Pozorování.

Orlí mlhovinu je možné díky její velké jasnosti snadno nalézt přibližně 3° západně od hvězdy γ Scuti a přesto, že není běžně viditelná pouhým okem, triedr 10x50 je více než dostačující k zahlédnutí protáhlé světlé skvrny, která obklopuje drobnou hvězdokupu, ve které lze jen stěží rozeznat jednotlivé hvězdy. V dalekohledech o průměru 120 až 150 mm je již hvězdokupa jasnější než mlhovina, která vypadá méně výrazná. Zato hvězdokupu je již možné rozložit na asi 40 hvězd. Další podrobnosti jsou rozeznatelné až v dalekohledech o průměru 200 mm a větších, ve kterých hvězdokupa vypadá jasná a rozsáhlá s několika desítkami jasných hvězd rozptýlených v celé oblasti mlhoviny.  Orlí mlhovina má nízkou jižní deklinaci (14° jižně) a je snadno pozorovatelná z většiny obydlených oblastí Země. V severní Evropě a Kanadě, tedy blízko severního polárního kruhu, je ale její pozorování velmi obtížné a například ve střední Evropě zůstává poměrně nízko nad obzorem. V severních zeměpisných šířkách oblasti Středomoří už vychází poměrně vysoko nad obzor a je tedy možné ji zde snadno pozorovat, na jižní polokouli je mlhovina dobře viditelná vysoko na obloze během jižních zimních nocí a v jižní části tropického pásu (přesněji na 14° jižní z. š.) je možno ji vidět dokonale v zenitu. V oblasti mírného pásu severní polokoule je nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze od června do října.

Historie pozorování.

Za objevitele tohoto objektu je označován Jean-Philippe Loys de Chéseaux, který kolem roku 1745 svým dalekohledem pravděpodobně pozoroval pouze ústřední hvězdokupu. Ve svém popisu uvedl jenom hvězdokupu, která leží mezi souhvězdími Hada, Střelce a Antinoa. Souhvězdí Antinoa ovšem bylo na začátku 20. století zrušeno Mezinárodní astronomickou unií a jeho hvězdy dnes tvoří jižní část souhvězdí Orla.  Charles Messier hvězdokupu pozoroval o několik let později 3. června 1764 a popsal ji jako mlhavý objekt, který je možné ve středové oblasti rozložit na jednotlivé hvězdy, ale vnější oblasti zůstávají mlhavé. Jako první tak popsal mlhovinu, která středovou hvězdokupu obklopuje, tedy Orlí mlhovinu. William Herschel kupodivu nezanechal podrobný popis této mlhoviny, ale jeho syn John ji popsal jako mračno s hvězdokupou tvořenou stovkou hvězd.  Admirál William Henry Smyth tuto oblast také pozoroval, popsal ji jako krásný objekt a uvedl také, že mnoho členů hvězdokupy tvoří dvojhvězdy a že je k jejímu lepšímu pozorování zapotřebí středně velký dalekohled. Francouzský astronom Camille Flammarion hvězdokupu pozoroval i malým dalekohledem a podařilo se mu rozeznat i mlhovinu.  V srpnu roku 1875 se Isaacu Robertsovi podařilo pořídit pomocí dalekohledu o průměru 50 cm první astrofotografii tohoto objektu. Na ní je dobře patrná mlhovina, která obklopuje hvězdokupu zvláště na její jihovýchodní straně.

Precesní pohyb souřadnic.

Ve 21. století se Orlí mlhovina nachází na jižní nebeské polokouli. Je ovšem potřeba dodat, že kvůli jevu známému jako precese zemské osy se souřadnice hvězd a souhvězdí postupem času výrazně mění v závislosti na jejich vzdálenosti od severního a jižního pólu ekliptiky.  Rektascenze Orlí mlhoviny je 18h 19m (při ekvinokciu J2000,0), takže je velmi blízko rektascenzi 18h, což je souřadnice, na které většina vesmírných objektů dosahuje během precesního cyklu (platónský rok) své nejnižší deklinace (průsečík ekliptiky a rektascenze 18h také odpovídá zimnímu slunovratu). Deklinace Orlí mlhoviny je zhruba 14° jižním směrem.

