Ostrov.

Ostrov je od nejstarších dob znám jako přírodní maják označující severovýchodní okraj Liparských ostrovů. Název dostal od starých Řeků podle svého pravidelného kuželovitého tvaru ("Στρογγυλη", Strongylé tzn. „Okrouhlý“).  Na severovýchodě ostrova se nacházejí spojená sídla San Vincenzo, San Bartolo a Piscità, na jihozápadě pak izolovaná vesnice Ginostra. V roce 1991 na ostrově žilo 361 stálých obyvatel. Celý ostrov včetně obou těchto vesnic náleží administrativně k městu Lipari. Tradičním zdrojem obživy místních obyvatel byl rybolov a pěstování vína (zejména odrůdy "Malvasia"), dnes je hlavním zdrojem příjmů turistický ruch.

Sopečná činnost.

Stromboli je stratovulkán; sopečně aktivní jsou krátery na severozápadním úbočí nad svahem "Sciara del Fuoco". Větší sopečné erupce byly zaznamenány v letech 1919 a 1930.  V roce 2002 začalo zvýšení sopečné aktivity 29. prosince výtokem žhavé lávy. Následujícího dne hornina, uvolněná sopečnou aktivitou ze svahu "Sciara del Fuoco", způsobila vlnobití, které poškodilo vesnici "Stromboli". 5. května 2003 při silné explozi sopka vychrlila sopečné plyny spolu s kameny, které poškodily několik domů ve vesnici "Ginostra". Erupce postupně skončila v červenci 2003.  Sopka je trvale činná i mezi obdobími zvýšené aktivity. Výtrysky lávy je v té době možné pozorovat dvakrát až třikrát za hodinu. Přístup na sopku je od té doby omezen a upraven nařízením správy obce Lipari ("comune di Lipari").  Sopka znovu zvýšila činnost 27. února 2007. 5. března 2007 došlo k masivní paroxysmální erupci z vrcholového kráteru. 30. března 2007 se vytvořila tři lávová ramena, která vytékala z místa na úpatí hory asi 420 metrů nad mořem.  3. července 2019 (16:46 UTC) došlo k velké erupci pliniovského typu. Vymrštěné horniny zabily jednoho turistu a na několika místech způsobily požáry. Podle expertů je to největší erupce za posledních 10 let.

Zajímavosti.

Jméno sopky nese asteroid hlavního pásu (26761) Stromboli.  Sopka se objevila ve vědeckofanstastickém románu Julese Verna "Cesta do středu Země", kde se jeho hlavní hrdinové cestující v hlubinách Země dostanou jejím vedlejším kráterem na zemský povrch.

Stromboli (v sicilštině "Strònguli") je malý ostrov v Tyrhénském moři, tvořený stejnojmenným stratovulkánem, který patří mezi nejaktivnější sopky na světě. Ostrov o celkové rozloze 12,2 km² je součástí Liparského souostroví, patřícího Itálii. Základna sopky leží 2 400 m pod mořskou hladinou, nejvyšší bod ostrova je ve výši 926 metrů, druhý nejvyšší je vrchol "I Vancori" (924 m n. m.). Podle ostrova Stromboli je pojmenován strombolský typ vulkanické erupce.

Stromboli ( , ; ; ) is a small island in the Tyrrhenian Sea, off the north coast of Sicily, containing Mount Stromboli, one of the three active volcanoes in Italy. It is one of the eight Aeolian Islands, a volcanic arc north of Sicily. Strabo writes that people believed that this is where Aeolus lived.  Its name is derived from the Ancient Greek name , which was derived from (, "round"), after the volcano's round, conical appearance when seen from a distance. The island's population was about 500 . The volcano has erupted many times and is constantly active with minor eruptions, often visible from many points on the island and from the surrounding sea, giving rise to the island's nickname "Lighthouse of the Mediterranean".  Stromboli stands 926 m (3,038 ft) above sea level, and over 2,700 m (8,860 ft) on average above the sea floor. There are three active craters at the peak. A significant geological feature of the volcano is the Sciara del Fuoco ("stream of fire"), a big horseshoe-shaped depression created in the last 13,000 years by several collapses on the northwestern side of the cone. Approximately 2 km (1.2 mi) to the northeast lies Strombolicchio, the volcanic plug remnant of the original volcano.


Významné příklady.

Před „jaderným věkem“.

Období před první světovou válkou, kdy mocnosti soupeřily ve stavbě bitevních lodí (konkrétně dreadnoughtů). Nejvýznamnější z těchto závodů byl mezi Německem a Británii v Evropě mezi lety 1898–1912, který výrazně ochladil vztahy těchto dvou velmocí. I přes značné investice obou zemí do moderního námořnictva došlo během první světové války jen k jedné velké námořní bitvě, a to sice u Jutska. Další závod v tomto období probíhal v Jižní Americe mezi Argentinou, Chile a Brazílii.

Zbrojení „jaderného věku“.

Soupeření Sovětského svazu a USA za studené války. Především šlo o vývoj účinnějších jaderných zbraní včetně způsobu jejich dopravy na cíl. Soupeření nakonec natolik vyčerpalo ekonomiku SSSR, že to urychlilo jeho rozpad.  Éra těchto závodů ve zbrojení byla započata ještě během II. světové války americkým Projektem Manhattan z počátku roku 1945. Sovětský svaz technologii pro výrobu jaderné bomby získal v roce 1949. Další fáze, pro kterou bylo specifické zvyšování výkonu jaderných zbraní, trvala přibližně do začátku 60. let. Proběhlo v ní několik jaderných testů, z nichž největší byl test Car-bomby o síle 57 megatun v říjnu roku 1961. O několik let později se vývoj přeorientoval na (kontinentální) balistické střely a jaderné hlavice (MIRV).  Závody ve zbrojení mezi USA a SSSR byly částečně utlumeny některými snahami o vzájemné odzbrojování. Jedna z prvních významných smluv mezi těmito velmocemi nese zkratku SALT ("Strategic Arms Limitation Talks") a odehrála se v roce 1969. Pozdější snahy o vzájemné odzbrojování se dají připsat americkému prezidentovi Ronaldu Reaganovi z poloviny 80. let 20. století. Méně známým takovým politickým pozorovatelem, který zbrojení Sovětského svazu sledoval a později varoval před jeho zánikem, byl Lyndon LaRouche.

Literatura.

ULVR, MICHAL: Nukleární společnost ve Spojených státech amerických (1945-1964). Univerzita Karlova v Praze, Filozofická fakulta, 2014.

Závody ve zbrojení je pojem označující soupeření dvou nebo více stran o vojenskou převahu. Ta může být dosažena větším počtem zbraní, větším počtem vojáků nebo lepší technologií.  Zatímco ve starověku, středověku i novověku zbrojení měst či říší často tvořilo i více než 50 % výdajů (a to i v době míru), pohybují se nyní výdaje států převážně okolo 2 % HDP.

An arms race occurs when two or more nations participate in interactive or competitive increases in "persons under arms" as well as "war material". Simply defined as a competition between two or more states to have superior armed forces; a competition concerning production of weapons, the growth of a military, and the aim of superior military technology.  The term is also used to describe any long-term escalating competitive situation where each competitor focuses on out-doing the others.


Technický přehled.

"UDP protokol" je protokol transportní vrstvy orientovaný na zprávy a byl uveden v .  V sadě protokolů Internetu poskytuje UDP velmi jednoduché rozhraní mezi síťovou vrstvou pod a aplikační vrstvou nad. UDP neposkytuje žádné záruky doručení a odesilatelova UDP vrstva si u jednou už odeslaných zpráv neudržuje žádný stav. UDP pouze přidává kontrolní součty a schopnost roztřiďovat UDP pakety mezi více aplikací běžících na stejném počítači.  UDP hlavička se skládá jen ze 4 políček, z nichž 2 jsou volitelná. Políčka zdrojového a cílového portu jsou šestnáctibitová a identifikují odesílající a přijímající proces. Protože UDP je bezestavový a odesilatel nemusí vyžadovat odpověď, zdrojový port je volitelný. Pokud není použit, zdrojový port by měl být nastaven na nulu. Po číslech portů následuje povinná délka UDP paketu včetně dat, v bytech. Minimální hodnota činí 8 bajtů. Zbývající políčko hlavičky tvoří šestnáctibitový kontrolní součet pokrývající hlavičku i data. Tento součet je možné vynechat, ale v praxi se téměř vždy používá.  Kvůli chybějícím zárukám se UDP aplikace musí smířit s nějakými ztrátami, chybami nebo duplikacemi. Některé aplikace (jako třeba TFTP) mohou podle potřeby přidávat jednoduchý mechanismus spolehlivosti do aplikační vrstvy. Aplikace používající UDP nejčastěji opravný mechanismus nepotřebují, a dokonce jím mohou být zdržovány. Pokud aplikace vyžaduje vysoký stupeň spolehlivosti, může se místo něj použít TCP nebo opravné kódy.  Protože UDP postrádá mechanismus předcházení a regulace zahlcení sítě, je nutné nadbytečné UDP datagramy na routerech zahazovat. Jako částečné řešení tohoto problému je navrhován protokol DCCP ("Datagram Congestion Control Protocol").  Ačkoliv je celkové množství UDP provozu na typické síti jen v řádu procent, je UDP používán řadou klíčových služeb včetně DNS, SNMP, DHCP a RIP.

Porty.

UDP používá porty, aby bylo možné rozlišit v počítači jednotlivé aplikace a správně jim doručit data, i když jich komunikuje v počítači více. Port je 16 bitová hodnota, která umožňuje používat porty z rozsahu 0-65535. Port 0 je rezervován, ale je možné ho použít, pokud odesílající proces neočekává žádnou odpověď.  Porty 1-1023 jsou tzv. dobře známé () a na Unixech a odvozených operačních systémech jsou potřeba práva uživatele root, aby je bylo možné použít. Porty 1024-49151 jsou registrované porty. Porty 49152-65535 jsou používány pro komunikaci klienta se serverem.

Rozdíl mezi TCP a UDP.

TCP je spojově orientovaný protokol což znamená, že k navázání "end-to-end" komunikace potřebuje, aby proběhl mezi klientem a serverem tzv. "handshaking". Poté, co bylo spojení navázáno, data mohou být posíláná oběma směry. Charakteristické vlastnosti TCP protokolu jsou:  UDP je jednodušší protokol založený na odesílání nezávislých zpráv. Charakteristika protokolu:

UDP ("User Datagram Protocol") je jeden ze sady protokolů internetu. O protokolu UDP říkáme, že nedává záruky na datagramy, které přenáší mezi počítači v síti. Někdy je označován jako "nespolehlivý", ale správněji by mělo být "bez záruky doručení", což je hlavní rozdíl proti protokolu TCP.  Protokol UDP je vhodný pro nasazení, které vyžaduje jednoduchost, malá režie nebo pro aplikace pracující systémem otázka-odpověď (např. DNS, sdílení souborů v LAN). Jeho bezstavovost je užitečná pro servery, které obsluhují mnoho klientů nebo pro nasazení, kde se počítá se ztrátami datagramů a není vhodné, aby se ztrácel čas novým odesíláním (starých) nedoručených zpráv (např. VoIP, online hry).

In computer networking, the User Datagram Protocol (UDP) is one of the core members of the Internet protocol suite. The protocol was designed by David P. Reed in 1980 and formally defined in . With UDP, computer applications can send messages, in this case referred to as "datagrams", to other hosts on an Internet Protocol (IP) network. Prior communications are not required in order to set up communication channels or data paths.  UDP uses a simple connectionless communication model with a minimum of protocol mechanisms. UDP provides checksums for data integrity, and port numbers for addressing different functions at the source and destination of the datagram. It has no handshaking dialogues, and thus exposes the user's program to any unreliability of the underlying network; there is no guarantee of delivery, ordering, or duplicate protection. If error-correction facilities are needed at the network interface level, an application may use Transmission Control Protocol (TCP) or Stream Control Transmission Protocol (SCTP) which are designed for this purpose.  UDP is suitable for purposes where error checking and correction are either not necessary or are performed in the application; UDP avoids the overhead of such processing in the protocol stack. Time-sensitive applications often use UDP because dropping packets is preferable to waiting for packets delayed due to retransmission, which may not be an option in a real-time system.


Život.

Dětství a mládí.

Canetti se narodil roku 1905 v bulharském podunajském přístavu Rusčuk (dnešní Ruse) v rodině sefardsko-židovského obchodníka Jacquese Eliase Canettiho a jeho ženy Mathilde Canettiové, rozené Ardittiové. V roce 1911 se rodina přestěhovala do britského Manchesteru. Následujícího roku však otec zemřel a matka se rozhodla přestěhovat se s celou rodinou do Vídně. Po španělštině, bulharštině a angličtině s francouzštinou se Canetti učil již pátý jazyk, němčinu, která se později stala jazykem jeho děl. Následně se rodina přestěhovala ještě do Švýcarska a Německa, kde Canetti složil maturitu.

