1. prosince bylo obnoveno 44 linek, ale STCRP musela projevit značnou vynalézavost při nedostatku pohonných hmot. Vozy byly upraveny, aby mohly jezdit na svítiplyn, koksárenský plyn, alkohol nebo na plyn z dřevěného uhlí. Ale nedostatek koksu a posléze i pneumatik omezovaly služby, takže na počátku roku 1942 bylo v provozu jen 511 autobusů.  V té době bylo rovněž rozhodnuto sloučit sítě pozemní dopravy a pařížského metra pod správu jedné společnosti. Od 1. ledna 1942 proto provoz autobusů převzala "Compagnie du chemin de fer métropolitain de Paris".  Nedostatek paliva přiměl úřady uvažovat o elektrickém pohonu a proto se v Paříži objevil nový typ dopravy – trolejbusy. Byly zprovozněny dvě linky 63 (Rond Point du Petit Colombes – Porte de Champerret) a 64 (Place Galilée – Porte de Champerret). Další dvě tratě (183 Porte de Choisy – Choisy le Roi a 185 Porte d'Italie – Cimetière de Thiais nebo Asile de Villejuif) byly v provozu až do roku 1953, respektive 1966. Ve dnech před osvobozením Paříže a během pařížského povstání byla veřejná doprava zcela rozvrácena. Po osvobození měl vozový park 500 provozuschopných autobusů z celkového počtu 1150 (v roce 1939 jich bylo 4000).  Dne 3. ledna 1945 jmenoval ministr dopravy René Mayer provizorního správce pařížské hromadné dopravy. Bylo třeba zajistit základní provoz sítě a zahájit obnovu vozového parku a zařízení. Po pěti letech války byla síť zcela rozvrácená, podstatná část vozidel zmizela nebo byla mimo provoz, dílny byly zčásti zničené a značné obtíže představovaly dodávky paliva a pneumatik.  Bylo zahájeno pátrání po osudech ztracených autobusů po celé Francii i v zahraničí. Během čtyř let se podařilo nalézt přes 1200 autobusů, z nichž bylo 500 ještě provozuschopných. Centrální dílny, těžce poškozené bombardováním v roce 1944, byly opraveny. Na počátku roku 1946 měl vozový park 1000 autobusů schopných provozovat 11 linek v Paříži a 55 na předměstí. Na konci tohoto roku to bylo již 1500 vozidel a 30 linek v Paříži a 67 na předměstí. Koncem roku 1948 již 2000 autobusů se 38 linkami ve městě a 75 na předměstí o celkové délce 964 km. V letech 1950-1962 nově zřízený dopravní podnik RATP uvedl do provozu 1700 nových vozů i přes ekonomické poválečné potíže. Souběžně vznikl systém oddělených zón pro město Paříž a pro předměstí. V centrální zóně byly autobusové linky určeny především jako doplněk pařížského metra a obsluhovaly převážně hlavní turistická místa a čtvrti s malou hustotou stanic metra. Na předměstích sloužily autobusy jako prodloužení linek metra. Na vzdálenějších předměstích pak zajišťovaly spojení se železničními stanicemi. Další linky pak spojovaly jednotlivá města. Díky těmto opatřením přeprava stoupla z 600 miliónů osob v roce 1946 na 900 miliónů v roce 1948.  Nicméně modernizace sítě nezabránila postupnému snižování cestujících: z 852 miliónů v roce 1960 klesl počet cestujících na 501 milión v roce 1973. Hlavním důvodem byla rychle rostoucí osobní automobilová doprava, která paralyzovala autobusy v dopravních zácpách a snížením rychlosti se snižovala i obliba sítě. Průměrná rychlost klesla o 20 % na 14 km/h v Paříži a 10 km/h na předměstí. Změnu mělo přinést opatření na vymezení samostatného pruhu pro autobusy. První v délce jednoho kilometru byl zřízen 15. ledna 1964 na nábřeží "Quai du Louvre" a "Quai de la Mégisserie". Přestože se podařilo snížit zpoždění, dalšímu rozvoji bránili pařížští obchodníci a tak v roce 1966 přibylo jen 410 metrů a 1967 dalších 220 m. Přesto se politickým rozhodnutím v následujících letech délka samostatných pruhů zvýšila na 6,5 km v roce 1968 a 26 km v roce 1971. Tím začal počet cestujících po letech stagnace opět stoupat na 526 miliónů pasažérů roku 1974.  V květnu 1972 byly první autobusy vybaveny radiotelefonem a do roku 1979 jej měly všechny vozy. Ženy začaly řídit autobusy od roku 1963.  V roce 1975, kdy byla zavedena Carte Orange, se zvýšil počet uživatelů a roku 1976 stoupl jejich počet na 680 miliónů. Přesto na konci 70. let došlo opět k jejich poklesu. Na konci 80. let byla upravena síť linek a jejich číslování. V roce 1997 firma Renault dodala nové vozy "Agora" umožňující snazší nástup pro starší a handicapované osoby. Na počátku roku 2002 jezdilo přes 2000 těchto vozů včetně kloubové verze (nasazené roku 2000).  RATP následně doplnila svůj vozový park o autobusy MAN typu "NL 223" a Mercedes-Benz "O530" neboli "Citaro". Na konci roku 2006 byla "Agora" nahrazena typem "Citelis Line" firmy Iveco. Navíc od roku 2007 dodala firma Scania vozy "Scania Omnicity".  S ohledem na ochranu životního prostředí jsou vozy nízkoemisní. Některé jsou vybaveny filtry pevných částic, jiné jezdí na LPG. V roce 1996 výrobce "Power Vehicle Innovation" dodal Montmartrobusy na plně elektrický pohon. Kvůli omezení výfukových plynů z automobilové dopravy přistoupila pařížská radnice pod vedením socialistického starosty Bertranda Delanoë počínaje rokem 2001 k masivnímu zavádění samostatných pruhů pro autobusy oddělených obrubníkem, který není možné přejet.  V roce 2006 byla v Paříži po mnoha desetiletích obnovena tramvajová doprava, která v okrajových částech města nahradila autobusy (mezi Pont du Garigliano a Porte d'Ivry).  Ve spolupráci STIF, RATP a města Paříže byl vytvořen projekt hlavních autobusových linek Mobilien. Navíc bylo rozhodnuto posílit autobusové spoje o nedělích a svátcích, které byly od 60. let omezeny. Od prosince 2012 nejezdí v tyto dny pouze linky 32, 56, 73, 84 a 93, ostatní spoje mají provoz jako ve všední dny nebo jen částečně omezený. Obdobná tendence je i na předměstích.

Městská autobusová doprava v Paříži zahrnuje území hlavního města a část přilehlé pařížské aglomerace. Hlavním provozovatelem je dopravní podnik RATP a vedle něj (především na předměstích) i mnoho soukromých dopravců organizovaných v asociaci "OPTILE". Na organizaci a financování dohlíží Syndicat des transports d'Île-de-France (STIF). Provoz je denní i noční (Noctilien) a kromě běžných linek existují i zvláštní autobusové linky v režii RATP. První veřejnou síť v Paříži zorganizoval v roce 1662 Blaise Pascal. První regulérní omnibusy se objevily roku 1828. První klasické autobusy byly dány do provozu v roce 1906. V roce 2010 síť RATP zahrnovala 351 linek o celkové délce 3861 km se zhruba 12 000 zastávkami a 4577 vozy. V roce 2006 bylo přepraveno 1,314 miliardy cestujících (3,6 miliónu denně).

The RATP Bus Network covers the entire territory of the city of Paris and the vast majority of its near suburbs. Operated by the RATP, this constitutes a dense bus network complementary to other public transport networks, all organized and financed by Île-de-France Mobilités.  Other suburban bus lines are managed by private operators grouped in a consortium known as Optile (""), an association of 80 private bus operators holding exclusive rights on their lines. There are approximately 9500 buses serving public transportation across the Paris region, all operators included.


Druhy rozvahy.

Účetní jednotky sestavují rozvahu k různým okamžikům. Podle toho se rozlišuje:  Počáteční a konečná rozvaha jsou rozvahy řádné, neboť se sestavují pravidelně. Je logické požadovat, aby počáteční rozvaha následujícího roku byla shodná s konečnou rozvahou roku předcházejícího, neboť se sestavují k témuž okamžiku. Tato zásada vyjadřuje požadavek bilanční kontinuity. V některých případech (např. při změně účetních předpisů vyžadujících jinou strukturu položek či jinou hloubku jejich členění) může být kontinuita narušena, avšak základní bilanční rovnice musí být zachována, tj.:  Suma AKTIV = Suma PASIV

Definice stavebních prvků rozvahy.