Vlastnosti.

Hlavní příčinou ionizace plynu mlhoviny, a tedy i jejího záření, jsou velké hmotné hvězdy otevřené hvězdokupy NGC 6611, která se nachází uvnitř mlhoviny. Tyto hvězdy také svým větrem tvarují okolní mračna a při setkání větru s velmi hustými oblastmi mlhoviny tak vznikají dlouhé útvary, jako například Sloní choboty nebo slavné Sloupy stvoření, díky kterým celá mlhovina dostala název "Orlí" a které se proslavily hlavně díky snímkům z Hubbleova vesmírného dalekohledu. Přestože tyto objekty nejsou tak husté, jak se původně předpokládalo, vystupují z nich objekty označované EGGs (zkratka z anglického "Evaporating Gaseous Globules", tedy vypařující se plynné kuličky), z nichž některé obsahují mladé hvězdné objekty, které jsou znamením stále probíhající tvorby hvězd.  Hvězdy ústřední hvězdokupy jsou rozptýlené v oblasti o zdánlivém průměru přibližně 14', přitom v oblasti vzdálené do 4' od geometrického středu hvězdokupy jsou hvězdy výrazně nahuštěné. Mnoho z těchto hvězd se nachází před hlavní posloupností, zatímco nejjasnější hvězdy jsou modří veleobři. Hmotnost členů hvězdokupy je v rozsahu od 2 do 85 formula_1 a odhadované stáří hvězdokupy je 2 ±1 milion let.

Rentgenové pozorování.

Díky měření rentgenové observatoře Chandra byla oblast mlhoviny důkladně prozkoumána v pásmu rentgenového a infračerveného záření. Část výzkumu se zaměřila na ověření domněnky, zda se opravdu uvnitř mlhoviny nachází snížené množství mladých hvězd s cirkumstelárním diskem, což by mohlo být způsobeno silným ničivým působením hvězdného větru veleobrů ve hvězdokupě. Část těchto objektů je ovšem vyřazena kvůli omezením samotné metody. Velká část rentgenových zdrojů je ukrytá uvnitř Sloupů stvoření a shodují se s mladými hvězdnými objekty středně zčervenalými kvůli temným mračnům, takže vyzařují převážně infračervené záření. Uvnitř mračen byly nalezeny pouze dva silné rentgenové zdroje, které se shodují s protohvězdami v blízkosti Sloupů.  Z jedenácti rozpínajících se kuliček, které je možné pozorovat infračerveně, jich má sedm menší než hvězdnou hmotnost. Zbývající čtyři vysílají tak slabé rentgenové záření, že nedosahují ani hodnot vyzařovaných běžně mladými hvězdami typu T Tauri. Proto je možné, že se v těchto kuličkách netvoří žádné hvězdy, nebo jde o velmi mladé objekty, které ještě nezačaly vyzařovat rentgenové záření.

Měření vzdálenosti.