Vídeň.

Léta 1924 až 1938 strávil Canetti ve Vídni a vytvořil zde jedno ze svých vrcholných děl, román "Die Blendung" (česky "Zaslepení"). Zde se také roku 1934 oženil s Vezou (Venezianou) Taubnerovou-Calderónovou (1897 až 1963) a zůstali spolu, i přes Canettiho častou manželskou nevěru, až do její smrti v roce 1963.  Po skončení první světové války se rodina usadila ve Francii, ale Canetti odjel do Vídně, kde studoval chemii. Ovšem více než studium jej zaujaly literatura a filosofie, kterým se věnoval ve svém volném čase. Překládal např. do němčiny díla amerického spisovatele Uptona Sinclaira. Canetti navštěvoval přednášky Karla Krause, jehož vlivu, jak sám vzpomíná, na několik let zcela propadl. Dále studoval díla Gustava Le Bona a zajímal se o objevy Sigmunda Freuda a to vše tvořilo základ pro nejvýraznější pole jeho zájmu, studium fenoménu masy a masového chování.  Ve Vídni a při svých návštěvách Berlína se setkával s řadou spisovatelů, mj. s Bertoldem Brechtem, Hermannem Brochem či Robertem Musilem či se skladatelem Albanem Bergem. Od počátku 30. let, kdy Canetti publikoval dvě divadelní hry, psal své první velké dílo, jediný román, který napsal, "Die Blendung" (česky "Zaslepení"), jenž vyšel roku 1935, přinesl mu značnou slávu a byl bezprostředně překládán do cizích jazyků (v češtině se objevil již v roce 1937). Po nástupu nacismu byl však zakázán.  Po připojení Rakouska k Třetí říši v roce 1938 emigroval Canetti do Francie a následujícího roku do Velké Británie.

Londýn.

V roce 1939 se manželé Canettiovi uchýlili do emigrace do Londýna a setrvali zde až do roku 1971. Vzniklo zde jeho nejvýznamnější sociologické dílo "Masse und Macht" (česky "Masa a moc").  Canettiho kniha "Die Blendung" se po skončení druhé světové války proslavila po celé Evropě a Canetti za ní obdržel řadu mezinárodních ocenění, např. francouzskou „Prix International“ v roce 1949.  Vlivem zážitků z druhé světové války prostoupil Canettiho dílo motiv smrti, hysterie a davového šílenství (přítomný v menší míře již v románu "Die Blendung"). Krom další divadelní hry se Canetti v 50. letech intenzivně zabýval svým velkým teoretickým dílem "Masse und Macht" (česky "Masa a moc"), které bylo vydáno v roce 1960. Začal na něm pracoval však již v roce 1925 a velkou inspirací byl pro něj očitý zážitek vypálení Justičního paláce ve Vídni v roce 1927. Kniha má dvě části. V první rozpracoval teze, že základním nutkáním davu je přežít či že nejnižší formou přežití je zabití. Druhá část se zabývá otázkou, jak a proč jsou davy ovládány vůdci. Adolf Hitler je zde vykreslen jako paranoidní vůdce fascinovaný davem, jejž řídí. Kromě "Masse und Macht" vydal také několik esejů (mj. o Franzi Kafkovi) a cestopis.

Curych.

Poté, co Canetti v roce 1963 ovdověl, navázal blízký vztah k Heře Buschorové (1933 až 1988), se kterou se roku 1971 oženil a s níž od počátku 70. let žil převážně v Curychu. O rok později se narodila jejich dcera Johanna, jež se stala hudebnicí. Canettiho druhá žena zemřela v roce 1988.  V 70. letech také Canetti publikoval několikadílné paměti.  Canetti byl vyznamenán řadou cen (Büchner-Preis, Kafka-Preis atd.) a získal dva čestné doktoráty. V roce 1981 obdržel Nobelovu cenu za literaturu.  Zemřel v Curychu v roce 1994 a byl pohřben nedaleko hrobu Jamese Joyce, s nímž se cítil duševně spřízněn dílem i osudem.

Zajímavost.

Canetti byl klasickým příkladem Evropana 20. století. Jeho rodina měla židovsko-španělské kořeny a do Bulharska se přistěhovala z Turecka (Canetti měl turecký pas). Po několikerém stěhování se Canetti usadil v Londýně a získal v roce 1952 britské občanství a britský pas. Nobelovu cenu obdržel jako britský spisovatel (všechna svá díla napsal německy), ale několik dalších zemí protestovalo. Zemřel v Curychu. Dnes je nejčastěji klasifikován jako britský spisovatel.

Elias Canetti (25. července 1905 v Ruse v Bulharsku – 14. srpna 1994 v Curychu) byl britsko-rakouský německojazyčný spisovatel, teoretik společenských věd a humanista, nositel Nobelovy ceny za literaturu z roku 1981.

Elias Canetti (; ; 25 July 1905 – 14 August 1994) was a German-language author, born in Ruse, Bulgaria to a merchant family. They moved to Manchester, England, but his father died in 1912, and his mother took her three sons back to the continent. They settled in Vienna.  Canetti moved to England in 1938 after the Anschluss to escape Nazi persecution. He became a British citizen in 1952. He is known as a modernist novelist, playwright, memoirist, and non-fiction writer. He won the Nobel Prize in Literature in 1981, "for writings marked by a broad outlook, a wealth of ideas and artistic power". He is noted for his non-fiction book "Crowds and Power", among other works.


Ikonografie.

Zobrazení Piety je součástí ikonografického cyklu výjevů ze života Krista a zároveň cyklu výjevů ze života Panny Marie. V rámci Kristova ikonografického cyklu je součástí Pašijového cyklu, tedy části věnované jeho Ukřižování. V něm se nachází mezi výjevy Snímání z kříže a Kladení do hrobu, a to původně v podobě tzv. Oplakávání (lamentace). V západní tradici se stalo standardním zobrazování tohoto výjevu bezprostředně po Snímání z kříže. Zdůrazněním motivu Panny Marie a postupným vyloučením ostatních postav se z motivu Oplakávání vyvinul motiv Piety. Pieta (nebo Oplakávání) představuje 13. zastavení křížové cesty a také jednu ze sedmi bolestí Panny Marie.

Pieta v sochařství.

Pieta bývá nejčastěji zobrazována ve formě sousoší, obrazy jsou méně časté. Sousoší Piety je charakteristickým motivem středoevropského gotického sochařství. První sousoší Piety se objevila v Německu na konci 13. století, k nejstarším dochovaným dílům patří piety z Radolfzellu a Meersburgu z přelomu 13. a 14. století. Gotické piety prošly výrazným výrazovým vývojem, podle něhož jej dělíme do tří typů. Hlavní rozlišení podle polohy Kristova těla není zcela přesné, proto jsou používány alternativní názvy.

Heroické (mystické, vertikální) piety.

Nejstarší typ, vyskytující se od přelomu 13. a 14. století. Typické je téměř vertikální umístění těla Krista a velká až nadživotní velikost postav.

Horizontální piety.

Objevují se ve druhé polovině 14. století. Od předchozího typu se liší přísnějším skladebným řádem, zdrženlivostí výrazu a větší plastičností. Tělo Krista je umístěno téměř horizontálně, hlava je otočená k divákovi a přestože je bez podpory, je rovněž v horizontální poloze. Kolena jsou zalomena v pravém úhlu, ruce složené podélně, levá leží na pravé. Marie sedí vzpřímeně, trup má jen nepatrně vykloněný. Expresivita výrazu je potlačená, důležitější je reprezentativní funkce.

Piety krásného slohu (diagonální).

Krásný sloh se v gotickém sochařství rozvinul kolem roku 1390 a uplatňoval se zhruba do začátku 15. století. Pro sochy tohoto slohu je charakteristický rytmický pohyb hmoty a idealizace vzhledu (rozvoj smyslové krásy jako projevu božské dokonalosti). Piety krásného slohu bývají na rozdíl od předchozích označovány jako diagonální - tělo Krista leží v Mariině klíně šikmo, s hlavou výrazně zakloněnou a jen zčásti pootočenou k divákovi. Spolu s mírněji ohnutými koleny tak vzniká celkový zvlněný dynamický dojem. Ruce jsou více překřížené, pravá leží na levé. Postava Marie je výrazněji odkloněná. Výrazy obličeje jsou mnohem dramatičtější, plné citů.

Renesanční a barokní piety.

Za nejkrásnější pietu je považována pieta, kterou vytvořil renesanční sochař Michelangelo Buonarroti. Nachází se v Bazilice sv. Petra ve Vatikánu.

Piety v malířství.

Piety nejsou častým námětem obrazů, zde převládá spíše šířeji zachycené Oplakávání či kombinace výjevu se Snímáním z kříže.

Přenesený význam slova.

V přeneseném významu slova se jedná o obecné synonymum pro zbožnou úctu, uctivý ohled, nepředstírané uctívání apod.

Pieta je zobrazení Panny Marie na klíně s tělem Krista po jeho snětí z kříže (horizontální nebo vertikální) vyvinuté ze scény Oplakávání izolováním obou postav.

A pietà (; meaning "pity", "compassion") is a subject in Christian art depicting the Virgin Mary cradling the dead body of Jesus, most often found in sculpture. As such, it is a particular form of the Lamentation of Christ, a scene from the Passion of Christ found in cycles of the Life of Christ. When Christ and the Virgin are surrounded by other figures from the New Testament, the subject is strictly called a "lamentation" in English, although "pietà" is often used for this as well, and is the normal term in Italian.


Předběžné označení.

Po objevu dostane každá planetka předběžné (provizorní) označení, které v zásadě přiděluje "Středisko pro planetky" ("Minor Planet Center", zkráceně "MPC"), provozující svoji činnost na "Smithsonově astrofyzikální observatoři" ("Smithsonian Astrophysical Observatory", zkráceně "SAO"), a to z pověření III. oddělení při "Mezinárodní astronomické unii" ("International Astronomical Union", zkráceně "IAU"). Výjimku tvoří speciální časově omezené projekty, které produkovaly velké množství objevů v krátké době, jimiž by bylo středisko MPC zahlceno.  Předběžné označení přidělované střediskem MPC existuje ve dvou základních variantách, které jsou vzájemně jednoznačně převoditelné.

Standardní předběžné označení.

"Standardní předběžné označení" se skládá z čtyřciferného čísla, označujícího rok objevu, respektive ohlášení objevu k registraci ve středisku MPC, které je následováno mezerou (odklepem). Za touto mezerou následuje velké písmeno anglické abecedy, určující polovinu měsíce, v němž byl objev resp. nahlášení učiněno a to podle následující tabulky:  Jak je vidět z 26 písmen anglické abecedy není použito písmeno „I“ (aby se nepletlo s číslicí „1“) a písmeno „Z“.  Za toto písmeno se připojí další písmeno anglické abecedy (opět s vypuštěním písmene „I“, písmeno „Z“ je však tentokrát použito) pro označení prvních 25 objektů objevených (ohlášených) v daném časovém rozpětí příslušné poloviny měsíce. Pokud je v daném časovém intervalu objeveno více objektů, připojí se za tuto dvojici písmen číslo jako dolní index, přičemž číslo 1 je vyhrazeno 26. až 50. objevu, číslo 2 pak 51. až 75. objevu, atd. Pokud z technických důvodů (např. při počítačovém zpracování) by zápis čísla ve formě dolního indexu činil potíže, je možno psát tato čísla v základním řádku.  Je si třeba uvědomit, že mnohdy bývá jeden objekt zpozorován různými observatořemi nebo v různých obdobích a že ne vždy je ihned zřejmé, že se jedná o touž planetku. Proto není výjimkou, že jedna planetka dostane více než jedno předběžné označení. Po identifikaci je z nich zachováno pouze jedno, obvykle to nejstarší, nebo to, které vedlo ke stanovení alespoň předběžných elementů dráhy.

Komprimované předběžné označení.