Aby rozvaha věrně informovala uživatele účetních informací o finančně-majetkové struktuře dané entity, o její schopnosti splácet dluhy, obecně o jejím finančním zdraví, je nutné přesněji vymezit prvky rozvahy. Ty jsou definovány v mezinárodních standardech účetního výkaznictví (IFRS) jako aktiva, závazky a vlastní kapitál. Aktiva mohou nabývat různé podoby - mohou to být hmotné i nehmotné statky, které entita užívá při výkonu své činnosti. Jejich základní charakteristikou je jejich schopnost přinášet entitě užitek. Závazky představují nároky věřitelů, neboť představují zdroje financování, které bude muset entita svým věřitelům vrátit v době jejich splatnosti. Jsou to v současnosti existující povinnosti entity, které v budoucnu povedou (při jejich úhradě) ke snížení ekonomického prospěchu (k odtoku peněžních prostředků nebo jiných aktiv. Vlastní kapitál představuje nároky vlastníků. Platí:  Suma AKTIV = Suma ZÁVAZKŮ + Suma VLASTNÍHO KAPITÁLU

Definice aktiv.

Aktiva jsou ekonomické zdroje, které jsou výsledkem minulých událostí a u nichž se očekává, že entitě přinesou budoucí ekonomický prospěch, budoucí užitek (očekávají se „přítoky“ do entity). Budoucí ekonomický prospěch ztělesněný v aktivech se chápe jako přímý či nepřímý potenciální příspěvek ke zvýšení peněžních prostředků nebo jejich ekvivalentů. Budoucí ekonomický prospěch uložený v aktivech se může projevit různými způsoby. Nejčastěji bývá aktivum užito (samostatně nebo v kombinaci s jinými aktivy) při výrobě výrobků či poskytování služeb určených k prodeji, použito k úhradě závazku, může být prodáno apod.

Definice závazků.

Závazky jsou současné (v přítomnosti existující) povinnosti, které pocházejí z minulých událostí a u kterých se očekává, že jejich vyrovnání vyústí do snížení prostředků, jež povede ke snížení ekonomického prospěchu (očekávají se "odtoky" z entity). Úhrada přítomných závazků znamená pro entitu obvykle nutnost vzdát se části prostředků, v nichž je obsažen ekonomický prospěch. Uspokojení závazku může probíhat různými způsoby, např. úhradou peněžními prostředky či jiným aktivem, poskytnutím (proti)služby aj.

Definice vlastního kapitálu.

Tento prvek rozvahy není definován. Vymezuje se jako reziduální (zbytková) část vyplývající z rozdílu mezi aktivy a závazky. To ale neznamená, že se v rozvaze uvádí jedinou položkou. Členění vlastního kapitálu obvykle vyjadřuje jednak způsoby jeho vzniku, jednak právní a jiná omezení, která musí entita ctít při rozhodování o jeho rozdělování. Členění vlastního kapitálu odráží povahu a zaměření činnosti dané entity, je proto velmi různorodé. V podnikatelských entitách je vlastní kapitál v zásadě tvořen jednak souhrnem vkladů vlastníků do dané entity a jednak ziskem, kterého daná entita svojí činností dosáhla. Může být ale tvořen i jinými způsoby (např darem, kapitalizací závazku apod.).

Rozpoznávání aktiv a závazků.

Definice aktiv a závazků uvádí pouze jejich podstatné rysy, nespecifikují však další kritéria, která musí být navíc splněna jako podmínka jejich vykázání v rozvaze. Koncepční rámec IFRS proto obsahuje stať o procesu rozpoznávání. Jím se ověřuje (testuje), zda položka vyhovující některé z definic splňuje další kritéria. Taková (vyhovující) položka je verbálně popsána, vyjádřena v peněžní částce, vykázána (podle své povahy) v rozvaze a zahrnuta do jejího součtu. Zmíněná další kritéria jsou dvě a jsou formulována jako koncept pravděpodobnosti a spolehlivosti ocenění:  "Koncept pravděpodobnosti" se používá s ohledem na stupeň nejistoty, s níž budoucí ekonomický užitek spojený s danou položkou do entity přijde nebo z ní odejde. Odhad stupně nejistoty se provádí na základě informací dostupných v době, kdy se finanční výkazy sestavují. "Oceňování" je proces spojený s určením peněžní částky, jež byla položce v procesu jejího rozpoznávání přiřazena a v níž bude položka vykázána v rozvaze. V některých případech musí být ocenění odhadnuto. Používání přiměřených odhadů je podstatnou součástí přípravy finančních výkazů a nechápe se jako ohrožení spolehlivosti, pokud jsou odhady provedeny profesionálně a nezaujatě. Na základě definic a kritérií rozpoznávání aktiv a závazků je možno shrnout jejich základní znaky.  "Základní znaky aktiva:" "Základní znaky závazku:"

Klasifikace prvků rozvahy.

Rozvaha "portrétuje" finanční důsledky transakcí, jak se jeví k určitému časovému okamžiku, a to tak, že je seskupuje do prvků (širokých tříd) podle jejich ekonomických charakteristik. Tyto prvky jsou v rozvaze hlouběji tříděny (subklasifikovány) do nižších tříd (položek), např. podle jejich povahy nebo podle jejich funkce v činnosti účetní jednotky, vždy se záměrem poskytnout informace pro rozhodování. Při sestavování rozvahy pak probíhá proces sumarizace jednotlivých položek podle jejich společných vlastností tak,aby bylo vyhověno přijatým třídícím hlediskům.  Z mezinárodního hlediska jak struktura aktiv a pasiv v rozvaze, tak i samotný formát rozvahy nemají universální podobu a mnohdy nemají ani neměnný, předem striktně definovaný obsah. V různých zemích se lze tudíž setkat s různými variantami, a to i v případě, že byla rozvaha sestavena ve shodě s IFRS. Přes značnou nejednotnost lze odvodit základní znaky, které formují rozvahu téměř vždy. U aktiv a závazků je to jejich rozlišení na dlouhodobé a krátkodobé, u pasiv jejich třídění na vlastní zdroje (vlastní kapitál) a cizí zdroje (závazky).

Klasifikace aktiv.

Obecně je možno aktiva klasifikovat různě. Ve finančním řízení se lze setkat s jejich členěním na reálná a finanční: pod reálnými aktivy se rozumí např. nemovitosti, pozemky, stroje, ale také patenty nebo obchodní značky; finanční aktiva naproti tomu zahrnují peněžní prostředky, dluhopisy nebo akcie. V oblasti investování se aktivum chápe jako investiční nástroj držený za účelem výnosu. V účetnictví vyjadřuje aktivum jakýkoli hmotný či nehmotný majetek entity (finance, ale i reálný majetek). Aktiva představují všechno, co účetní jednotka vlastní a co jí v budoucnu přinese ekonomický prospěch.  Třídění aktiv v rozvaze by mělo dát odpověď na otázku, jaké prostředky má entita pro svoji činnost k dispozici, po jak dlouhou dobu by měly přinášet užitek, případně, s jakými omezeními či riziky je jejich držba spojena. Z tohoto pohledu se člení aktiva na dlouhodobá a krátkodobá.  Dlouhodobá aktiva jsou pořízena se záměrem jejich dlouhodobé držby. Jejich znakem je, že je entita užívá přímo ve své činnosti a že přinášejí užitek postupně, v průběhu více (či mnoha) účetních období. Mohou mít hmotnou podobu (např. pozemky, stavby, stroje, dopravní prostředky apod.) i nehmotnou povahu (např. software, autorská či jiná práva, patenty, receptury aj.). Další skupinou jsou tzv. dlouhodobé investice, což jsou aktiva, jejichž držba přináší užitek v podobě dividend, nájemného, úroků apod., popř. tím, že roste jejich hodnota v čase.  Krátkodobá aktiva jsou definována ve vztahu "k časovému intervalu" - v účetnictví 1 rok (např. krátkodobé pohledávky, krátkodobé cenné papíry) nebo "k délce trvání provozního cyklu" (např. zásoby)"." Od aktiv, která jsou v rozvaze vykázána jako krátkodobá, se očekává, že se (přímo či zprostředkovaně) přemění na peníze v průběhu následujícího účetního období. V některých rozvahách (např. v ČR) se lze s krátkodobými aktivy setkat pod označením „oběžná aktiva“.  V rozvaze jsou jednotlivé skupiny aktiv řazeny obvykle podle likvidnosti (neplést se související likviditou) od nejméně likvidních po nejlikvidnější (praxe ČR). V některých zemích je však tradičně používáno obrácené pořadí. Součástí aktiv jsou i položky upravující jejich hodnotu (v ČR "oprávky" a "opravné položky"). Ty, pokud se zobrazují, se uvádějí buď jako korekce ocenění daného aktiva ve zvláštním sloupci nebo jako zvláštní položka uvedená pod daným aktivem.