Odhad vzdálenosti ústřední hvězdokupy, a tedy i samotné mlhoviny, je ztížen tím, že extinkce (mezihvězdné zčervenání) ve směru hvězdokupy zeslabuje světlo hvězd jiným způsobem, než je v Galaxii běžné: nejen že ovlivňuje viditelnou oblast záření, nýbrž i na úrovni mezihvězdného prostředí se zdá být velmi vysoká, což může naznačovat, že se ve směru pohledu na hvězdokupu nachází prach s většími zrny, než je obvyklé a že může obsahovat větší podíl křemičitanů a grafitu, než kolik je u mezihvězdného prachu obvyklé. Hodnota extinkce je v rozsahu 3,5 až 4,8 s předpokládanou střední hodnotou 3,75.  Z výše zmíněných důvodů se jednotlivé odhady vzdálenosti navzájem liší. V 60. letech 20. století se vzdálenost mlhoviny odhadovala v rozsahu 2 200 pc (7 200 světelných let) a 3 200 pc (10 400 světelných let). Postupem času se tato hodnota výrazně snižovala a na počátku 21. století nejpřesnější odhady uváděly vzdálenost mlhoviny mezi 1 750 pc (5 700 světelných let) a 1 800 pc (5 900 světelných let). Zatímco první měření této vzdálenosti probíhala pomocí výzkumu kinematiky, později se začaly používat fotometrické metody a s nástupem stále přesnějších měřicích přístrojů také měření spektroskopické paralaxy.

Významné objekty v mlhovině.

Dříve, než začal být chápán vztah mezi mlhovinou a v ní vzniklými hvězdami, se výzkum zaměřoval na určení fyzické stavby mlhoviny, aby mohlo být pochopeno působení sil v mlhovině a její obecné fyzické vlastnosti. Mlhovina tak byla zmapována v oblasti rádiových vln a bylo získáno její emisní čárové spektrum a spektrum absorpce OH a neutrálního vodíku.

Sloupy stvoření.

Sloupy stvoření jsou tři útvary z hustého plynu a prachu, které leží na jihovýchodním okraji mlhoviny. Vznikly působením hvězdných větrů obřích hvězd v ústřední hvězdokupě. Jednotlivé sloupy se označují vzestupným číslováním římskými číslicemi, ve směru od severovýchodu na jihozápad je tedy jejich označení Sloup I, Sloup II a Sloup III. Členitost mlhoviny a rozmístění ionizovaných oblastí byly s příchodem vesmírných dalekohledů podrobně prozkoumány: ionizující záření vycházející z hvězdokupy stlačuje plyn molekulárního mračna a zvyšuje tím jeho povrchový tlak, zatímco proud vypařované ionizované hmoty působí proti hvězdnému větru z opačné strany. Tento jev je tedy zodpovědný za sloupový tvar oblaků. Vítr nejdříve odežene hmotu s menší hustotou, zatímco nejhustější jádro, které je později rázovou vlnou stlačeno, zůstává a odolává působení síly. Snímky pořízené v blízkém infračerveném pásmu přesto ukazují, že první dva sloupy mají poměrně nízkou hustotu, protože se před rozkládajícím působením větrů skrývají za hustšími jádry. Je také možné, že tyto útvary vyztužuje magnetické pole. Jihovýchodně od Sloupů, blízko známého Herbigova–Harova objektu HH 216, leží další útvar molekulární mlhoviny, který se označuje jako Sloup IV.  Složené snímky z rentgenové observatoře Chandra a Hubbleova vesmírného dalekohledu ukázaly, že v mlhovině pozorované zdroje rentgenového záření, které pochází z mladých hvězd, leží vně oblasti Sloupů. To naznačuje, že tvorba hvězd mohla vyvrcholit přibližně před milionem let a že se vzniklé hvězdy ještě nestihly ohřát natolik, aby mohly vyzařovat rentgenové záření. Na začátku roku 2007 vědci používající Spitzerův vesmírný dalekohled zjistili, že Sloupy pravděpodobně zničil výbuch supernovy před asi 6 tisíci lety, ale že světlo, které ukáže nový tvar mlhoviny, přiletí k Zemi až za zhruba tisíc let. Usoudili tak z infračerveného snímku mlhoviny, na kterém je vidět rozpínající se mračno horkého prachu, který by mohl pocházet právě z vybuchlé supernovy. Celková hmotnost hustých oblastí Sloupů se odhaduje na 200 formula_1. Objekty nazývané EGGs (Evaporating Gaseous Globules), tedy nejhustější místa ve Sloupech, podle některých výzkumů mohou obsahovat právě vznikající mladé hvězdné objekty, takže jsou to místa, kde právě vznikají hvězdy. Jádra těchto objektů totiž mohou mít hustotu a teplotu podobnou jiným oblastem, ve kterých vznikají protohvězdy. Tyto příznaky probíhající tvorby hvězd ovšem nevypovídají o příčině, která ji spustila, takže není jisté, zda ionizační čelo hvězdných větrů blízkých obřích hvězd má významný vliv na jejich tvorbu či nikoli. V blízkosti Sloupů se nachází 8 zdrojů blízkého infračerveného záření, z nichž čtyři jsou velmi jasné a jejich záření vypovídá o hmotě, která je obklopuje, což je další znamení přítomnosti novorozených hvězd. Z více než 70 známých rozpínajících se plynných kuliček (EGGs) se pouze asi 15% zdá být spojených s mladými málo hmotnými hvězdami, 7 jich obsahuje objekty s menší než hvězdnou hmotností a 4 obsahují objekty o hmotnosti mezi 0,35 a 1 formula_1.