"Komprimované předběžné označení" bylo navrženo z několika důvodů. Prvním byl požadavek, aby toto označení bylo vždy stejně dlouhé (to standardní předběžné označení zcela evidentně nesplňuje) a druhým, aby jednoduchým tříděním bylo možno získat pořadí, v němž byla tělesa objevena (nahlášena). Poslední požadavek (významný zejména v nedávné minulosti) byl, aby toto označení bylo co nejkratší.  Toto označení má standardní délku 7 alfanumerických znaků (byte). První znak je velké písmeno, které reprezentuje první dvojici čísel v letopočtu roku objevu a to tak, že písmeno "I" odpovídá číslu "18", písmeno "J" číslu "19" a písmeno "K" číslu "20" atd. Za ním následující dvě číslice odpovídají třetí a čtvrté číslici letopočtu (tedy např. letopočet "1995" se nahradí řetězcem znaků "J95"). Jako čtvrtý znak komprimovaného označení následuje první písmeno ze standardního označení. Následující dva znaky odpovídají číselnému indexu, umisťovanému na konci standardního označení, a to podle následujícího algoritmu: Pokud index vůbec chybí, vloží se řetěz "00" (dvě nuly); pokud je index v rozmezí hodnot od 1 do 99, vloží se přímo toto číslo, ale případně doplněné na délku dvou znaků číslicí "0" (nula) zleva, tedy "01" (místo 1) až "99"; je-li hodnota indexu větší než 99, pak se první dvojice číslic v tříciferném čísle nahradí tak, že místo "10" se zapíše písmeno "A", místo "11" se zapíše písmeno "B", atd. (písmeno "I" v této řadě je použito). To umožňuje zapsat ve formě "Z9" nejvyšší možnou hodnotu indexu "359" (tedy celkem 9000 planetek objevených během jedné poloviny měsíce). Jako poslední znak komprimovaného označení se zapíše druhé písmeno ze standardního předběžného označení.  V další tabulce jsou uvedeny některé příklady:

Speciální předběžné označení.

V průběhu 2. poloviny 20. století proběhlo několik systematických přehlídek oblohy s cílem odhalit co nejvíce nových planetek. V rámci každé z nich bylo přidělováno zvláštní předběžné označení, sestávající z pořadového čísla objeveného objektu, následovaného mezerou a označením příslušné přehlídky oblohy podle připojené tabulky.  Komprimované předběžné označení v tomto případe vypadá tak, že jeho první tři znaky odpovídají druhému sloupci v následující tabulce a zbývající čtyři znaky jsou pořadovým číslem objektu objeveného v dané přehlídce, případně doplněného na požadovanou délku nulami zleva.

Definitivní označení.

Poté, co je známa dráha nově objevené planetky natolik dobře, že je možno spočítat její efemeridu tak, aby ji bylo možno sledovat i v budoucnosti, je jí přiděleno střediskem MPC jako "definitivní označení" katalogové (pořadové) číslo. Od tohoto okamžiku je plným definitivním označením planety toto katalogové číslo (doporučuje se uvádět je v kulatých závorkách) následované po mezeře platným standardním nebo speciálním předběžným označením.  Po přidělení katalogového čísla má objevitel po dobu následujících 10 let právo navrhnout pro tuto planetku jméno, které musí následně schválit "Komise pro nomenklaturu malých těles" ("Committee for Small Body Nomenclature", zkráceně "CSBN") při III. oddělení organizace IAU. Toto jméno však musí splňovat některá pravidla:  Pro planetky pohybující se po určitých drahách je omezení na jména přísnější. Např. planetky pohybující se v blízkosti libračních bodu soustavy Slunce-Jupiter, tzv. trojáni, musí být pojmenovávány po hrdinech trojské války, planetkám křížícím dráhu Země musí být předělována jména z mytologie atp.  V minulosti se z technických důvodů ve jménech nepoužívala diakritika; toto omezení již padlo.  Po schválení jména se pak definitivní označení planetky sestává z katalogového čísla (v závorce) následovaného schváleným jménem.  Komise CSBN si vyhradila právo sama pojmenovat některé významné planetky a planetky s katalogovými čísly dělitelnými 1000. Jim jsou přidělována jména známých osobností či organizací či jinak významná, např. (1000) Piazzi, (2000) Herschel, (3000) Leonardo da Vinci, (4000) Hipparchos, (5000) IAU, (6000) United Nations, (7000) Curie, (8000) Isaac Newton, (9000) Hal (počítač Hal9000 z románu 2001: Vesmírná odysea Artura C. Clarka a stejnojmenného filmu Stanleye Kubricka).  Ve sluneční soustavě se nacházejí i planetky s českými jmény – například (1840) Hus, (2364) Praha, (7796) Járacimrman (název planetky dříve musel být jednoslovný, proto tento tvar) a mnoho jiných.

Historie označování planetek.

Původně se planetkám přiřazovaly grafické symboly, podobně jako mají své jednoduché grafické symboly historicky i planety a Slunce s Měsícem, zvláště, když se zpočátku soudilo, že nově objevená tělesa jsou další planety Sluneční soustavy. Protože však se symboly stávaly čím dál složitější a vyžadovaly od uživatelů jisté kreslířské dovednosti, které ne každý měl, a rychle přibývající počet planetek v 50. létech 19. stol. jednak planety sesadil z pozice planet, navrhl v roce 1851 německý astronom Johann Franz Encke v jím vydané astronomické ročence na rok 1854 ("Berliner Astronomisches Jahrbuch für Jahr 1854") nahradit tyto symboly číslem v kroužku. Tehdy rozhodl ponechat původní grafický symbol prvním čtyřem planetkám (Ceres, Pallas, Juno a Vesta) a páté objevené planetce Astraea přidělil symbol  (číslo jedna v kroužku). Prozatím tedy ponechal čtyřem prvním planetkám výjimečný status (to se projevilo i tím, že v uvedené ročence jejich efemeridy byly zařazeny mezi planety, zatímco pro ostatní tělesa počínaje Astraeou a konče Eunomií, byly zařazeny až na konec ročenky). O rok později, 1852, doporučil americký astronom B. A. Gould, aby tímto způsobem byly označeny všechny planetky. Číslo v kroužku mělo být přiřazováno v posloupnosti, odpovídající chronologickému pořadí jejich objevu. V souladu s tímto návrhem Encke již v dalším vydání astronomické ročenky na rok 1855 planetce Astraea přidělil číslo 5 v kroužku, tedy symbol , ale stále ještě ponechal prvním čtyřem grafický symbol. Teprve v ročence na rok 1867 (vydané v roce 1864) byly první čtyři planetky již uváděny s čísly, odpovídajícími pořadí jejich objevu.  K další změně došlo v roce 1858 v USA, kdy časopis "Astronomical Journal" začal používat pro nově objevené planetky číslo v kulatých závorkách. Do kroužku se čísla zapisovala až poté, co byla příslušná planetky definitivně zařazena do seznamu (což přibližně odpovídá dnešní „katalogizaci“). V roce 1888 tento významný časopis začal používat zápis sestávající z pořadového čísla, odděleného čárkou od jména, ale v roce 1895 se vrátil k používání závorek, tentokrát však pro všechny planetky bez rozdílu. Podobný úzus začal používat i německý časopis "Astronomische Nachrichten" v roce 1872, ale v roce 1911 přešel na zápis čísla bez závorky následovaného po mezeře názvem planetky.  V současnosti se používají oba dva způsoby zápisu, tedy např. (1) Ceres nebo 1 Ceres. V Česku je obvyklejší zápis s pořadovým číslem v závorce.

Označení planetek je jednoznačná identifikace, přidělovaná každému objektu, pohybujícímu se Sluneční soustavou, které nejeví známky kometární aktivity a o kterém je možno se důvodně domnívat, že se jedná o planetku. Tato označení jsou dvojího druhu:

A formal minor planet designation is, in its final form, a number–name combination given to a minor planet (asteroid, centaur, trans-Neptunian object and dwarf planet but not comet). Such designation always features a leading number (catalog or IAU number) assigned to a body once its orbital path is sufficiently secured (so-called "numbering"). The formal designation is based on the minor planet's provisional designation, which was previously assigned automatically when it had been observed for the first time. Later on, the provisional part of the formal designation may be replaced with a name (so-called "naming"). Both formal and provisional designations are overseen by the Minor Planet Center (MPC), a branch of the International Astronomical Union.  Nowadays a number is assigned only after the orbit has been secured by 4 well-observed oppositions. For unusual objects, such as near-Earth asteroids (NEAs), numbering might already occur after three, maybe even only two, oppositions. Among more than half a million minor planets that received a number, only about 20 thousand (or 4%) have received a name. In addition,approximately 300,000 minor planets have not even been numbered.  The convention for satellites of minor planets, such as the formal designation (87) Sylvia I Romulus for the asteroid moon Romulus, is an extension of the Roman numeral convention that had been used, on and off, for the moons of the planets since Galileo's time. Comets are also managed by the MPC, but use a different cataloguing system.


Starý zákon.

Překlad Starého zákona vznikl pravděpodobně během 1. a 2. století po Kr. Nejedná se o překlad jednotný, pravděpodobně se na něm nezávisle podílelo více překladatelů, z nich někteří byli křesťané, jiní židé. Překlad vychází z hebrejštiny, někdy prosvítá znalost řecké Septuaginty. Ve 3. století již byla většina hotová – znalost Pešity se promítá do (pozdějšího) starosyrského překladu evangelií.  Starý zákon nemá žádnou návaznost na aramejské targúmy, naopak v případě targúmu ke knize Přísloví vychází targúm právě z Pešity.  Kromě kanonických knih obsahovala Pešita i větší množství apokryfů (všechny s výjimkou knihy Sírachovcovy přeloženy z řečtiny): 2. kniha Báruchova, 4. kniha Ezdrášova, 3. a 4. kniha Makabejská a také 6. část Flaviovy "Židovské války". Některé žaltáře obsahují i další žalmy.  Pešita má svůj specifický a samostatný systém dělení knih na kapitoly, dosvědčený již od 8. století.

Nový zákon.

Nový zákon Pešity neobsahuje několik knih, považovaných obvykle za kanonické; jsou to: 2. a 3. list Janův, 2. list Petrův, List Judův a Zjevení Janovo. Tyto knihy nejsou součástí kánonu syrských církví, které používají Pešitu. Chybí též následující pasáže: Mt 27,35b; Lk 22,17-18; J 7,53-8,11 (tj. perikopa o prostitutce, chybějící vůbec v byzantském typu textu Nového zákona), Sk 8,37; 15,34 a 28,29. Specifikem Pešity je i zvláštní pořadí listů: Katolické listy (tedy ty z nich, které Pešita obsahuje) se nacházejí před listy sv. Pavla.  Z jazykového hlediska se v případě Nového zákona nejedná o zvláštní, nový překlad, ale o revizi starosyrského překladu, která se snaží o přesnější shodu s řeckým originálem. Tato revize proběhla přibližně v 5. století a nestřetla se s žádným vážnějším odporem. Dělení textu na kapitoly pochází přibližně z 6. století.

Pešita či Pešitta, východosyrskou výslovností Pešito (ܡܦܩܬܐ ܦܫܝܛܬܐ, "mapaktá pešíttá" („snadná, jednoduchá“)), je jeden ze starých syrských překladů Bible, pocházející z přibližně 9. století. Je dodnes používán jako standardní a oficiální překlad v syrsky hovořících (východních) církvích. Zvláštní název byl tomuto překladu dán kvůli jeho charakteru a pro odlišení od syrské hexaply a dalších syrských překladů.

The Peshitta ( "or" "") is the standard version of the Bible for churches in the Syriac tradition, including the Maronite Church, the Chaldean Catholic Church, Syriac Catholic Church, Syriac Orthodox Church, Syro Malankara Catholic Church, Assyrian Church of the East and the Syro Malabar Catholic Church.  The consensus within biblical scholarship, though not universal, is that the Old Testament of the Peshitta was translated into Syriac from Hebrew, probably in the 2nd century AD, and that the New Testament of the Peshitta was translated from the Greek. This New Testament, originally excluding certain disputed books (2 Peter, 2 John, 3 John, Jude, Revelation), had become a standard by the early 5th century. The five excluded books were added in the Harklean Version (616 AD) of Thomas of Harqel.


Historie.

Urfa, ve starověku nazývaná Orfa či pořečtěně Urhai, má tisíciletou historii sahající až asyrských dob. V helénistickém období došlo k přejmenování města na Edessu (podle makedonské Edessy) a jeho přeměně na řeckou polis. Okolní kraj se tehdy nazýval Osroéné. V roce 260 n. l. se poblíž Edessy střetlo římské vojsko s jednotkami perského krále Šápúra I. a císař Valerianus byl v průběhu bitvy zajat. Již dříve (v roce 165) získalo město status římské kolonie. V roce 217 byl cestou z Edessy do Carrhae (nyní Harran) jedním ze svých strážců zavražděn římský císař Caracalla.

Raně křesťanské středisko.

Přesné datum uvedení křesťanství do Edessy známé není. Podle legendy, kterou poprvé zmiňuje ve 4. století Eusebius přičiněním Tadeáše z Edessy, který byl jedním ze dvaasedmdesáti učedníků a byl vyslaný „Judou, nazývaným též Tomáš“ konvertoval král Agbar V. Různé zdroje ovšem potvrzují, že křesťanskou víru přijal Agbar IX. (179-212 n.l.) Za něj se křesťanství stalo oficiálním náboženstvím království.  Po něm následoval Aggai a pak sv. Mari. Odsud pochází z druhého století slavná Pešita, syrský překlad Starého zákona a také TaciánovaDiatessaron, kompilovaná kolem roku 172 a běžně užívaná až doby, kdy to zakázal edesský biskup Rabbula (412-435). Z příslušníků edesské školy zaslouží zvláštní zmínku Bardaisan (154 - 222), spolužák Agbara IX., za svou roli ve vytváření křesťanské poesie.  Již v roce 197 se k v Edesse konal křesťanský sněm. V roce 232 byly z indické Mylapore přeneseny ostatky apoštola Tomáše a při té příležitosti byly sepsány syrské Skutky.  Křesťanští kněží z Edessy evangelizovali východní Mezopotámii a Persii a zakládali první místní církve v sasánovské říši.