Klasifikace pasiv.

Pasiva představují zdroje, kterými jsou financována aktiva podniku.Tradičně se pasivum definuje jako zdroj krytí majetku, neboť informuje o tom, odkud (z jakých "zdrojů") byl majetek podniku pořízen. Jde o závazky vůči věřitelům (včetně závazků z obchodního styku), vklady vlastníků do společnosti, zisky (ztráty) minulých let a výsledek hospodaření běžného roku. Jak patrno, dávají pasiva odpověď na otázku, zda a v jaké výši jsou aktiva dané entity financována vlastními či cizími zdroji, a dále, kdy bude třeba cizí zdroje věřitelům uhradit. Pro rozeznání těchto dvou zdrojů je rozhodující, zda je bude muset entita v budoucnu vrátit (splatit, uhradit). Pokud bude muset být finanční zdroj uhrazen, jedná se o závazek, v opačném případě jde o vlastní kapitál.  Cizí zdroje (závazky) jsou vykazovány primárně podle toho, na jak dlouho jsou entitě k dispozici. Rozhodujícím kritériem je tudíž doba jejich splatnosti. Obdobně jako v případě aktiv jsou proto tříděny na dlouhodobé (se splatností delší než 1 rok) a krátkodobé (splatné do 1 roku), tj. ve vztahu k časovému intervalu. Alternativně se lze setkat (jako u aktiv) s klasifikací založenou na jejich vztahu k provoznímu cyklu: závazky hrazené v průběhu jednoho provozního cyklu (např. vůči zaměstnancům, dodavatelům apod.) jsou klasifikovány jako krátkodobé.  Vlastní zdroje (vlastní kapitál) mohou mít původ jednak "externí," jednak "interní". Jejich identifikace závisí na typu entity (zda je to společnost vytvořená za účelem dosahování zisku či nějaká jiná, např. veřejně prospěšná, nezisková apod.) a na zaměření její činnosti. Příkladem může být soukromý podnik: externí vlastní zdroje pocházejí zejména z vkladů vlastníků (pokud to požaduje platná legislativa dané země), v menší míře z případných darů. Interní vlastní zdroj si podnik vytváří tím, že dosahuje zisku. O dosaženou ztrátu se tento zdroj snižuje.

Formáty rozvahy, řazení aktiv a pasiv.

Aktiva a pasiva se v rozvaze uvádějí buď vodorovně ve dvou sloupcích (tzv. T-forma neboli horizontální forma), kdy jsou aktiva uvedena na levé straně a pasiva na pravé, nebo svisle (vertikální forma). Horizontální forma rozvahy uvádí na levé straně aktiva, na pravé straně vlastní kapitál a pod ním závazky. Bilanční rovnice má pak tuto podobu: "Aktiva = Vlastní kapitál + Závazky." Ve vertikální formě rozvahy jsou položky uvedeny pod sebou, nejdříve aktiva a pod nimi pasiva v členění na vlastní a cizí zdroje. Neobvyklá není ani forma, kdy se v rámci pasiv uvádí nejdříve cizí zdroje a poté vlastní kapitál.

Ilustrace rozvahy.

Protože struktura a názvy položek rozvahy závisí na typu entity, druhu její činnosti a dále na zemi, ve které působí, z celé široké škály je pro ilustraci vybrána rozvaha podnikatelských subjektů, a to ve dvou variantách: jednak podle požadavků IFRS, jednak podle účetních předpisů ČR.

Rozvaha podle požadavků IFRS.

Požadavky na finanční výkazy (a tudíž i na rozvahu) "určené k všeobecnému účelu" jsou zakotveny ve standardu "IAS 1 - Sestavování a zveřejňování účetní závěrky." Cílem je předepsat obecnou základnu pro sestavování a předkládání účetních výkazů (v ČR "účetní závěrka") a zajistit jejich srovnatelnost jak s minulým obdobím, tak s výkazy jiných entit. Finanční výkazy určené k všeobecnému účelu jsou definovány jako výkazy, které mají uspokojit informační potřeby těch uživatelů, kteří nejsou v pozici, jež by jim umožnila vyžadovat finanční zprávy vyhovující jejich partikulárním požadavkům. Pokud jde o rozvahu, IAS 1 určuje, jaké komponenty musí rozvaha minimálně obsahovat, jak má být strukturována a na jakých konceptech má být sestavena. Připomíná se zde předpoklad trvání entity, akruální báze účetnictví, rozlišení komponent na krátkodobé a dlouhodobé a řada kvalitativních charakteristik.  Pro rozvahu zavádí IAS 1 od r. 2007 název výkaz o finanční situaci (Statement of Financial Position), který nahrazuje dřívější název "rozvaha" (Balance Sheet). Entita ale nový názvem nemusí akceptovat. IAS 1 neurčuje ani závazný formát rozvahy. Umožňuje entitě, aby prezentovala aktiva a závazky v pořadí krátkodobé a poté dlouhodobé či naopak. Na straně pasiv nechává na vůli entity, zda bude uvádět nejdříve vlastní kapitál a poté závazky či naopak. Akceptuje dokonce i přístup Velké Británie, kde se klade důraz na dlouhodobý finanční kapitál; rozvaha pak nabývá podoby: "Dlouhodobá/fixní aktiva + Krátkodobá aktiva -- Krátkodobé závazky = Dlouhodobé závazky + Vlastní kapitál"  IAS 1 požaduje, aby informace zveřejňované ve "výkazu o finanční situaci" obsahovaly minimálně následující položky: Standard IAS 1 nepředepisuje pořadí ani formát, ve kterém se mají položky vykazovat. Účetní jednotka zveřejní ve výkazu o finanční situaci další řádky, záhlaví a mezisoučty, pokud je takové zveřejnění relevantní pro pochopení její finanční situace. Případná prezentace dalších položek závisí na funkci aktiv v rámci dané účetní jednotky, na jejich povaze a likviditě a rovněž na povaze a načasování závazků.

Rozvaha podnikatelských subjektů ČR.

Obsah, rozsah a formu rozvahy určují závazně české účetní předpisy. Níže je uvedeno jen základní schéma rozvahy. Jednotlivé položky se dále člení do podrobnějších skupin a podskupin.  AKTIVA  "A. POHLEDÁVKY ZA UPSANÝ ZÁKLADNÍ KAPITÁL"  "B. DLOUHODOBÝ MAJETEK" "C. OBĚŽNÁ AKTIVA" "D. ČASOVÉ ROZLIŠENÍ AKTIV"  PASIVA  "A. VLASTNÍ KAPITÁL" "B.+ C. CIZÍ ZDROJE"  B. REZERVY  C. Z"Á"VAZKY "D. ČASOVÉ ROZLIŠENÍ PASIV"  Po sestavení "rozvahy/výkazu o finanční situaci" (a dalších účetních výkazů) následuje finanční analýza, jejímž cílem je získat hlubší pohled na současnou a v budoucnu očekávatelnou finanční situaci účetní jednotky.

Rozvaha (zastarale "bilance") je jedním ze základních výkazů účetní závěrky. Tento finanční výkaz podává přehled o majetku podniku ("aktivech") a zdrojích jeho krytí ("pasivech") v peněžním vyjádření k určitému datu ("rozvahovému dni") a umožňuje tak posoudit finanční postavení podniku. Rozvaha se proto také někdy nazývá výkazem o finanční pozici.  Na rozdíl od jiných účetních výkazů (například výkazu zisku a ztráty), které zobrazují hodnoty platné za určité období (tokové veličiny), zobrazuje rozvaha hodnoty platné k určitému okamžiku (stavové veličiny).  Formálně správně sestavená rozvaha musí splňovat základní bilanční rovnici – tzn. součet aktiv se musí rovnat součtu pasiv. Obsah, rozsah a formu rozvahy určují účetní standardy, podle kterých se výkaz sestavuje (a podle kterých se většinou vede i celé účetnictví).

In financial accounting, a balance sheet or statement of financial position or statement of financial condition is a summary of the financial balances of an individual or organization, whether it be a sole proprietorship, a business partnership, a corporation, private limited company or other organization such as Government or not-for-profit entity. Assets, liabilities and ownership equity are listed as of a specific date, such as the end of its financial year. A balance sheet is often described as a "snapshot of a company's financial condition". Of the four basic financial statements, the balance sheet is the only statement which applies to a single point in time of a business' calendar year.  A standard company balance sheet has two sides: assets on the left, and financing on the right–which itself has two parts; liabilities and ownership equity. The main categories of assets are usually listed first, and typically in order of liquidity. Assets are followed by the liabilities. The difference between the assets and the liabilities is known as equity or the net assets or the net worth or capital of the company and according to the accounting equation, net worth must equal assets minus liabilities.  Another way to look at the balance sheet equation is that total assets equals liabilities plus owner's equity. Looking at the equation in this way shows how assets were financed: either by borrowing money (liability) or by using the owner's money (owner's or shareholders' equity). Balance sheets are usually presented with assets in one section and liabilities and net worth in the other section with the two sections "balancing".  A business operating entirely in cash can measure its profits by withdrawing the entire bank balance at the end of the period, plus any cash in hand. However, many businesses are not paid immediately; they build up inventories of goods and they acquire buildings and equipment. In other words: businesses have assets and so they cannot, even if they want to, immediately turn these into cash at the end of each period. Often, these businesses owe money to suppliers and to tax authorities, and the proprietors do not withdraw all their original capital and profits at the end of each period. In other words, businesses also have liabilities.


Životopis.

Je syn Jadwigy Kaczyńské a Rajmunda Kaczyńského. Studoval na Varšavské univerzitě, kde v roce 1971 získal na Fakultě práva a administrace titul magistra a v roce 1976 v Ústavu vědy o státu a právu Polské akademie věd titul doktora práv. V letech 1971–1976 byl zaměstnán jako vědecký pracovník v Ústavu vědecké politiky a vysokého školství. V letech 1976–1981 pracoval jako odborný asistent v pobočce Varšavské univerzity v Białystoku.

70. a 80. léta 20. století.

Od 70. let se angažoval v činnosti opozice, spolupracoval s Výborem na ochranu dělníků (KOR) a v 80. letech s Helsinským výborem. V 80. letech byl také členem a poradcem podzemních orgánů nezávislých samosprávných odborů Solidarita (NSZZ Solidarność), mj. byl v roce 1980 tajemníkem výkonného výboru. V roce 1989 za Solidaritu vyjednával o ustavení vlády Tadeusze Mazowieckého.

Po roce 1989.

V letech 1989–1990 byl šéfredaktorem Týdeníku Solidarita (Tygodnik Solidarność). V letech 1990–1991 působil ve funkci státního ministra, byl vedoucím Kanceláře prezidenta Lecha Wałęsy. Z této funkce odešel po konfliktu s prezidentem Wałęsou. V roce 1990 byl spoluzakladatelem a do roku 1998 předsedou Dohody střed (Porozumienie Centrum, PC). V roce 1997 se spojil s Hnutím za obnovu Polska (Ruch Odbudowy Polski) Jana Olszewského. V letech 1989–1991 zasedal v Senátu. V letech 1991–1993 byl poslancem v Sejmu za Občanskou dohodu střed (Porozumienie Obywatelskie Centrum). V roce 1997 se stal opět poslancem, tentokrát jako kandidát Hnutí za obnovu Polska.

Začátek 21. století.

V roce 2001 spolu s bratrem Lechem Kaczyńským založil stranu Právo a spravedlnost, která v roce 2001 získala 9,5 % hlasů a 44 míst v Sejmu (z 460). V roce 2003 byl zvolen předsedou a nahradil svého bratra Lecha, který byl zvolen primátorem Varšavy.  V roce 2005 pod jeho vedením PiS vyhrálo parlamentní volby. Avšak Jarosław Kaczyński se zřekl vytváření vlády, podle politických pozorovatelů proto, aby tak pomohl svému bratru vyhrát prezidentské volby (v Polsku prezidenta nevolí Parlament, ale občané), protože voliči by zřejmě nechtěli, aby byla celá moc v rukou jedné rodiny. Podle analytiků byl Jarosław z obou bratrů ten, který vymýšlel strategii další činnosti a směru. Dne 28. prosince 2005 obdržel Jarosław Kaczyński od bratra-prezidenta jmenování členem Rady národní bezpečnosti (Rada Bezpieczeństwa Narodowego).

Premiér Polska.

Dne 10. července 2006 po překvapivé demisi premiéra Kazimierze Marcinkiewicze jmenoval Jarosława Kaczyńského premiérem tehdejší prezident Lech Kaczyński. Koalice tvořící jeho vládu se ale vinou vnitrokoaličních rozporů a korupční aféry týkající se vicepremiéra Andrzeje Leppera ze Sebeobrany v létě 2007 rozpadla. Na podzim pak následovaly předčasné volby.

V opozici.

Po předčasných volbách v říjnu 2007, které Kaczyńského strana prohrála odešel se svou stranou do opozice.  Po smrti svého bratra Lecha, který zemřel coby úřadující prezident Polska při havárii vládního letadla u Smolenska, svedl v roce 2010 překvapivě rovný souboj o prezidentské křeslo s Bronisławem Komorowským, kterému nakonec těsně podlehl.

Návrat k moci.

V roce 2015 se Kaczyńského strana vrátila na výsluní, když nejprve její kandidát Andrzej Duda vyhrál prezidentské volby, aby následně strana Právo a spravedlnost drtivě zvítězila a získala absolutní většinu v obou komorách parlamentu. Jarosław Kaczyński ovšem v těchto volbách na premiéra nekandidoval, za jeho stranu kandidovala na premiérku Beata Szydło.

Kritika a kontroverze.

Z havárie vládního Tu-154 u Smolenska Kaczyński obvinil Rusko a havárii letadla označil za zločin, „který musí být potrestán“. Bývalý polský prezident Lech Wałęsa to odmítl se slovy: "Skutečně jde o zločin, ale v hlavě Jaroslava Kaczyńského". Podle Kaczyńského nese zodpovědnost za havárii také tehdejší vláda Donalda Tuska.

Jarosław Aleksander Kaczyński ( []; * 18. června 1949, Varšava) je polský právník a politik, spoluzakladatel (2001) a předseda (od ledna 2003) strany Právo a spravedlnost a bývalý 13. premiér Polska (2006–2007).  Je dvojče Lecha Kaczyńského (1949–2010), bývalého polského prezidenta. Spolu s ním vytvořil v roce 1962 hlavní dětskou roli ve filmu "O dwóch takich, co ukradli księżyc" ("O dvou, kteří ukradli Měsíc") a v roce 2001 založil stranu Právo a spravedlnost. Přestože není předsedou vlády nebo prezidentem a formálně je pouze členem Sejmu, od parlamentních voleb vyhrávaných zákonem a spravedlností v roce 2015 je považován za jednoho z nejvlivnějších lidí v Polsku.

Jarosław Aleksander Kaczyński (; born 18 June 1949) is a Polish politician and lawyer who is currently serving as leader of the Law and Justice party (known by its Polish acronym PiS), which he co-founded in 2001 with his twin brother, Lech Kaczyński, who served as president of Poland.  Running for PiS, he served as the prime minister of Poland from July 2006 to November 2007, while his brother was the president of Poland. After PiS's electoral defeat in 2007, Kaczyński was the main leader of the opposition during Civic Platform's governments. Following the death of his brother in a plane crash, Jarosław Kaczyński ran against the acting president Bronisław Komorowski in the Polish presidential election on 20 June 2010, and lost.


Historické názvy.

Zdroj:

Přehled ligové účasti.

Umístění v Československu (do roku 1993).

Zdroj:  Zdroj:

Umístění v České republice (od roku 1993).

Zdroj:  Zdroj:

Bilance s jednotlivými soupeři v nejvyšší soutěži.

klub se účastní sezony 2014/15.

Sparta v evropských soutěžích.

Hokejová liga mistrů 2016/2017.