Byzantská éra.

Pod byzantskou vládou měla Edessa jako metropolitní stolec Osroene jedenáct sufragánních diecézí, zmínky o pravoslavných biskupech se vytrácí v jedenáctém století. Slavnou Školu Peršanů ve městě založil Efrém Syrský.  Navštěvovali ji převážně mladí křesťané z Persie a svého největšího rozkvětu dosáhla za biskupa Ibse. Uzavřena byla v roce 489 poté, co učitelé a studenti Edesské školy odešli do Nisbis a stali se zakladateli a hlavními autory perské nestoriánské církve.  Edessu v šestém století znovu vystavěl císař Justin I. a po něm nesla jméno Justinopolis.  V roce 638 padla Edessa do rukou muslimů, kteří ji drželi až do konce 11. století, kdy kraj ovládli křižáci. Ti město učinili centrem tzv. edesského hrabství, ale již roku 1144 své panství ztratili ve prospěch seldžuckých Turků.  V následujících staletích se muslimští vládci často měnili a teprve s příchodem osmanských Turků roku 1637 zavládla dlouhodobá stabilita. Tehdy již byla Edessa, známá svými trhy s bavlnou, kůžemi a drahocennostmi, opět nazývána svým starým jménem Urfa. Po pádu Osmanské říše v důsledku první světové války vystupoval Mustafa Kemal Atatürk proti snahám evropských mocností odtrhnout město od tureckého státu a nakonec byl v této věci úspěšný – Urfa se stala součástí nově založené Turecké republiky.

Sport.

Ve městě působí fotbalový klub Şanlıurfaspor.

Şanlıurfa neboli Edessa je město v Turecku, do osmdesátých let 20. století nazývané Urfa (čestný přívlastek "şanlı" – "slavná" byl udělen za odpor proti evropským koloniálním mocnostem za kemalistické revoluce). Město má okolo půl milionu obyvatel a je hlavním městem stejnojmenné provincie v jihovýchodním Turecku při hranicích se Sýrií.

Urfa, officially known as Şanlıurfa (; ; ; ; and known in ancient times as Edessa, is a city with a population of over 2 million residents in south-eastern Turkey, and the capital of Şanlıurfa Province. Urfa is a multiethnic city with a Turkish, Kurdish and Arab population. Urfa is situated on a plain about eighty kilometres east of the Euphrates River. Its climate features extremely hot, dry summers and cool, moist winters.


Historie.

Od roku 1998 do roku 2002.

O jejím vzniku bylo rozhodnuto v lednu 1998 po skandálu s financováním a následném rozkolu uvnitř ODS na podzim 1997. Část strany v čele s Janem Rumlem a Ivanem Pilipem se pokusila svrhnout tehdejší vedení strany, především jejího předsedu Václava Klause, který měl v ODS velmi silnou pozici. Po neúspěšném pokusu o změnu ve vedení ze strany vystoupili a založili Unii svobody. Ta byla zaregistrována 22. ledna 1998.  Strana měla zpočátku velkou podporu médií, prezidenta i části společnosti, řada komentátorů ji připisovala světlou budoucnost a ODS postupný úpadek. Navíc do ní přestoupila většina známějších politiků ODS, ale již v předčasných volbách 1998 získala oproti ODS citelně málo hlasů. V letech 1998 až 2002 byla Unie svobody jednou z hlavních částí tzv. Čtyřkoalice, ta byla spolu s ODS a ČSSD jednou ze tří hlavních politických sil. Během období tzv. opoziční smlouvy se navíc mohla profilovat jako jediná skutečná demokratická opozice vůči levicové vládě Miloše Zemana tolerované pravicovou ODS. V prosinci 2001 se Unie svobody spojila s Demokratickou unií, čímž vznikla US-DEU. Vnitřní problémy ODA a nesoudržnost Čtyřkoalice způsobil její rozpad krátce před parlamentními volbami 2002, což se negativně projevilo i na volebních výsledcích US-DEU (většina unionistů byla vykroužkována lidoveckými kandidáty, sama Koalice US-DEU a KDU-ČSL skončila ve Sněmovně jako poslední).

Po volbách v roce 2002.

Po volbách v roce 2002 a vstupu do vlády premiéra Vladimíra Špidly strana ztratila důvěru voličů, postupně ji opoustěla většina zbývajících významných osobností a její volební preference klesaly. Po změně ve vedení ČSSD a nástupu Jiřího Paroubka navíc ČSSD stále více a otevřeněji začala spolupracovat s KSČM, s níž mohla své oficiální koaliční partnery US-DEU a KDU-ČSL v Poslanecké sněmovně kdykoli pohodlně přehlasovat. US-DEU sice stále měla své ministry ve vládě, ale jejich faktický vliv byl již malý. US-DEU vyměnila vedení, do čela zvolila mladého a poměrně neokoukaného politika Pavla Němce, ale ten nedokázal klesající podporu veřejnosti zvrátit. Po jeho skandálu s propuštěním katarského prince se krize strany jen prohloubila.  Pro volby v roce 2006 vládní strana radikálně změnila image a s pentagramem ve znaku se pokusila získat hlasy mladých voličů ultraliberálního až anarchistického smýšlení. Ve volbách však propadla s ziskem pouhých 0,3 % hlasů (absolutně 16 457). V reakci na tento neúspěch rezignovalo vedení strany včetně předsedy Pavla Němce a na republikovém výboru v červenci 2006 byl předsedou zvolen senátor Jan Hadrava. Nové vedení se za parlamentní kampaň v roce 2006 omluvilo. Ve volbách v roce 2010 strana nekandidovala a vyjádřila podporu ODS.  Strana formálně zanikla k 1. lednu 2011. Přesto však i strana nadále odevzdává finanční výroční zprávy včetně té za rok 2015.

Unie svobody – Demokratická unie ("US-DEU") byla česká liberální pravicová politická strana. Na politické scéně působila od roku 1998 do 2010. Do sloučení s Demokratickou unií v roce 2001 nesla strana pouze název Unie svobody.

The Freedom Union–Democratic Union (, US–DEU) was a small pro-European liberal party in the Czech Republic from 1998 to 2011.  Freedom Union was founded in January 1998 by former members of the Civic Democratic Party who were unhappy with the leadership of Václav Klaus. After initially serving in a caretaker government, Freedom Union went into opposition after the 1998 election. In opposition Freedom Union merged with the Democratic Union party and formed an alliance with the Christian Democratic Union – Czechoslovak People's Party.  From 2002 to 2006 Freedom Union was part of a coalition government with the Social Democratic Party and the Christian Democratic Union. However, in government the party lost support and at the 2006 election the party won less than 1% of the vote and failed to win any seats. The party ceased to exist on 1 January 2011.


Název.

Termín „teleportace“ (řecky "tele" = vzdálenost, latinsky "portare" = nést) zavedl v roce 1931 publicista Charles Fort (1874–1932), který shromažďoval a později v souborech publikoval mimo jiných zpráv o podivných jevech i zprávy o „poletování“ kamenů a o metapsychologií popisovaném protunelování se kamenů hmotnou překážkou. Dnes se o v 19. století údajně pozorovaných tzv. aportech nejrůznějších objektů (nejčastěji kamenů), ale i živých zvířat, hovoří v populární literatuře jako o teleportaci.

Skutečná teleportace.

V roce 1993 popsala skupina vědců vedená Charlesem Bennettem kvantovou teleportaci, pomocí níž je možné přenést úplnou informaci o částici. Při teleportaci částice A do částice C je třeba použít další částici B, která je kvantově provázána s částicí C. Při kontaktu částic A a B se informace z A přenese do B, a díky provázání zároveň také do částice C. Ta se stává identickou s částicí A, jejíž informace byla během teleportování zničena. První experiment s kvantovou teleportací proběhl roku 1997 na univerzitě v Innsbrucku, kde byly teleportovány fotony ultrafialového světla. V roce 2004 byly poprvé kvantově teleportovány atomy.  V roce 2002 byl teleportován laserový paprsek.  Jiná metoda teleportace byla navržena v roce 2007, nevyžaduje kvantové provázání, ale využívá Boseho-Einsteinův kondenzát (BEC), ve kterém jsou částice na nejnižší energetické hladině a mají stejný kvantový stav. Na BEC se pustí teleportovaná hmota, jejíž částice také dosáhnou nejnižší energetické hladiny a nadbytečnou energii vyzáří jako světelný paprsek, obsahující veškerou informaci o teleportovaných částicích. Tento paprsek pak při kontaktu s jiným BEC vytvoří původní teleportovanou hmotu.  V roce 2012 čínští vědci teleportovali informace o vlastnostech shluku asi 100 milionů atomů rubidia o velikosti 1 mm na vzdálenost 150 metrů. V témže roce byly teleportovány fotony na do té doby rekordní vzdálenost 143 km mezi ostrovy La Palma a Tenerife.  Teleportace makroskopických předmětů je prozatím záležitostí science fiction.

Problém kontinuity existence.

Zejména při hypotetické teleportaci živých objektů můžeme narazit na filozofický problém kontinuity existence. V případě přenosu pouze informací o pozici a stavu jednotlivých částic osoba ve výchozím místě de facto zemře a v cílové stanici je sestavena už jen její, byť identická, kopie. Zajímavý paradox je pak to, že ani okolí, ani samotná kopie osoby není za tohoto stavu schopna přerušení kontinuity existence zaregistrovat. Paradox kontinuity vede k paradoxu identity.

Teleporty v science fiction.

Snad nejstarší příběh o teleportu ve sci-fi byl vydán roku 1877. David Page Mitchellův příběh „The Man Without A Body“ vypráví o vědci, který dokázal rozložit kočku na atomy, ty pak přenést po telegrafním drátě a zase je složit. Když ovšem vědec následně aplikoval postup na sebe sama, po přenosu hlavy se vybila baterie.  Známější je povídka Moucha z roku 1957, která byla zfilmována 1958 a podruhé roku 1986.  První filmový seriál, kde se teleport objevil, byl "Star Trek" (viz Transportér (Star Trek)). Producenti filmu ho vymysleli, aby ušetřili náklady a nemuseli vytvářet v trikových studiích drahé scény s přistávacími moduly. Díky jeho velmi častému používání se teleport stal částečně symbolem tohoto seriálu a mnohá další vizuální díla se nechala inspirovat efektem pro teleportaci ve Star Treku použitým.  Další seriál, kde se objevil teleport, je Hvězdná brána. Tam se teleportu říká transportní kruhy. Takových technologií transportujících rozložená tělesa v nulovém čase je více. Nejvíce se ale teleportu podobá asgardské transportní zařízení.

Počítačové hry.

Teleport se objevuje v řadě počítačových her a je již standardní součástí FPS her:

Teleportace je metoda nepřímého přemisťování objektů, při kterém je místo samotného předmětu přenášena informace o něm a podle ní je pak na místě určení stejný předmět vytvořen. Teleport je zařízení sloužící k takovémuto přenosu.

Teleportation is the hypothetical transfer of matter or energy from one point to another without traversing the physical space between them. It is a common subject in science fiction literature, film, video games, and television. Teleportation is often paired with time travel, being that the travelling between the two points takes unknown period of time, sometimes being immediate.  Teleportation has not yet been implemented in the real world. There is no known physical mechanism that would allow this. Frequently appearing scientific papers and media articles with the term "teleportation" typically report on so-called "quantum teleportation", a scheme for information transfer.


Historie.

První pokusy.

Prvním pokusem o založení zoologické zahrady v Praze byl otevřený dopis hraběte Mořice Sweerts-Sporcka, který 11. února 1881 otiskl pražský deník Prager Tagblatt. V něm hrabě vyzýval, aby na památku připravovaného sňatku korunního prince Rudolfa byla založena zoologická zahrada. I když se na tuto výzvu přihlásilo několik osob (a přišly i první peníze), byla tato myšlenka po kratších diskusích zapomenuta.  V 19. století se o založení zoo pokoušelo ještě několik osob, mezi nimi i národopisec Vojta Náprstek ze své pozice pražského radního, ale stále zůstávalo jen u prvních plánů. Jedinou výjimkou byla činnost „Spolku pro zoologickou zahradu v Praze“, který v roce 1891 založil JUDr. V. Novák. Po původním plánu umístit zoo na Nebozízku se spolek rozhodl nestavět zoo, ale vystavovat zvířata na několika místech v Praze. První částečně úspěšnou realizací této myšlenky bylo založení jedné takové stanice na Letné v roce 1896. Skládala se z ptačí voliéry, rybníku a opičince (pravděpodobně nikdy nezprovozněného). Fungovala až do roku 1906.