Tým HC Sparta Praha se v sezóně 2016/2017 dostal do finále hokejové ligy mistrů CHL. Finále proti švédskému týmu Frölunda HC, které se odehrálo 7. února 2017 v Göteborgu, vyhráli domácí 4:3 v prodloužení. HC Sparta Praha se tedy v roce 2017 stala vicemistrem hokejové ligy mistrů CHL.

Umístění v jednotlivých ročnících evropských soutěží.

Zdroj:  Zdroj:

Slavní hráči.

All Star tým.

V lednu 2004 při 100. výročí založení klubu vyhlásila Sparta svůj All Star tým. Jeho podobu určili hokejoví odborníci a novináři. Na počest vybraných hráčů byly pod strop haly slavnostně vyvěšeny jejich dresy.  Brankář: Obrana: Útok:  V říjnu 2008 k nim přibyl dres dlouholetého kapitána Richarda Žemličky V únoru 2012 k nim přibyl dres dlouholeté opory Pavla Richtera

Výběr hráčů z NHL / reprezentace, kteří působili ve Spartě.

Jiří Látal,Ladislav Benýšek, Petr Bříza, Jiří Bubla, Luděk Bukač, Petr Buzek, Jiří Doležal, Leo Gudas, Milan Hnilička, Roman Horák, Josef Horešovský, Petr Hrbek, Tomáš Jelínek, Jiří Kochta, František Kučera, Josef Maleček, Pavel Richter, Michal Sivek, Michal Sýkora, Jaromír Šindel, Patrik Štefan, Vladimír Vůjtek, Libor Zábranský, Jiří Zelenka  Pozn: do výběru byli zařazeni pouze hokejisté, kteří již ukončili aktivní kariéru.

Významní sponzoři týmu HC Sparta Praha 2019/2020.

Louda Auto, Billa, Daikin, hokej.cz, Tipsport, Sencor, Mastercard, Galerie Harfa Praha, Pražská Plynárenská, Bauer, CCM, NIKE, Kika, Heckl, PRE, Mercur, O2 Arena Praha

Významné Hráčské posily pro tým HC Sparta Praha 2019/2020.

Vladimír Růžička, Michal Řepík, Marek Kvapil, Adam Polášek, Milan Jurčina

Zápas na otevřeném hřišti 2020.

HC Sparta Praha - HC Verva Litvínov, 4. ledna 2020 proběhl zápas pod širým nebem na fotbalovém stadionu v Drážďanech, ve kterém HC Sparta zvítězila 3:2.

HC Sparta Praha (celým názvem: Hockey Club Sparta Praha) je český klub ledního hokeje, který sídlí v pražském Bubenči. Založen byl v roce 1903 pod názvem AC Sparta Praha. Svůj současný název nese od roku 1990. Od první sezóny 1993/94 působí nepřetržitě v Extralize a také v dalších evropských ligách.  Klub získal osmkrát titul mistra republiky (naposledy v sezóně 2006/07) a dva Spenglerovy poháry, což z něj dělá jeden z nejúspěšnějších hokejových klubů v české historii. HC Sparta Praha od roku 2015 své domácí zápasy odehrává v O areně s kapacitou 17 360 diváků. Je to nejnavštěvovanější český hokejový klub.

Hockey Club Sparta Praha, commonly known as HC Sparta Prague, is a Prague based Czech ice hockey team playing in the Czech Extraliga. The club has won four Czech championships (most recently in 2007) and four Czechoslovak championships, as well as two Spengler Cups, making it one of the most successful hockey clubs in Czech history. The team HC Sparta Praha plays its home games at O Arena, the largest arena in the country.


Historie umělé písničky.

Umělé písničky vznikaly v úzkém vztahu k písni lidové, nicméně je třeba brát zřetel na to, že i každá lidová píseň je vlastně také písní umělou v tom smyslu, že i ona má nějakého svého prvotního tvůrce-autora, který je vždy důsledně anonymní respektive není znám. V evropské hudbě se umělé písničky objevily např. ve 14. a 15. století v podobě projevů tzv. truvérů a minnesengrů. Byly to nejčastěji různé balady či madrigaly. Velký rozmach tvorby umělých písní nastal v období hudebního romantismu v 19. století. V jednotlivých zemích pak vznikaly osobité hudební styly (např. francouzský šanson či americká country hudba apod).

Písňové formy.

Podle skladebného schématu rozeznáváme  Malé formy písně jsou jednodílné (schéma "a"), dvoudílné (schéma "a, b") a trojdílné (schéma "a, b, a"). Jednodílné jsou většinou prosté dětské lidové popěvky, dvojdílných a trojdílných je drtivá většina lidových písní. Rozšířenou malou formu (jedná se vlastně o repetici) najdeme v šansonech a populární hudbě (schéma "a, b, a, b", tedy sloka, refrén, sloka, refrén). Složitější velká forma písňová je dvoudílný nebo třídílný útvar, ve kterém každý díl tvoří hudba uspořádaná v malé písňové formě (např.schéma "A /a,b,a/, B /c,d,c/, A /a,b,a/"). Ve velké formě písňové jsou komponovány četné skladby vážné hudby, např. Smetanovy polky nebo Dvořákovy "Slovanské tance".  Jednotlivá označení schémat neznamenají současně úroveň formy. Malá forma nemusí nutně znamenat formu primitivní. Klasickým příkladem toho je Česká hymna, která ačkoli je ve smyslu schématu "a" malou písňovou formou, je v ní melodický motiv systematicky rozvíjen bez jakéhokoliv opakování motivů.  Existují též písně, vymykající se z uvedených základních hudebních schémat. Vyskytují se často nejen u skladatelů vážné hudby, ale též např.v jazzové hudbě a rocku - tam především v art rockové produkci (Genesis, Yes, Emerson, Lake & Palmer, Synkopy 61, Pink Floyd, Colegium musicum M. Vargy ) a v alternativních hudebních směrech. Jde o nejrůznější typy schémat, příkladem může být stavba "a,b,c,b,c", atd., atd.

Píseň, písnička případně popěvek, je jeden ze základních typů hudebního projevu. Základem je vokální projev opatřený textovou složkou. Písnička může být ryze vokální, nebo může mít nástrojový doprovod, může být zpívána jednotlivcem nebo více zpěváky (obvykle pak hovoříme o sboru). V lidové či slangové mluvě se pro pojem píseň/písnička zejména v soudobé populární hudbě vžilo také původní anglické slovo song.

A song is a musical composition intended to be vocally performed by the human voice. This is often done at distinct and fixed pitches (melodies) using patterns of sound and silence. Songs contain various forms, such as those including the repetition and variation of sections.  Written words created specifically for music or for which music is specifically created, are called lyrics. If a pre-existing poem is set to composed music in classical music it is an art song. Songs that are sung on repeated pitches without distinct contours and patterns that rise and fall are called chants. Songs composed in a simple style that are learned informally "by ear" are often referred to as folk songs. Songs that are composed for professional singers who sell their recordings or live shows to the mass market are called popular songs. These songs, which have broad appeal, are often composed by professional songwriters, composers, and lyricists. Art songs are composed by trained classical composers for concert or recital performances. Songs are performed live and recorded on audio or video (or, in some cases, a song may be performed live and simultaneously recorded). Songs may also appear in plays, musical theatre, stage shows of any form, and within operas, films, and TV shows.  A song may be for a solo singer, a lead singer supported by background singers, a duet, trio, or larger ensemble involving more voices singing in harmony, although the term is generally not used for large classical music vocal forms including opera and oratorio, which use terms such as aria and recitative instead. A song can be sung without accompaniment by instrumentalists (a cappella) or accompanied by instruments. In popular music, a singer may perform with an acoustic guitarist, pianist, organist, accordionist, or a backing band. In jazz, a singer may perform with a single pianist, a small combo (such as a trio or quartet), or with a big band. A Classical singer may perform with a single pianist, a small ensemble, or an orchestra. In jazz and blues, singers often learn songs "by ear" and they may improvise some melody lines. In Classical music, melodies are written by composers in sheet music format, so singers learn to read music.


Thórův nepřítel.

Kočka útgardského Lokiho.

Jednou zavítal Thór se svou družinou k útgardskému Lokimu. Obr jim uložil několik úkolů a jedním z nich bylo, aby Thór uzvedl Lokiho šedivou kočku. Thór se snažil seč mohl, ale dokázal kočce zvednout jen jednu nohu. Útgardský Loki mu pak prozradil, že kočka byla ve skutečnosti midgárdský had Jörmungandr. Thór si umínil, že se s hadem musí utkat.