Jiří Janda.

V roce 1904 se diskuse o založení zoo rozproudila silněji. Hlavními protagonisty byl cestovatel Jiří Němec a středoškolský profesor Jiří Janda. Přípravou vybudování zoo byl o dva roky později pověřen primátorem Prahy dr. Grošem Jiří Janda (tehdy se uvažovalo o jejím umístění na vltavském ostrově Štvanici).  Nedostatek vhodných pozemků a válka však odsunuly realizaci na pozdější dobu. V roce 1919 zvolil "Poradní sbor matematicko-přírodovědecký při ministerstvu školství a národní osvěty" komisi k založení pražské zoologické zahrady. Ta v roce 1923 pověřila přípravnými pracemi Jiřího Jandu. Mezitím v roce 1922 daroval velkostatkář Alois Svoboda státu pozemky v Troji s podmínkou, že na nich má být vybudována také zoologická zahrada.  V roce 1926 se konala ustavující schůze "Hospodářského, nákupního a stavebního družstva Zoologická zahrada" a Jiří Janda se stal jeho prvním předsedou (jím zůstal až do roku 1932). Organizoval výstavbu prvních pavilónů, terénní úpravy a další přípravné práce. Musel ale odrážet i útoky oponentů – např. spisovatele Ignáta Hermanna a především svého dlouholetého soka Jiřího Němce, jehož koncepce zoo nebyla magistrátem vybrána.

Otevření zoo.

Zoo byla otevřena 28. září 1931, tehdy ještě jako staveniště zoologické zahrady na ploše 24 hektarů. Jiří Janda se stal jejím prvním ředitelem.  Jako první byla postavena administrativní budova, výběh u hlavního vchodu, který byl původně určen pro vlky a navrhl jej Carl Hagenbeck a nyní slouží pandám červeným, dřevěný pavilónek pro lvy a tygry a voliéra dravců (nedochovala se, zřítila se v roce 1967 pod tíhou sněhu).  Prvním zvířetem v pražské zoo byla vlčice Lotta a po ní mladá lvice Šárka. Dalšími zvířaty byli mj. koně Převalského Minka a Ali (do té doby byli ustájeni na statku v Netlukách u Uhříněvsi). Herec Vlasta Burian daroval v roce 1934 do pražské zoo lachtany kalifornské Hýtu a Batula.

Povodně v roce 2002.

Pražskou zoologickou zahradu velmi poznamenaly ničivé povodně v srpnu 2002, kdy byla zatopena téměř polovina areálu. Zoo podle tehdejšího ředitele Petra Fejka neměla dostatečné informace, připravovala se pouze na padesátiletou vodu. Plná evakuace spodní části zahrady proto začala poměrně pozdě a některá zvířata se již přemístit do bezpečí nepodařilo.  Největší problém představovala evakuace pavilonu velkých savců. Utracen musel být agresivní sloní samec Kadir, u kterého hrozilo, že uplave (sloni jsou výborní plavci) a bude ohrožovat veřejnost. Evakuovat nebylo možné ani trojici hrochů. Samice Barborka se utopila, další samice Lentilka byla utracena, když hrozilo, že uplave. Samec Slávek přežil, po dvou dnech jej ošetřovatelé našli v patře pavilonu, kam jej voda vyplavila. Uhynul i pár hrošíků liberijských. Zachránit se povedlo dvě slonice, které bylo možné ze zaplavovaného pavilonu odvést a které byly uvázány do provizorních boxů v blízkosti hlavního vchodu.  Gorily byly přemístěny do protipovodňové věže. Ukázalo se ovšem, že voda vystoupá i tam, a bylo nutné přistoupit k evakuaci pomocí gumových člunů. Zachránit se ovšem nepodařilo samce Ponga, který ve věži nebyl nalezen. Z velkých šelem byl utracen lev Bert a jeden medvěd, jejichž evakuace byla vyhodnocena jako příliš riskantní.  Symbolem povodní se pak stal lachtan Gaston, který uplaval po Vltavě a podařilo se jej odchytit až u Drážďan. Při převozu zpět však pro velké vyčerpání uhynul. V dolní části zoo má originálně řešený podvodní pomníček.  Celkem zoo ztratila 134 zvířat, materiální škody pak přesáhly 230 milionů korun. Některé zasažené objekty čekala demolice. Namísto poničených objektů však v Troji vyrostlo několik unikátních staveb, které se svým pojetím blíží novému pohledu na funkčnost a smysl zoologických zahrad.

Úvahy o sloučení.

V roce 2008 se objevily zprávy, že již několik let (podle mluvčí botanické zahrady 10 let) se uvažuje o sloučení Zoo Praha a Botanické zahrady hl. m. Prahy. Proti sloučení a výsledkům auditu botanické zahrady se vyslovil například kurátor listnatých dřevin botanické zahrady Pavel Sekerka nebo Karel Jan Štolc. Rada hlavního města Prahy měla návrh projednat v roce 2009; od té doby však rozhodnutí nepadlo.  Uvažovalo se i o tom, že sloučenému subjektu by měl přibýt do správy i Trojský zámek.

Povodně v roce 2013.

Při povodních v roce 2013 došlo opět k zaplavení spodní části zoo. Materiální škody byly znovu velké, díky včasné evakuaci však tentokrát nedošlo k rozsáhlejším ztrátám na životech zvířat. Evakuaci usnadnilo i to, že sloni a hroši byli jen o několik měsíců dříve přestěhováni do nově vybudovaných pavilonů v horní části zoo, a starý pavilon velkých savců byl tak až na terária prázdný. Uhynuly pouze dvě čejky a několik králíků. Gorily tentokrát přečkaly záplavu v protipovodňové věži svého pavilonu. Po opadnutí vody bylo nutné některá zvířata evakuovaná ze zaplavených objektů dočasně přesunout do jiných zoo, než proběhla nutná rekonstrukce.

Orkán Herwart v roce 2017.

V 29. října 2017 přešel přes Česko orkán Herwart. Nevyhnul se ani Zoo Praha, která byla uzavřena (poprvé od červnových povodní 2013) nejen ve zmíněný den, ale také následující den, kdy byly likvidovány škody (otevřena opět 31. 10. 2017). Nedošlo k žádnému zranění zvířat, poškozeno však bylo několik vyhlídek (zejména u vlků) či seník. Polámané větve se staly zpestřením jídelníčku zvířat chovaných v zoo. Kdyby nebylo vichřice, pravděpodobně by byla překonána rekordní návštěvnost zoo z předchozího roku.  10. 2. 2020 došlo po více než dvou letech k uzavření zoo kvůli orkánu Sabine. Tento vítr však zoo nepoškodil.

Koronavirová pandemie v roce 2020.

Během koronavirové pandemie v roce 2020 byly z preventivních důvodů nejprve 10. 3. 2020 zrušeny všechny akce pro veřejnost. 11. 3. 2020 došlo k uzavření všech pavilonů a vnitřních expozic. O dva dny později (13. 3. 2020) byla do odvolání uzavřena celá zoo. V uzavřené zoo se následně pohybovala jen přibližně třetina běžného stavu zaměstnanců tak, aby byla zejména zajištěna péče o zvířata. Za čtyři týdny uzavření byly ztráty vyčísleny na takřka 20 mil. Kč.  Ve snaze přinášet informace o dění v nepřístupné zoo začal ředitel zoo Miroslav Bobek v pondělí 16. 3. natáčet krátká videa. 17. 3. 2020 pak byl založen YouTube kanál Krátce ze zoo jako vlog s těmito videi a dalšími videi od chovatelů, která jsou rovněž stále k vidění na facebooku. Každý den jsou uveřejněna videa o délce od půl minuty do dvou minut. Kanál měl 20. 3. 2020 v 10 h 1,31 tisíce odběratelů. Měsíc po založení odebíralo kanál na YouTube již 5,9 tisíc uživatelů (17. 4. 2020 v 10 h) a některá z videí o slonech, gorilách a ďáblech medvědovitých přesáhla hranici 10 tisíc zhlédnutí. Do Velikonoc bylo na videích k vidění na 80 druhů zvířat.  Původní propagační kampaň tematicky zaměřená na dny zvířat byla přerušena a nahrazena kampaní s výzvou "Přijďte později".V dubnu 2020 se zoo ve své komunikaci soustředila na mláďata narozená v období karantény, a to mj. s cílem motivovat veřejnost k tzv. adopci či sponzoringu zvířat tak, aby byla zoo finančně podpořena. Za první měsíc přišla na svět mláďata přibližně 30 druhů. 21. 4. již bylo hlášeno přibližně 130 mláďat od více než 40 taxonů. Mezi nejvýznamnější mláďata narozená v době uzavření zoo se zařadila samice slona indického, samec tapíra čabrakového či hřebec koně Převalského. Za šest dní od vyhlášení akce se nově zapojilo 197 adoptivních rodičů a 160 individuálních sponzorů, a to s podporou v celkové výši 716 318 Kč. 21. 4. zoo oznámila, že 692 dárců (adoptivních rodičů a sponzorů) přispělo částkou již 1 392 871 Kč.  Zoo byla v omezeném provozu (bez vnitřních pavilonů či klasických restaurací) otevřena 27. 4. 2020, tedy po 45 dnech uzavření areálu. To je nejvíce za celou historii zoo. Dle usnesení Vlády ČR byl zaveden systém on-line nákupu vstupenek bez provozu pokladen. Maximální počet návštěvníků na den byl stanoven na 8500. Ještě před otevřením zoo v 9:00 bylo za živého televizního přenosu pokřtěno mládě tapíra čabrakového. Jelikož se daný den slaví jak Světový den tapírů, tak Den Morseovy abecedy, dostal samec jméno Morse. První den (27. 4.) zoo prošlo 1329 návštěvníků, o den později již 2131 osob.  Za dobu uzavření zoo (resp. od 17. 3. do 26. 4.) bylo na YouTube kanálu Krátce ze zoo zveřejněno 254 videí od 41 autorů (zaměstnanců zoo). Za tu dobu kanál získal 6 418 odběratelů. Celkově 178 705 diváků zajistilo 1 102 313 zhlédnutí. Aktivita na této platformě má fungovat i po otevření zoo.  V pondělí 27. 4. zároveň začal Český rozhlas Dvojka ve spolupráci se zoo vysílat dvanáctidílný seriál 12 mláďat v době karantény (vysíláno po dobu tří týdnů od pondělí do čtvrtka) s cílem představit 12 nejzajímavějších mláďat narozených v době uzavření zoologické zahrady pro veřejnost. V prvních dnech tak byli představeni potomci u slonů indických, lemurů kata a koní Převalského, a to vždy formou rozhovoru s chovatelem.  Vzhledem ke značnému poklesu příjmů a zároveň zájmu návštěvníků zveřejnila zoo v posledním dubnovém týdnu možnost nákupu tzv. Vstupenky na lepší časy za výrazně vyšší ceny, než je obvyklé (až 10 000 Kč) s platností do konce roku 2021. Deset podporovatelů s nejvyšším příspěvkem má být provedeno areálem zoo jejím ředitelem Miroslavem Bobkem.  V době omezeného zpřístupnění se v sobotu 9. 5. 2020 narodilo další slůně, opět samička, čímž se sloní skupina rozrostla na devět členů. Stejného dne bylo dosaženo poprvé od opětovného zpřístupnění k překonání hranice pěti tisíc návštěvníků během jednoho dne.  Pavilon měly být a byly zpřístupněny 25. 5. 2020.  V sobotu 30. 5. 2020 byl otevřen nový expoziční celek Darwinův kráter, který prezentuje australskou faunu a floru. Zároveň se jednalo o první víkendový den, navíc slunečný, bez povinnosti koupě vstupenek online. Zájem o zoo byl obrovský, a tak se areál již ve 13 hodin dostal na denní limit návštěvnosti a zoo nemohla pustit další návštěvníky.  Od 4. 6. byl limit denní návštěvnosti nastaven Ministerstvem zdravotnictví ČR na 250 osob na hektar, v případě Zoo Praha tedy na 14 500 osob na den.

Vývoj stavů zvířat.

Počtem kusů i druhů zvířat patří dlouhodobě mezi největší zoo v Česku i Evropy. Na podzim 2018 byla pražská zoo pravděpodobně 10. druhově nejbohatší evropskou zoo.  Od roku 2005 chová zoo více než 600 druhů živočichů. Počet druhů zvířat se mezi lety 2000 a 2010 zvýšil takřka o 300 druhů, v porovnání s počátkem 90. let 20. století se zdvojnásobil. Od roku 2006 je víceméně dlouhodobě stabilní, pouze s výkyvy ovlivňujícími spíše celkový počet jedinců (často odchovy u plazů, úhyny u ryb apod.).