Rybářský výlet.

Později se Thór vypravil s obrem Hymim na rybářskou výpravu a jako návnadu si s sebou vzal hlavu velkého vola zvaného Himinhrjód, kterou utrhl Thór vlastníma rukama. Dopluli na místo, kde Hymi obvykle lovil platýze, ale Thór trval na tom, že poplují dál. Hymi Thórovi řekl, že můžou narazit na Midgardsorma, ale Thór na něj nedbal a ještě chvíli vesloval dále, poté napíchl na udici volskou hlavu a hodil návnadu do moře. Hlava klesla ke dnu a Jörmungandr se na ni vrhl. Když ucítil, jak se mu háček zapíchl do patra, začal s Thórem zápasit. Nejdříve had zabral tak, že Thórovy paže narazily do hrany člunu, to však boha rozzuřilo, postavil se ve člunu a zabral tak, že jeho nohy prorazily člun a zapřely se o dno moře. Bůh přitahoval obrovského hada stále blíže, hlava hada chrlící jed byla již na dosah a Thór uchopil své mocné kladivo Mjollni, aby hada zabil. V tu chvíli přesekl vyděšený Hymi udici a had se vrátil zpět do moře. Thór za ním ještě své kladivo hodil, aby mu pod hladinou urazil hlavu, ale Jörmungandr přežil. Rozzuřený bůh pak obra ztrestal a došel na břeh po svých.

Ragnarök.

Při ragnaröku Jörmungandr vyleze z moře na pevninu, čímž způsobí obrovskou povodeň. Ta uvolní Naglfar, loď postavenou z nehtů nebožtíků. Poté se had naposledy setkává s Thórem, který mu zasadí smrtelnou ránu, ujde devět kroků a sám zemře na otravu jedem, který na něj Jörmungandr vychrlí.

Jörmungandr (Midgardsormr) je v severské mytologii mořský had, který se spolu s vlkem Fenrirem a ženou Hel narodil v Jötunheimu Lokimu a obryni Angrbodě. Podle věštby představoval pro Ásy i lidi velkou hrozbu, proto ho Ódin hodil do moře. V moři vyrostl tak, že obepíná celý Midgard (je také nazýván Had Midgard) a zakusuje se do vlastního ocasu (viz Uroboros). Had je hlavním protivníkem boha Thóra.

In Norse mythology, Jörmungandr (, pronounced , meaning "huge monster"), also known as the Midgard (World) Serpent (), is a sea serpent, the middle child of the giantess Angrboða and Loki. According to the "Prose Edda", Odin took Loki's three children by Angrboða—the wolf Fenrir, Hel, and Jörmungandr—and tossed Jörmungandr into the great ocean that encircles Midgard. The serpent grew so large that it was able to surround the earth and grasp its own tail. As a result, it received the name of the Midgard Serpent or World Serpent. When it releases its tail, Ragnarök will begin. Jörmungandr's arch-enemy is the thunder-god, Thor. It is an example of an ouroboros.


Vláda.

Panováním krále Džosera začíná jedno z nejskvělejších období Staré říše, někdy též nazývané „Džoserovo století“. Sám faraon vládl jako teokratický despota. Z nápisu ve Vádí Hammámat víme, že vyslal expedici na Sinaj (v čele byl velitel králových vojáků a správce pouštní oblasti Negtanch), kde docílil četných územních zisků (zde ho zajímaly hlavně měděné a tyrkysové doly ve Vádí Maghara ). Kvůli ochraně jižních hranic Egypta dal údajně vybudovat hradbu u prvního nilského kataraktu za Asuánem. Patrně přesunul královskou rezidenci z Ceneje (Thinis) do Mennoferu, města nacházejícího se na pomezí Horního a Dolního Egypta. Nedaleko vybudoval malou svatyni, z níž jsou dnes už jen ruiny. Za jeho vlády prý vypukl veliký hlad, protože se Nil už nevyléval ze svého koryta. O tom víme pouze z Ptolemaiovské desky (tzv. hladová stéla), jež říká: „7 let byla bída a hlad“. Král nevěděl proč, a tak se obrátil ke kněžím. Ti po usilovném pátrání zjistili, že se na ně hněvá bůh Chnum, že jeho sandály brání toku Nilu. Chnumovi byl druhý den obětován chléb, pivo a drůbež a záplavy začaly.

Džoserova pyramida.

Džoser si nechal postavit symbolickou hrobku na královském pohřebišti v Abydu (Ebozev). Je na místě zvaném Bét-Challáf a převyšuje všechny ostatní; je jen z nepálených sušených cihel. Jeho skutečná hrobka je v Sakkáře (tzv. sakkárský komplex leží na ploše měřící přibližně 15 ha). Stavitelem této první egyptské pyramidy byl Imhotep. Imhotep dal odvézt písek a vyrovnat na staveništi vápencový povrch. Potom byly v kameni vyhloubeny asi 28 m dlouhé šachty a jejich dno bylo obloženo žulou. Ta se v okolí netěžila, proto se musela dovážet z lomů 800 km od Sakkáry a kvádry byly dopravovány po Nilu. Stupňovitá Džoserova pyramida je od Velké pyramidy v Gíze vzdálena asi 14 km. Byla původně jen mastabou, která původně patrně patřila královu pravděpodobnému předchůdci Sanachtovi (Nebka). Imhotep tuto základní stavbu navýšil o dva stupně, později přidal ještě tři další – tak vznikla první pyramida. Po několika pozdějších úpravách získala stavba svůj dnešní šestistupňový vzhled.

Džoser („Posvátný“ nebo „Nádherný“) byl zakladatel a první panovník 3. dynastie ve starověkém Egyptě na počátku Staré říše. Ve své době byl znám pod jménem Necerichet (jméno Džoser je doloženo až ve Střední říši), řecky Tosorthros. Vládl přibližně v letech 2592–2566 př.Kr.

Djoser (also read as Djeser and Zoser) was an ancient Egyptian pharaoh of the 3rd dynasty during the Old Kingdom and the founder of this epoch. He is also known by his Hellenized names Tosorthros (from Manetho) and Sesorthos (from Eusebius). He was the son of king Khasekhemwy and queen Nimaathap, but whether he also was the direct throne successor is still unclear. Most Ramesside Kinglists name a king "Nebka" before him, but since there are still difficulties in connecting that name with contemporary Horus names, some Egyptologists question the received throne sequence.


Hudební kariéra.

Hudební kariéra do roku 1990.