Návštěvnost.

Zoo Praha je dlouhodobě nejnavštěvovanější českou zoo.  Návštěvnost zoo prvně překročila hranici jednoho milionu návštěv během jednoho roku v roce 2005, a to v návaznosti na otevření pavilonu Indonéská džungle a narození prvního gorilího mláděte v Česku – samičky Moji. Od té doby se pravidelně drží nad touto hranicí a průběžně se zvyšuje. Poprvé přes hranici 1,4 mil. návštěv se návštěvnost dostala v roce 2016, kdy areál zaznamenal 1 448 353 vstupů. V roce 2017 činila návštěvnost o 3227 návštěv méně. Předpokládá se, že pokud by zoo nemusela být uzavřena kvůli vichřici Herward, návštěvnický rekord z roku 2016 by byl překonán. V roce 2018 byl miliontý návštěvník přivítán 21. 8., tedy o dva dny později než v předchozím roce, ale návštěvnost následně opět překonala 1,4 mil. návštěv. Aktuálně platný rekord návštěvnosti byl dosažen v roce 2019: 1 456 526. Tento údaj je tak více než trojnásobný tomu z počátku 90. let 20. století.  18. dubna 2017 byl přivítán jubilejní návštěvník s pořadovým číslem 60 milionů.  <graph>{ }</graph>

Stavby a expozice.

Zatímco horní část zoo má přehledné rozložení s rozlehlými výběhy a několika velkými pavilony, dolní část je v tomto smyslu členitější – velké množství užších cest, řada menších staveb i velkých pavilonů. Ačkoliv je původní areál zoo součástí spodní části, další rozvoj v druhé polovině 20. století směřoval zejména do horního areálu. Dolní část u Vltavy se více rozvíjí opět až od počátku 21. století.

Pavilony.

V Zoo Praha se v červnu 2018 nacházelo 12 veřejnosti přístupných pavilonů. Od září 2019 se počet zvýšil na 13 (otevření Rákosova pavilonu). V červnu 2020 byl otevřen expoziční komplex Darwinův kráter.  V dolní části zoo se jedná o:  V horní části zoo se jedná o:

Indonéská džungle.

Pavilon Indonéská džungle byl postaven v letech 2002–2004 na místě 50 let starého pavilonu opic. Ve své době se jednalo o největší a nejnákladnější pavilon pro zvířata v dějinách českých zoo. Jeho cena přesáhla 185 miliónů Kč. Indonéská džungle byla slavnostně otevřena 29. listopadu 2004.  Stavba – eliptický skleník – budí dojem džungle s úzkými cestičkami pro návštěvníky. Dvoupatrová expozice zahrnuje v horním patře vyhlídkové terasy na orangutany a makaky na ostrovech spolu s několika menšími terárii. V spodním patře jsou umístěna velká akvária, dva výběhy pro varany komodské a především rozsáhlé vodní plochy s vodopády a ostrovy, na kterých žijí makakové, vydry a binturongové. Přechodovou část tvoří jeskynní chodby, kde lidé mohou nahlédnout do života nočních tvorů – kromě kaloňů zde žijí např. velemyši, kuskusové nebo outloňové.

Velemlokárium.

V červnu 2014 byl otevřen unikátní pavilon pro 33 kriticky ohrožených velemloků čínských, včetně tří dospělých jedinců, hlavní atrakcí je největší velemlok v Evropě.

Průchozí expozice.

V Zoo Praha se v červnu 2018 nacházelo 9 průchozích expozic. V září 2019 přibyla desátá a jedenáctá v rámci Rákosova pavilonu. V červnu 2020 byla otevřena průchozí voliéra ptáků a průchozí výběh klokanů v rámci expozičního celku Darwinův kráter.

Budované a plánované expozice.

V plánech byl i pavilon pro pandy velké. O zapůjčení pand velkých jednalo Česko s Čínou, stavební povolení mohlo být dle informací z léta 2017 vyřízené v roce 2019.

Činnost.

Zoo Praha je členem Světové asociace zoologických zahrad a akvárií (WAZA) a jiných organizací a účastní se mnoha záchovných a reintrodukčních programů. Mezi české patří záchrana čápů bílých i černých, sovy pálené, sýčků, puštíků a syslů.  Mezi mezinárodní projekty patří návrat koně Převalského, orlosupů a zubrů do volné přírody. V rámci Evropského záchovného programu (EEP) chová pražská zoo mnoho druhů zvířat, např. slony indické, gorily nížinné, levharty, lvíčky zlatohlavé, orangutany, pandy červené, žirafy Rothschildovy, tučňáky Humboldtovy a mnoho dalších. Pražská zoo vede mezinárodní plemenné knihy koně Převalského a leguána kubánského. Od roku 2004 je Zoo Praha i oficiálním záchranným centrem CITES pro zabavená zvířata.  Pražská zoo nabízí mnoho vzdělávacích programů jak pro školy, tak i pro širokou veřejnost. Mezi ně patří i přednášky v budově vzdělávacího centra, průvodci po zoo, komentovaná krmení zvířat a mnoho dalších. Zoo Praha také spolupracuje s Přírodovědeckou fakultou Univerzity Karlovy, Českou zemědělskou univerzitou a jinými vysokými školami. V rámci vzdělávacího poslání se také snaží jít příkladem a praktikovat ekologické přístupy. Od září 2018 nechává rozdrtit a následně kompostuje rozložitelné použité nádobí.  V zoo ke konci roku 2018 pracovalo 234 osob (v hlavní činnosti), nejvíce z nich v chovatelských odděleních zoologického útvaru.  Celkové náklady Zoo Praha za rok 2018 dosáhly 443 mil. Kč.

Ochranářské aktivity.

Moderní zoologické zahrady se snaží plnit několik úkolů. Jedním z těch, jejichž role stále více stoupá, je ochranářská práce. Ochrana přírody může probíhat buď ex-situ (tj. vlastní odchov zvířat v zoo), nebo in-situ (ochrana druhů a biotopů v místě původu/výskytu). Ne všude je však ochrana přímo v místě původního rozšíření možná, a tak je nutné budovat záložní populace v zoologických zahradách.  Na počátku roku 2020 se zoo zapojila do osvětové ochranářské kampaně Ukradená divočina, která je zaměřena na problémy ilegálního obchodu se zvířaty. U vzdělávacího centra byla instalována výstava fotografií.

Ochrana ex-situ.

Pro chov zvířat v lidské péči je nezbytná vzájemná spolupráce mezi zoologickými zahradami a dalšími zařízeními, zvláště pak u ohrožených druhů. Zoo Praha se zapojuje do evropských i mezinárodních programů, v rámci nichž je koordinován chov řady ohrožených druhů živočichů. Některé tzv. záchovné programy a plemenné knihy vede přímo Zoo Praha. Jiné druhy, v jejichž chovu je úspěšná, může koordinovat jiná významná zoo. Pro některé ohrožené druhy ale není záchovný program (popř. plemenná kniha) připraven, neboť je počet úspěšných chovatelů příliš malý. Na jaře 2018 spravovala zoo celkem 15 plemenných knih.

Celkové zapojení do záchovných programů a plemenných knih.

Celkové zapojení do záchovných programů a plemenných knih – stav k 31. 12. 2019:  Celkové zapojení do záchovných programů a plemenných knih – stav k 31. 12. 2018:  Celkové zapojení do záchovných programů a plemenných knih – stav k 31. 12. 2016:  Zapojení do ochranářských programů  – stav k 31. 12. 2019:  – stav k 31. 12. 2018:  – stav k 31. 12. 2016:

Ochrana in-situ.

Zoo Praha se dlouhodobě a zejména pak v posledních letech snaží zapojovat do mezinárodních in-situ projektů, a i několik vlastních projektů vytvořila. Marketingově jsou tyto aktivity prezentovány pod sloganem „Pomáháme jim přežít“. Projekty podporuje i veřejnost podpořit pomocí DMS nebo odevzdáním starého mobilu (na ochranářské konto jde 10 Kč za každý kus, od roku 2010 se podařilo vybrat do konce léta 2018 již takřka 700 000 Kč, dle zprávy z počátku září 2018 jde o peníze z konkrétně 69 280 ks telefonů).  Vybrané mezinárodní in-situ projekty  Přehled nejvýznamnějších in-situ projektů, v nichž je zapojena Zoo Praha:  Ochranářské projekty na území Česka

Sbírka na pomoc Austrálii.

V reakci na rozsáhlé požáry v Austrálii vypsala Zoo Praha na počátku ledna 2020 sbírkovou akci Pomáhejte s námi australské fauně postižené požáry! jako speciální část dlouhodobého projektu (sbírky) Pomáháme jim přežít. Za dva a půl dne se podařilo získat přes jeden milion Kč; za dva a půl týdne pak téměř 13,5 mil. Kč. Za první měsíc sbírky byla pokořena hranice 20 mil. Kč. Na částce se v tu dobu podílelo 17 tisíc dárců, nejvyšší dar činil jeden milion Kč. Hned v úvodu akce věnovala Zoo Praha 160 000 Kč z tzv. Tří korun ze vstupu, a to konkrétně na sbírku Bushfire Emergency Wildlife Fund. Akce je plánovaná jako dlouhodobá na podporu přírody Austrálie.  V průběhu ledna a února 2020 byly podpořeny tyto organizace a aktivity:  Na podpoře se v únoru 2020 rovněž podílela chovatelka Zoo Praha přímo v Austrálii, konkrétně v Healesville Sanctuary.  Tuto sbírkovou akci podpořily rovněž další české zoologické zahrady, např. Zoo Na Hrádečku či Zoo Ostrava.

Významné chovatelské úspěchy.

Ocenění.

Ocenění v soutěži Bílý slon o odchovek roku mezi českými a slovenskými zoo:

Ředitelé.

Ředitelé Zoo Praha od doby jejího otevření.

Doprava.

K trojské zoologické zahradě již desítky let jezdí autobusová linka 112 z Holešovic, doplňovaná midibusovou linkou 236 ze sídliště Bohnice. V minulosti sem bývaly v sezóně provozovány jako posila i speciální (tzv. účelové) zrychlené autobusové linky. Dnem 5. dubna 2008 byla zahájena doprava na lince tzv. zoobusu, rychlíkové linky, které bez zastavování v mezilehlých zastávkách jezdí po trase Nádraží Holešovice – Zoologická zahrada. Linku objednává a platí zoologická zahrada (ročně 900 000 Kč), pro cestující je přeprava bezplatná, dopravcem je Dopravní podnik hl. m. Prahy a. s. Linka jezdí o sobotách, nedělích a svátcích, a to v desetiminutovém intervalu. Linka je označena písmeny ZOO. Od roku 2010 jezdí tuto linku dopravce DPÚK.  Turisticky atraktivní je doprava lodí, které mají nedaleko zoo přístaviště pravidelných plaveb. Podél Vltavy jsou parkoviště pro zájezdové autobusy a osobní automobily. Oblast je i cyklisticky atraktivní – po břehu řeky vede značená cyklotrasa č. 2 Praha – Drážďany. Zoo je vybavena stojany na jízdní kola a lze zdarma zapůjčit zámky pro jejich uzamčení. Z důvodu velké vytíženosti linky 112 uvažoval pražský magistrát i o tramvajové trati k jižní části zoo (podél Vltavy). V nejbližších letech však její výstavba není pravděpodobná.  Horní a dolní část zoologické zahrady spojuje od roku 1977 sedačková lanová dráha, kterou provozuje Dopravní podnik hl. m. Prahy a. s. Po zahradě jezdí také silniční vláček. Pro děti je v dolní části zoo určena i dětská tramvaj.

Zoo Praha (oficiálně Zoologická zahrada hl. m. Prahy) je zoologická zahrada v dolní části pražské Troje, otevřená 28. září 1931. Jedná se o příspěvkovou organizaci, jejímž zřizovatelem je Magistrát hlavního města Prahy. Jde o zoo s moderními pavilony a expozicemi, která se snaží představovat zvířata v podmínkách, které se co nejvíce blíží jejich přirozenému prostředí, což umožňuje její členitý terén. Podílí se na záchraně mnoha ohrožených živočišných druhů a u některých vede jejich celosvětové plemenné knihy. Světový věhlas získal chov koně Převalského; od roku 2011 se realizuje ochranářský projekt Návrat divokých koní.  K 31. prosinci 2019 zoo chovala 5375 zvířat v 678 druzích.  Dlouhodobě je nejnavštěvovanější českou zoo. V roce 2011 byla poprvé překonána hranice 1,3 milionu návštěv ročně. Od roku 2016 překonává hranici 1,4 milionu návštěv, přičemž rekordní návštěvnosti bylo dosaženo v roce 2019. V roce 2009 se zoo stala dokonce nejnavštěvovanějším turistickým cílem v Česku. V roce 2018 byla podle agentury CzechTourism třetím nejnavštěvovanějším turistickým cílem Česka, a to po Pražském hradě a lanovce na Petřín.  V roce 2007 byla prestižním časopisem Forbes Traveler zařazena mezi osm nejlepších zoo na světě. V roce 2015 se podle hodnocení uživatelů serveru TripAdvisor umístila mezi světovými zoo na 4. místě. Následně se dostala na 5. místo a toto umístění si udržela i pro rok 2018.

Prague Zoological Garden (Czech: "Zoologická zahrada hl. m. Prahy") is a zoo in Prague, Czech Republic. It was opened in 1931 with the goal to "advance the study of zoology, protect wildlife, and educate the public" in the district of Troja in the north of Prague. In 2013, the zoo occupied with in use for exhibits, and housed around 5,000 animals from just 676 species, including 132 species listed as threatened.  The zoo is rated as the seventh best zoo in the world by Forbes Travel Guide in 2007, and is rated as the fifth best in the world by TripAdvisor.  The zoo has contributed significantly to saving Przewalski's horse; for many years, it was the leading breeder of the subspecies. Director is Miroslav Bobek.


Název.

První název, který neslo osídlení v tomto místě, pochází z roku 1666, kdy zde ruští kozáci založili "Udinské zimoviště" ("Удинское зимовье", podle řeky Uda), jakýsi opěrný bod pro výběr daní v oblasti.  V 70. letech 17. století byla na tomto místě zbudována "Udinská pevnost" ("Удинский острог"), která dala název i postupně okolo vznikající osadě. Někdy se též užíval zkrácený název "Udinsk".  Po roce 1730 však došlo k přejmenování. Důvodem byla skutečnost, že v oblasti se již nacházelo místo se zcela totožným názvem. Budoucí Ulan-Ude tak získalo název "Verchněudinsk" ("Верхнеудинск", od slov "vrchní" a "Uda"), druhá osada byla přejmenována na "Nižněudinsk" ("Нижнеудинск", tento název se zachoval do současnosti).  Nynější jméno město získalo z rozhodnutí Ústředního výkonného výboru SSSR 27. června 1934. Název Ulan-Ude pochází z burjatštiny a je zcela poplatný době svého vzniku - znamená "rudá Uda" (obdobně mongolské hlavní město získalo o dekádu dříve název Ulánbátar, tedy "rudý bohatýr").

Symbolika.

Ulan-udské městské symboly byly přijaty 20. října 2005 na základě rozhodnutí místního zastupitelstva. Vychází z původního znaku z 18. století, který městu dovolila užívat carevna Kateřina II. Veliká.  Znak  Znak města je tvořen zlatým štítem, na němž je vyobrazen zelený roh hojnosti, ze kterého se sypou zelené listy a červené plody. Roh hojnosti je překřížen Merkurovým žezlem.  Nad štítem se nachází hradební koruna s pěti zuby, která poukazuje důležité postavení Ulan-Ude v rámci Ruské federace. Prostřední zub zakrývá sojombo, tradiční mongolský symbol věčného života (slunce, měsíc, oheň), který zde vyjadřuje přináležitost města k Burjatské republice. Vrchní figura sojomba představuje oheň, symbol štěstí a spokojenosti. Jeho tři plameny znamenají minulost, přítomnost a budoucnost. Slunce a měsíc symbolizují svět a věčnost. Ve spodní části koruny je burjatský národní ornament, symbolizující národní tradice.  Ve spodní části znaku je stužka řádu Rudého praporu práce SSSR, který byl městu udělen r. 1984.  Vlajka  Vlajka Ulan-Ude je tvořena obdélníkem o poměru stran 2:3, který se skládá ze dvou polí - modrého (2/9 délky obdélníku) a žlutého. V modrém poli nahoře je zobrazen výše zmíněný žlutý symbol sojombo. Uprostřed žlutého pole jsou vyobrazeny další dva symboly z městského znaku – roh hojnosti a Merkurovo žezlo.

Historie.

17. století  Historie města začala roku 1666, kdy na pravém břehu řeky Udy poblíž jejího ústí založili ruští kozáci Udinské zimoviště jako bod pro výběr speciální daně zvané "jasak". Tu odváděly v carském Rusku státu původní sibiřské národy v podobě kůží sobola, lišky, bobra či kuny.  Od roku 1678 je místo známo jako Udinská pevnost, neboť zde kozáci zbudovali mezi lety 1777–1780 jednoduchou dřevěnou pevnost se stálou vojenskou posádkou. Ta byla v 80. letech 17. století několikrát obléhána Mongoly a roku 1687 a 1689 značně rozšířena dvěma pluky moskevských střelců, roku 1689 Udinsk získal status města a stal se administrativním a vojenským centrem Zabajkalska, procházel přes něj obchod s Mongolskem a Čínou.  Roku 1696 byl postaven první kostel.18. století  Někdy po roce 1730 získala obec název Verchněudinsk. Roku 1775 získal Verchněudinsk od Kateřiny II. Veliké status města a znak.  Město se stalo důležitým administrativním, kulturním, vojenským a obchodním centrem západního Zabajkalska.  Díky svojí vhodné poloze nedaleko Bajkalu a na obchodních cestách z Ruska do Mongolska a do Číny město rychle rostlo. V historickém jádru města stojí dodnes dřevěné domy po tehdejších obchodnících. Dvakrát do roka se zde konaly velké jarmarky.  V letech 1786-1800 byl postaven první kamenný kostel - Spasskaja cerkov.  19. století  V roce 1830 prošly přes město dvě skupiny děkabristů mířících do Petrovského Zavoda.  1846 byla ve městě otevřena sklárna.  1863 přijel do města první parník.  V letech 1877-1885 zde bylo vybudováno kamenné vězení pro 440 odsouzených, které je v provozu dodnes.  20. - 21. června 1891 navštívil město na své cestě na východ Ruska carevič Nikolaj Alexandrovič, budoucí car Nikolaj II. Na památku této návštěvy byl ve městě vztyčen oblouk, který v období stalinismu zničili, dnes na jeho místě stojí kopie.  15. srpna 1899 přijel do Věrchneudinsku po nově budované Transsibiřské magistrále první vlak.  20. století  První kino bylo ve Verchněudinsku otevřeno roku 1909.  V divokých revolučních letech byl Verchněudinsk obsazen bílými a stal se krátce hlavním městem Dálněvýchodní republiky. Od roku 1923 byl hlavním městem Burjatsko-mongolské autonomní SSR (od r. 1957 Burjatská autonomní SSR).  Roku 1932 vznikly první instituce budoucí Burjatské státní univerzity.  1934 bylo město přejmenováno na Ulan-Ude. Téhož roku začala stavba tepelné elektrárny, 1936 byl postaven první automobilový most přes řeku Selengu.  1939 bylo otevřeno Burjatské divadlo baletu a opery, dnes jedna z dominant města. Téhož roku začal nový Ulan-udský letecký závod s výrobou prvních kusů letadel Polikarpov I-16 a Tupolev SB-2.  2. světová válka město nijak přímo nezasáhla, nicméně zapojilo se plně do válečného úsilí. Především místní letecký závod se rozeběhnul na plné obrátky a dodával válčící armádě bombardéry Petljakov Pe-2, stíhačky Lavočkin La-5 a Lavočkin La-7. Důležité byly také dodávky místní konzervárny a továrny na léky, výroba a oprava lokomotiv a muniční závod. Ve městě byla zformována 97. střelecká divize 16. armády.  Od roku 1958 jezdí ve městě tramvaje.  Roku 1991 navštívil město dalajláma.  1992 se Ulan-Ude stalo hlavním městem Republiky Burjatsko v rámci Ruské federace.  V roce 2000 byl ve městě založen první buddhistický dacan (burjatský buddhistický klášter se školou).

Geografie.

Ulan-Ude se rozkládá v západním Zabajkalsku, 100 kilometrů východně od jezera Bajkal, v podhůří hor Jablonovyj Chrebet v Ivolginsko-udinské proláklině, na obou březích řeky Selengy, u ústí řeky Udy. Proláklina představuje rozlehlou oblast táhnoucí se z jihozápadu na severovýchod, ze severozápadu je ohraničena hřebeny pohoří Chamar-Daban, ze severu hřebeny Ulan-Burgasy, z jihovýchodu Cagan-Dabanu. Výběžky Chamar-Dabanu dosahují výšky až 1114 m n. m. a převyšují tak doliny řeky Selengy o 500-700 m. Výběžky hřebenu Ulan-Burgasy dosahují výšky okolo 800-1000 m n. m. Nejvyšší vrchol hřebenu Cagan-Daban, ležícího v bezprostřední blízkosti města, měří 813 m, což je o 310 m výše než úroveň řeky Udy. Samotné město se rozkládá v nadmořských výškách 500-800 m n. m.  Půda  Díky rozmanitosti reliéfu je oblast Ulan-Ude bohatá na různé půdní typy. V náhorní části města převládají dronově podzolové a písčité půdy. Nižší polohy, nivy řek Selengy a Udy, jsou tvořeny lužními půdami. Ve východní části města, na levém břehu Selengy a na pravém přehu Udy, má krajina ráz lesostepi a stepi, zde se nachází kaštanozem a salisol.  Vodstvo  Hranicemi města protékají dvě velké řeky - Selenga a Uda.  Selenga je největším přítokem Bajkalu (asi 50 % objemu všech přítoků). Ve městě vytváří díky svým slepým ramenům několik velkých ostrovů, z nichž jsou osídleny ostrovy Konnyj, Obščestvennyj, Poselskij (zde jsou hlavně chatové osady), Borodskij (chaty) a Spasskij (zde se nachází městská vodárna). Přes ramena řeky vede mnoho různých mostů, přes řeku samotnou pouze jediný, který spojuje centrum města s letištěm a federální silnice R258 Bajkal.  Uda je pravým přítokem Selengy. Na území města vedou přes řeku dva automobilové mosty s tramvajovými pásy a železniční most Transsibiřské magistrály.  Ve městě jsou ještě tyto říčky a potoky: přítoky Selengy - Nižněberjozovskaja, Suža; přítoky Udy - Věrchnaja Berjozovka, Borovka, Bajdanov ručej aj.

Podnebí.

Podnebí v Ulan-Ude je silně kontinentální, město spadá do mírného podnebného pásu. Obecně je zde velmi sucho, což souvisí s jeho vzdáleností od velkých vodních ploch (od Bajkalu město oddělují hřebeny Chamar-Daban a Ulan-Burgasy), lokací města v kotlině mezi horami a vůbec jeho polohou v centru euroasijské pevniny. Klimatická zima zde trvá více než pět měsíců, od konce října do začátku dubna.  Zima v Ulan-Ude je slunná a málo větrná, avšak protože Ivolginsko-udinská proláklina zamezuje přísunu teplejšího vzduchu, jeho teploty v zimním období klesají velmi nízko. Díky nízké vlhkosti vzduchu je však zimní počasí ve městě celkem snesitelné. Úhrn srážek v zimě je relativně nízký, sníh padá především v první polovině zimy.  Jaro přichází do města na začátku dubna. Jsou pro něj typické náhlé návraty nízkých teplot, způsobené silnými větry ze severní Sibiře. Počasí v tomto ročním období je nestabilní a suché.  Klimatické léto trvá něco přes dva měsíce. Od konce června do začátku srpna přichází cyklóny z pobřeží Tichého oceánu, které přináší deště. Toto období je tak nejhojnější na srážky. Jinak je však v červnu a červenci převážně sucho a horko.  Podzim přichází jen pozvolna. Na rozdíl od Evropy, kde je obyčejně podzim spojen s častými srážkami, v Ulan-Ude jsou v tomto ročním období srážky málo časté. Charakteristické jsou prudké změny teploty vzduchu během dne a ranní mrazíky.  Nejnižší naměřená teplota je -54,4 °C (6. ledna 1931), nejvyšší naměřená teplota je 40 °C (22 června 2010).  Pro město je charakteristické velmi slunné počasí, ročně zde bývá okolo 2400 slunečných hodin (pro srovnání: Praha 1600, Dubrovník 2600).  Dnů se srážkami je ve městě za rok průměrně 155, průměrný roční úhrn srážek činí 265 mm, z nichž většina připadá na léto (pro srovnání: v Praze činí průměrný roční úhrn srážek 527 mm).

Obyvatelstvo.

Ulan-Ude je 42. druhým největším městem Ruska (2015).  Nejpočetněji zastoupenými národnostmi jsou podle údajů z roku 2010 Rusové (62,1 %, 2010), Burjati (31,9 %), Ukrajinci (0,6 %) a Tataři (0,5 %).

Kultura.

Divadla Muzea:

Školství.

V Ulan-Ude se nachází 80 předškolních zařízení, 84 základních a 16 středních škol.  Funguje zde také 5 univerzit: Mimo to se zde nachází 11 poboček univerzit z jiných měst.