Studium hry na klavír zahájil ve věku pěti let, ale později opustil klasický trénink. V mládí vytvořil skupinu nazvanou Mystére IV. Ke konci 60. let začal experimentovat se smyčkami pásek, rádii a dalšími elektronickými zařízeními, až do roku 1968, kdy se stal členem skupiny Groupe de Recherches Musicales na pozvání Pierra Schaeffera, „otce“ konkrétní hudby, kde mu byly představeny syntetizátory.  V roce 1972 vydal svůj první sólový singl "La Cage" a nato první dvě alba; "Deserted Palace" (v produkci společností Sam Fox Productions/Dreyfus, 1973) a soundtrack k filmu "Les Granges Brulees" (Dreyfus, 1973). V roce 1976 podepsal nahrávací smlouvu se společností Polydor se svým prvním významnějším albem "Oxygene. Oxygene" je považován za nejdůležitější a nejvýznamnější album v historii elektronické hudby. Kontrast s jeho současníky - tvrdou a zvukově futuristickou skupinou Kraftwerk nebo s více kosmickým a temným Tangerine Dream, Oxygene měl bohatý, prostorový a silně melodický zvuk připomínající zvuky Waltera Carlose na soundtracku k filmu Stanleye Kubricka "Mechanický pomeranč", vydaný několik let předtím a měl velký celosvětový úspěch. Stopa "Oxygene part IV." byla vydána jako singl a stala se jedním z nejznámějších kusů elektronické hudby vůbec.  V roce 1978 vydal druhé album "Equinoxe". Rozvinul svůj zvuk používající více dynamických a rytmických elementů, zvláště častějšího použití sekvencování na basových linkách. Velká část toho byla dosažena použitím vybavení vyvinutého jeho spolupracovníkem Michelem Geissem. V roce 1979 následovalo vydání koncertu na Place de la Concorde v Paříži. Na koncert přišel jeden milion lidí, kteří se stali jeho prvním zápisem v Guinnessově knize rekordů pro největší návštěvu venkovního koncertu.  V říjnu 1981 se stal prvním západním populárním umělcem, kterému bylo uděleno povolení uspořádat koncerty v Číně. Během tohoto roku bylo pro velký zájem vydáno album "Les Champs Magnétiques" (Magnetic Fields) a následovalo vydání alba "Les Concerts En Chine" (The Concerts in China) v roce 1982, které je označeno jako jeho vůbec první živé album, zahrnující nahrávky z turné po Číně během roku 1981.  V roce 1983 vytvořil album "Musique pour supermarché" / "Music for supermarkets", které se dočkalo jen jedné kopie. Album bylo vytvořeno k tomu, aby vyjádřil svůj odpor a pohrdání k hudebnímu průmyslu. Přestože zničil všechny master záznamy své studiové práce, dovolil rozhlasové stanici Radio Luxembourg album jednou odvysílat a prodal jej na dražbě za 10,000 liber pro francouzské umělce. Lidé nahráli album na pásky z vysílání v rádiu, a tak mohli album poslouchat ve velmi nízké kvalitě (rozhlasová stanice vysílala AM). Písně z tohoto alba byly později zastoupeny v budoucích albech.  V roce 1984 vydal album "Zoolook", které znamenalo jeho první výpad do světa samplování, použitím mnoha různých slov a řeči, různých jazyků, vytvořením různých zvuků a efektů. Album také posunulo Laurie Anderson na dráhu slavné zpěvačky.  V roce 1986 NASA a město Houston jej požádali o uspořádání koncertu k oslavě 25. výročí vzniku NASA a 150. výročí založení města Houston. Během tohoto koncertu měl zahrát astronaut Ronald McNair na saxofon část písně "Rendez Vous VI." přímo na oběžné dráze na palubě raketoplánu Challenger. Měla to být první hudební nahrávka pořízená ve vesmíru, pro album Rendez Vous. Po havárii Challengeru 28. ledna 1986, při které McNair zemřel, byla stopa nahrána jiným saxofonistou, přejmenována na "Ron's piece" a album bylo věnováno sedmi astronautům Challengeru. Koncert v Houstonu vstoupil do Guinessovy knihy rekordů pro účast přes 1.5 milionu diváků. Koncert byl předveden s monstrózními projekcemi fotografických obrazů a laserových vzorů na budovy v centru města Houston, včetně obrovské bílé obrazovky na čelní straně budovy Texaco Heritage Plaza, která tehdy byla ve stadiu výstavby.  Později v roce 1986 uspořádal v rodném městě Lyonu jako součást oslav návštěvy papeže Jana Pavla II. koncert, který papež navštívil a požehnal (později nahrávky z koncertů uveřejnil v albu "Cities In Concert - Houston/Lyon").  V roce 1988 bylo vydáno album "Revolutions". Společně se svými hosty jako byl např. Hank Marvin, legendární kytarista ze skupiny The Shadows, předvedl toto album a vybrané hlavní náměty ze své diskografie v události nazvané Destination Docklands před 200000 lidmi (ne včetně tisíců diváků, kteří přihlíželi události zvenku) ve 2 koncertech 8. a 9. října 1988. Událost využila průmyslový horizont Londýnských královských doků na východním konci.

Hudební kariéra po roce 1990.

14. července 1990 znovu překonal vlastní rekord v Guinessově knize rekordů koncertem v La Defense v Paříži, který navštívilo 2,5 milionu lidí a kterým rozsvítil pařížskou obchodní čtvrť. Album En Attendant Cousteau (Waiting for Cousteau) bylo vydáno tentýž rok a je věnováno francouzskému mořskému průzkumníkovi Jacques-Yves Cousteauovi.  V roce 1993 vydal svou první práci ovlivněnou techno hudební scénou, která se rozvíjela od roku 1989. Nazvané „Chronologie“, album bylo z technického hlediska revizí konceptu užitého v době alb Oxygene a Equinoxe, zatímco monstrózní předehra poskytne emoční pocit a zvukové zabarvení, pro zbytek přívrženců více rytmických kusů. V podnětné generaci elektronických hudebníků s jeho prací ze 70. a 80. let, na jeho změnu navázal žánr trance, který ho následoval v 90. letech.  Nicméně pro fanoušky, vzpomínající na důvtipnou tónovou kvalitu a fázované zvuky Jarreho rané práce, nebyl zklamáním rok 1997 kdy vyšlo album "Oxygene 7-13". Toto album přivedlo zpět mimo jiné i VCS 3synthesizer a mellotron. Někdo může slyšet inspiraci z "Oxygene (část IV)" a "Equinoxe (část II)" ve stopě "Oxygene 7", zatímco v mnoho z dalších techno založených stop na albu připomíná kombinaci jeho inspirací z obou období alb "Oxygene" a "Chronologie".  6. září 1997 hrál v Moskvě na oslavě 850. výročí založení města. Moskevská státní univerzita byla použita jako horizont pro velkolepé projekce a ohňostroje, s 3,5-milionovým publikem, což pro něj znamenalo čtvrtý záznam pro největší koncertní publikum vůbec.  V roce 1999 vytvořil velkolepou hudbu a světelnou show v egyptské poušti blízko Gizy. Přehlídka nazvaná "The 12 Dreams of the Sun" oslavila nové tisíciletí a 5000 let civilizace v Egyptě. To také nabídlo předpremiéru jeho nového alba - "Metamorphoses".  V roce 2000 vydal album "Metamorphoses" jako své první plně hlasové album. Kompozice a jejich aranžmá na tomto techno založeném albu je extrémně nápadité. Začal integrovat zvukové efekty od Apple computers, včetně použití Apple-talk, programu společnosti Macintosh, který Jarremu dovolil mít počítačem vygenerovaný hlas, jenž namluvil cizí texty v písni "Love, Love, Love". Laurie Anderson podruhé účinkovala v jeho diskografii v úvodní skladbě. Posluchač měl tak možnost slyšet hlas Natachi Atlas a housle Sharon Corr z irské populární skupiny The Corrs. Album "Metamorphoses" bylo v USA vydáno až o pár let později.  V roce 2001 uspořádal koncert v spolupráci s Arthurem C. Clarkem a Tecujou Komuroem na pláži Okinawa, k oslavě „skutečného“ začátku nového tisíciletí. Koncert byl nazván "Rendez-vous in Space" a skupina byla pojmenována pojmenovala The ViZitors. Později toho roku hrál Jarre v Akropoli v Řecku.  V roce 2002 Jarre uspořádal koncert AERO na větrné farmě v Grammel Vrū Enge, kousek od Aalborg v Dánsku, dost mokrému publiku v počtu přibližně 50,000 lidí.  V roce 2003 Jarre vydal album Geometry of Love.  10. října 2004 uspořádal dva za sebou jdoucí koncerty, první v Zakázeném městě, ihned následovaný menším koncertem na náměstí Tienanmen v Číně. V malebném umístění v Wumen Gate v Zakázeném městě uvedl koncert s moderními a tradičními čínskými orchestry, sborem, operními zpěváky, a několika hudebních hostů jako například Chen Lin a kytarista Patrick Rondat. Zatímco první část je historického významu (zakázané město navzdory svému jménu uvítalo na 15000 diváků, většinou VIP hostů), druhá polovina měla víc potlačované jevištní uspořádání s návštěvou 9000 čekajících Číňanů. Tento koncert byl vysílán v HDTV s 5.1 zvukem přenášený satelitem. 5.1 zvuk byl také použit na jevišti. DVD/CD z těchto koncertů, v Číně vydal v roce 2005 s THX zvukem a obrazem.  26. srpna 2005, uvedl dlouhý koncert "Space of Freedom" v polském Gdaňsku k oslavě 25. výročí Solidarity. Koncert navštívilo asi 120.000 lidi, Lech Wałęsa vystoupil na jevišti.  2. října 2006 vyšlo symfonické album, titulované "The Symphonic Jean Michel Jarre" s 20 stopami z předchozích alb na 2 CD, vydané společností Tadlow Music. Jarre oficiálně spolupracoval při přípravě projektu a speciálně pro tento projekt dopsal další slova slok tracku Gloria Boy. Také zde poprvé byla uvedena studiová verze skladby "Acropolis".  26. března 2007 vyšlo v Česku album "Téo&Téa" na CD a DVD se zvukem dolby surround 5.1., na novém albu představil písně v rytmu a podobě současné taneční hudby.

Osobní život.

Byl ženatý s britskou herečkou a fotografkou Charlotte Rampling od 7. října 1978 až někdy do roku 1998. V roce 2002 se zamiloval do francouzské herečky Isabelle Adjaniová, ale ta později tento vztah ukončila. Dne 12. května 2005 se oženil s francouzskou herečkou Anne Parillaud.  Má tři děti: Emilie (z prvního manželství s Flore Guillard, se kterou se oženil 20. ledna 1975), Barnaby Southcombe a David (synové z předchozího manželství s Charlotte Rampling).

Ocenění a uznání.

Do roku 2005 Jarre prodal na 72 milionů alb a singlů.  Asteroid 4422 Jarre byl po JMJ pojmenován jako výraz uznání.

Vybraná diskografie.

Pozice v hitparádách.

Pozice v hitparádách převzaty z

Jean-Michel André Jarre (čti: Žán-Mišél Žár, * 24. srpna, 1948 v Lyonu, Francie) je francouzský skladatel elektronické hudby. Je synem Maurice Jarre, skladatele filmové hudby. Jarre je považován za jednoho z průkopníků stylu New Age s důrazem na elektronickou charakteristiku skladeb, kde hrají roli především klávesové nástroje. Specializuje se též na okázalé inscenace velkolepých venkovních koncertů své hudby, plných laserových efektů a ohňostrojů, spojujících hudbu s architektonickým prostředím.

Jean-Michel André Jarre (; born 24 August 1948) is a French composer, performer and record producer. He is a pioneer in the electronic, ambient and new-age genres, and is known for organising outdoor spectacles featuring his music, vast laser displays, large projections and fireworks.  Jarre was raised in Lyon by his mother and grandparents and trained on the piano. From an early age, he was introduced to a variety of art forms, including street performers, jazz musicians and the artist Pierre Soulages. He played guitar in a band, but his musical style was perhaps most heavily influenced by Pierre Schaeffer, a pioneer of musique concrète at the Groupe de Recherches Musicales.  His first mainstream success was the 1976 album "Oxygène". Recorded in a makeshift studio at his home, the album sold an estimated 12 million copies. "Oxygène" was followed in 1978 by "Équinoxe", and in 1979, Jarre performed to a record-breaking audience of more than a million people at the Place de la Concorde, a record he has since broken three times. More albums were to follow, but his 1979 concert served as a blueprint for his future performances around the world. Several of his albums have been released to coincide with large-scale outdoor events, and he is now perhaps as well known as a performer as he is as a musician.  As of 2004, Jarre had sold an estimated 80 million albums. He was the first Western musician officially invited to perform in the People's Republic of China and holds the world record for the largest-ever audience at an outdoor event for his Moscow concert on 6 September 1997, which was attended by 3.5 million people.


Starší moravský markrabě.

Narodil se jako prvorozený syn markraběte Jana Jindřicha, mladšího bratra Karla IV., a jeho druhé manželky Markéty Opavské z rodu opavských Přemyslovců. Roku 1375 po smrti svého otce se Jošt stal starším moravským markrabětem. O správu Moravy se musel dělit se svým nejmladším bratrem Prokopem Lucemburským a Janem Soběslavem, mladšími moravskými markrabaty. Bratři nebyli svorní, což bylo příčinou vleklých válek, které mezi nimi vypukly po smrti Jana Soběslava roku 1380 a trvaly s přestávkami, kdy se rivalové krátkodobě usmiřovali, až do Prokopovy smrti v roce 1405.  Jošt byl po císaři druhým nejstarším Lucemburkem a Karel IV. se právem obával, že by mezi ním a jeho syny mohlo dojít k nástupnickým sporům. Proto vydal koncem roku 1376 nástupnický řád, jímž proti svým dosavadním zásadám rozdělil moc v zemích Koruny české, aby zajistil dědická práva svým synům a jejich potomkům. Nedlouho poté Karel potvrdil dohodu Jošta a Jana Soběslava o rozdělení rodového majetku po jejich otci Janu Jindřichovi, Karlovu bratru. V roce 1378 získal do zástavy Kladsko, patrně jako kompenzaci za finance, které Karlovi poskytl Jan Jindřich. Kladsko držel až do roku 1388, kdy ho směnil s českým králem Václavem IV. za zástavu Lucemburska.

Vysoká politika.

Roku 1383 jmenoval Václav IV. Jošta generálním říšským vikářem pro Itálii. Jošt se tak stal zástupcem římského krále v italských říšských državách, což pro něj znamenalo významné povýšení. Obnovil brněnskou mincovnu a po celou dobu vlády razil vlastní mince, včetně omezené emise dukátu.  Roku 1387 pomohl Jošt společně s Prokopem větší finanční půjčkou svému bratranci Zikmundovi Lucemburskému k získání uherského trůnu. Odměnou jim byla část dnešního západního Slovenska s Bratislavou. Roku 1388 jim Zikmund, který potřeboval stále více peněz, dal do zástavy Braniborsko. Uherský král Zikmund však nebyl schopen vyplatit zástavní částku, a tak se Jošt stal v polovině 90. let 14. století braniborským markrabětem a držitelem jednoho ze sedmi říšských kurfiřtských hlasů. Kromě toho zastavil Václav IV. Joštovi roku 1388 hrabství Lucembursko a alsaské fojtství.  Jošt rychle rozšiřoval svůj majetek i politickou moc, jeho ambice nicméně stále nebyly ukojeny. Roku 1394 zaštítil Panskou jednotu v revoltě proti králi Václavu IV., zatímco markrabě Prokop a králův bratr Jan Zhořelecký zůstali na Václavově straně. Když pak Jan Zhořelecký na jaře 1396 náhle zemřel, nevyhnul se Jošt podezření, že Janovu vraždu zorganizoval. Spekulace o travičství však nejsou prokázány.  Také roku 1402 během dalšího panského odboje proti králi stál Jošt na straně šlechty, tentokrát ve spojení se Zikmundem Lucemburským. Vzápětí se s ním ale politicky rozešel a po smrti svého bratra Prokopa stál na straně Václava IV. Roku 1410 proti Zikmundovi kandidoval na krále Svaté říše římské. Volba probíhala v situaci, kdy žil zvolený, korunovaný, ale roku 1400 sesazený římský král Václav IV. Kurfiřti zvolili v září 1410 za římského krále Zikmunda. Protože však nedostal potřebnou většinu hlasů, volbu 1. října opakovali a své hlasy dali Joštovi. Z titulu římského krále se však Jošt těšil jen krátce, od 1. října 1410 do 18. ledna 1411, kdy na brněnském Špilberku zemřel. Byl pohřben v kostele sv. Tomáše patřícímu ke klášteru augustiniánů eremitů.

Manželství.

Jošt byl dvakrát ženatý, obě manželky pocházely z piastovské dynastie. Jeho první ženou se v roce 1372 stala dcera vévody Vladislava II. Opolského Alžběta Opolská, která vzápětí ve svých čtrnácti letech zemřela. Druhá svatba se konala v roce 1374 a nevěstou byla Alžbětina teta Anežka Opolská. Obě manželství zůstala bezdětná. Někteří historikové se domnívají, že byl ženat pouze jedenkrát.

Pomník Jošta Moravského.

V Brně byl 28. října 2015 odhalen pomník Jošta Moravského od Jaroslava Róny. Socha je vysoká 8 metrů a byla kritizována i obdivována.

Jošt Moravský, též Lucemburský (pravděpodobně říjen 1351 Brno – 18. ledna 1411, Brno) byl moravský markrabě z dynastie Lucemburků, braniborský kurfiřt a zvolený římský král. Byl velmi schopným a obratným politikem, který ctižádostivě toužil po větší moci i majetku a neváhal v zájmu svých cílů měnit strany a názory. Spolu se svými bratry citelně zasahoval do záležitostí českého království, kterému vládl jejich bratranec Václav IV.

Jobst of Moravia ( or "Jošt Lucemburský"; or "Jodokus von Mähren"; c. 1354 – 18 January 1411), a member of the House of Luxembourg, was Margrave of Moravia from 1375, Duke of Luxembourg and Elector of Brandenburg from 1388 as well as elected King of Germany (King of the Romans) from 1410 until his death. Jobst was an ambitious and versatile ruler, who in the early 15th century dominated the ongoing struggles within the Luxembourg dynasty and around the German throne.