Ekonomika.

Významné podniky  Mezi nejvýznamnější podniky ve městě patří Ulan-udský letecký závod ("Улан-Удэнский авиационный завод"), spadající do ruského státního holdingu Ruské vrtulníky ("Вертолёты России"). Vyrábí se zde různé modifikace ruských vrtulníků Mil Mi-8 a Mil Mi-17, právě zde byly vyrobeny vrtulníky Mil Mi-171Š pro Armádu ČR. Dále se zde montují letadla Suchoj Su-25.  Nejvýznamnějším energetickým podnikem je Ulan-udská tepelná elektrárna.  Ulan-udské strojírenské výrobní sdružení - výroba strojírenských prvků zejména pro letecký a loďařský průmysl.  Burjatzoloto – soukromá firma zabývající se těžbou zlata v regionu, sídlící v Ulan-Ude.  Doprava  Město je významným železničním uzlem - jednak zde prochází Transsibiřská magistrála, jednak zde začíná Transmongolská magistrála, spojující Ulan-Ude přes Nauški a Ulánbátar s Pekingem.  Křižuje se zde federální silnice R258 Bajkal, spojující Irkutsk, Ulan-Ude a Čitu, s federální silnicí A340 vedoucí do Mongolska.  Mezinárodní letiště Bajkal se nachází 15 kilometrů západně od centra Ulan-Ude. Kromě domácích linek odtud vylétají spoje také do Mongolska a Číny, v turistické sezóně do Thajska, Vietnamu a Turecka. Letiště je hlavní základnou místní letecké společnosti Burjatské aerolinie.  Městskou hromadnou dopravu zajišťují tramvaje, autobusy a maršrutky.

Ulan-Ude (rusky "Улан-Удэ", burjatsky "Улаан-Yдэ") je hlavní město Republiky Burjatsko v rámci Ruské federace. Žije zde obyvatel, převážně ruské a burjatské národnosti. Město založili v 17. století ruští kozáci. Původně se jmenovalo "Verchněudinsk" podle místní řeky Uda, současný název získalo v roce 1934.

Ulan-Ude (, "Ulaan-Üde", ; ; , "Ulaan-Üd", ) is the capital city of the Republic of Buryatia, Russia; it is located about southeast of Lake Baikal on the Uda River at its confluence with the Selenga. According to the 2010 Census, 404,426 people lived in Ulan-Ude; up from 359,391 recorded in the 2002 Census, making the city the third-largest in the Russian Far East by population.  It was previously known as "Udinsk" (until 1783), "Verkhneudinsk" (until July 27, 1934).


Historie.

Po haváriích předchozích dvou byl nejstarším sloužícím raketoplánem. Poprvé vzlétl 30. srpna 1984. Plnil jak výzkumné mise, tak i mise k „zásobování“ ISS. Vynesl Hubbleův teleskop na oběžnou dráhu Země.  Je pojmenován "Discovery" (anglicky „objev, objevování“) především po lodi mořeplavce Jamese Cooka, na které v letech 1776–80 vykonal svou třetí a poslední cestu do Pacifiku. Mezi dalšími slavnými loděmi toho jména je ta, na níž Henry Hudson v letech 1610–1611 hledal severozápadní cestu (tj. snažil se obeplout Ameriku severní cestou přes Severní ledový oceán), a ta, kterou v letech 1901–04 použili k antarktickým expedicím Robert Falcon Scott a Ernest Shackleton a je zachována jako muzeum.  Po zničení Columbie v únoru 2003 při návratu do atmosféry byl Discovery 26. července 2005 prvním vypuštěným raketoplánem. Při startu nečekaně opět odpadaly kusy izolační pěny, což bylo příčinou havárie Columbie. Při kontrole externí kamerou během letu na orbitální dráze bylo zjištěno uvolněné těsnění, vyčnívající ze spáry mezi destičkami tepelného štítu; bylo částečně opraveno při výstupu posádky do vesmíru. Raketoplán se vrátil na Zemi 9. srpna za vysokého zájmu sdělovacích prostředků. Další lety raketoplánů byly odloženy, dokud se nepodaří problémy vyřešit a vyhovět přísným podmínkám sestaveným vyšetřovací komisí po havárii Columbie. Další misí byl let STS-121 – raketoplánu se podařilo úspěšně odstartovat teprve 4. července 2006, 6. července se spojil s Mezinárodní kosmickou stanicí a 17. července úspěšně přistál na Kennedyho vesmírném středisku na Floridě.  V roce 2011 NASA ukončila provoz všech raketoplánů. Discovery byl poté věnován do muzea Steven F. Udvar-Hazy Center (součást National Air and Space Museum) ve Virginii (letiště Washington Dulles International Airport, Chantilly). Je vystaven ve zvláštní části muzea věnované raketám a kosmickému výzkumu.

Přehled letů.

Vykonal 39 letů, během kterých 5 830 krát obletěl kolem Země a urazil celkem 238 539 663 km ve vesmíru.

Space Shuttle "Discovery" je raketoplán NASA s oficiálním číselným označením OV-103. Byl vyroben jako čtvrtý, po zkušebním Enterprise (OV-101), Columbii (OV-102) a Challengeru (STA-099, OV-99).

Space Shuttle "Discovery" (Orbiter Vehicle Designation: OV-103) is one of the orbiters from NASA's Space Shuttle program and the third of five fully operational orbiters to be built. Its first mission, STS-41-D, flew from August 30 to September 5, 1984. Over 27 years of service it launched and landed 39 times, gathering more spaceflights than any other spacecraft to date. Like other shuttles, the shuttle has three main components: the Space Shuttle orbiter, a central fuel tank, and two rocket boosters. Nearly 25,000 heat-resistant tiles cover the orbiter to protect it from high temperatures on re-entry.  "Discovery" became the third operational orbiter to enter service, preceded by "Columbia" and "Challenger". It embarked on its last mission, STS-133, on February 24, 2011 and touched down for the final time at Kennedy Space Center on March 9, having spent a cumulative total of almost a full year in space. "Discovery" performed both research and International Space Station (ISS) assembly missions, and also carried the Hubble Space Telescope into orbit. "Discovery" was the first operational shuttle to be retired, followed by "Endeavour" and then "Atlantis". The shuttle is now on display at the Steven F. Udvar-Hazy Center of the Smithsonian National Air and Space Museum.


Historie.

C++Builder byl původně zaměřen na platformu Microsoft Windows. Pozdější verze připojily Borland CLX – platformu založenou na knihovně Qt, která podporuje Windows i Linux. V roce 2003 byl Borlandem vydán C++BuilderX (CBX), který má stejnou strukturu jako JBuilder. Tento produkt byl zaměřen na vývoj rozsáhlých programů pro podniky – nicméně neměl komerční úspěch. Na konci roku 2004 bylo ohlášeno pokračování ve vývoji klasického C++Builderu společně s Delphi a ukončení dalšího vývoje C++BuilderX.  Asi rok po tomto oznámení Borland vydal Borland Developer Studio 2006 zahrnující Borland C++Builder 2006, který poskytuje lepší správu konfigurace a opravu chyb. Borland Developer Studio 2006 je jediný balík obsahující Delphi, C++Builder a C# Builder.  V roce 2007 Borland vydal C++Builder 2007, poskytující plnou API podporu pro Windows Vista, navýšenou o ANSI C++ shodu, která má pětkrát větší in-IDE vestavěný výkon, dále podporu pro MSBuild, DBX4 databázovou architekturu a „VCL pro Web“, který podporuje AJAX. API podpora pro Microsoft Vista obsahuje tematické aplikace a hladkou VCL podporu Aero a Vista Desktop. CodeGear RAD Studio 2007 obsahuje C++Builder 2007 a Delphi. Dále bylo Borlandem v roce 2007 oživeno tzv. „Turbo“ a došlo k vydání verze C++Builder: Turbo C++ Professional a Turbo C++ Explorer (zdarma), které jsou založeny na Borlandu Builder C++ 2006.  C++Builder 2009 byl vydán v srpnu 2008, přičemž nejvýznamnějším vylepšením patří podpora Unicode v celém VCL a RTL, brzké schválení C++0x standardu, plná ITE (Integrovaný překladatelské prostředí) podpora, přirozené Ribbon komponenty a začlenění Boost C++ knihoven.  Budoucí verze CodeGear C++Builderu má podporovat 64bitovou architekturu x86-64 a vytvářet kód x86-64 Native.

Použití vývojového prostředí C++Builderu.

Programování v C++Builderu je z velké části založeno na použití komponent. Komponenta je malý program (balíček funkcí), který vykonává určitou činnost (například zobrazuje text nebo obrázky, přehrává multimédia, komunikuje s databází, zprostředkovává FTP přenos, atd…).  Velkou předností C++Builderu proti některým konkurenčním produktům jsou knihovny komponent, které jsou jejich součástí (např. VCL, CLX, …). Dodávané komponenty významně usnadňují tvorbu aplikací. Další komponenty lze stáhnout z internetu (některé jsou zadarmo, některé se musí koupit). V C++Builderu lze vytvářet vlastní komponenty.  C++Builder je vydáván v různých verzích s rozdílnými znaky a odlišnou cenou: Personal, Professional, Enterprise a Architect.

Zdrojový kód – Práce s komponentami.

Základem psaní zdrojového kódu je znalost komponent, ze kterých se výsledná aplikace skládá (např. textová pole, tlačítka), a jejich vlastností a událostí. Pokud tedy budeme např. chtít po stisku tlačítka změnit barvu pozadí daného textového pole, může metoda ošetřující tuto událost vypadat následovně: void_fastcall TForm1::Button1(TObject *Sender)  Kde:  Z tohoto kódu programátor píše pouze exekutivní část (zde přiřazovací příkaz). Prázdnou funkci, ošetřující obsluhu události zmáčknutí tlačítka, vytvoří samo prostředí.

Charakteristické znaky.

Mezi charakteristické znaky vývojového prostředí C++Builder patří:

Vydané verze C++Builderu.

Borland C++Builder 2006.

Borland C++Builder je dostupný v několika verzích. Ty se liší jak svou cenou, tak rozsahem komponent zahrnutých v balení:  Verze "Personal" je určena jednotlivcům, kteří se chtějí s prostředím naučit pracovat – tomu je přizpůsobena i nízká cena produktu. Zároveň je určen pro nekomerční využití. Má velmi omezenou nabídku komponent pro práci s databázemi a internetem, lze v ní ale psát plně funkční lokální nedatabázové aplikace.  Verze "Professional" slouží k vývoji profesionálních aplikací, ale nepodporuje všechny databáze a má omezenou paletu komponent pro práci s internetem.  Verze "Enterprise" obsahuje plnou podporu databází a internetu.  C++Builder je možno přepnout do módu, který umožňuje přenos zdrojových kódů do produktu Kylix, pracujícím v OS Linux. V tomto módu je nabídka komponent omezena jen na ty, které fungují v prostředí Linuxu.

C++BuilderX.

C++BuilderX by se dal považovat za nástupce projektu Kylix a snaží se zajistit přenosnost programu mezi platformami (MS Windows, GNU/Linux, Solaris).

C++Builder je v informatice grafické integrované vývojové prostředí (IDE) typu RAD ( – umožňující rychlý vývoj aplikací). C++Builder je vyvíjen firmou CodeGear, která je jako dceřiná společnost firmy Embarcadero Technologies zaměřena na vývoj programů v programovacím jazyce C++. C++Builder kombinuje VCL (anglicky "Visual Component Library") a IDE napsané v Delphi s kompilátorem pro C++. Při vývoji získává nová rozšíření nejprve Delphi a následně se dostane i do C++Builderu. Většina komponent vyvinutá v Delphi může být bez úprav použita v C++Builderu, avšak v opačném pořadí to možné není.  C++Builder obsahuje nástroje, které umožňují vyvíjet grafické prvky způsobem „táhni a pusť“ (anglicky "drag-and-drop"), protože integruje WYSIWYG builder do vlastního IDE prostředí.

C++Builder is a rapid application development (RAD) environment, originally developed by Borland and owned by Embarcadero Technologies (a subsidiary of Idera), for writing programs in the C++ programming language targeting Windows NT (IA-32 and x64), macOS, iOS and Android. C++Builder combines the Visual Component Library and IDE written in Object Pascal with multiple C++ compilers. Most components developed in Delphi can be used in C++Builder with no or little modification, although the reverse is not true, but this constraint is valid only for source code. Binary code generated by Delphi can easily be linked to binary code generated by C++Builder and vice versa to generate an executable written in both Object Pascal and C++. With this approach, C++ can be called from Object Pascal and vice versa. Since both Delphi and C++ use the same back end linker, the debugger can single step from Delphi code into C++ transparently.  C++Builder includes tools that allow drag-and-drop visual development, making programming easier by incorporating a WYSIWYG graphical user interface builder.