Sloup V.

Severovýchodně od Sloupů stvoření se nachází další velmi protažený sloup hmoty, který je znám pod označením Sloup V a někdy i pod přezdívkou "špička věže" (anglicky "The Spire"). Na konci tohoto útvaru byl objeven rychle se pohybující chomáč ionizované hmoty, který by mohl být Herbigovým–Harovým objektem. V této oblasti bylo nalezeno také několik vodních maserů, dále pak zdroj označovaný jako G017.0335+00.7479, který leží 5 obloukových minut jižně od jednoho z těchto maserů a jeden pravděpodobně velmi jasný mladý hvězdný objekt označený J181925.4−134535. V roce 2007 byly s pomocí Spitzerova vesmírného dalekohledu nalezeny infračervené protějšky těchto vodních maserů.

Hvězdotvorné jevy.

Jedním z nejvýraznějších znaků probíhající tvorby hvězd v mlhovinách je přítomnost Herbigových–Harových objektů, což jsou malé jasné oblaky v podobě výtrysku poháněného nově zrozenou hvězdou, která se nachází uvnitř takového oblaku. Nejznámějším objektem tohoto druhu v Orlí mlhovině je "HH 216". Nachází se blízko Sloupu IV a původně byl označen jako M16-HH1. V roce 2004 byla pomocí výzkumu viditelných emisních čar, oxidu uhelnatého a pohybu plynů objevena rázová vlna, která jde opačným směrem než HH-216 a má modrý posuv o hodnotě -150 km/s, což je přesně opačná hodnota proti HH-216, který má rudý posuv o stejné hodnotě. Mezi těmito objekty se rozprostírá shluk malých oblaků viditelných v optické a infračervené oblasti, jeden oblak viditelný v blízkém infračerveném záření, který leží přesně uprostřed mezi těmito dvěma objekty a jeden vodní maser. Ve středové oblasti byl nalezen také slabý zdroj rentgenového záření, který je pravděpodobně způsoben ohříváním hmoty, která je stlačena mezi viditelný výtrysk a hmotu obklopující hvězdu.  Jak bylo výše zmíněno, vrcholky Sloupu I a II uvnitř ukrývají mladé hvězdné objekty, které byly objeveny pomocí infračerveného průzkumu. Mezi nejjasnější z těchto objektů patří "YSO M16 ES−1", velmi zčervenalý a velmi svítivý zdroj, který je ukryt ve Sloupu I. Podle některých výzkumů by se uvnitř měla nacházet hvězda před hlavní posloupností, malá skupinka takových hvězd nebo několik hvězd s malou svítivostí. Ze severního a jižního okraje oblaku vychází silné polarizované záření, které je způsobeno výtryskem pocházejícím z ústředního objektu, zatímco mezi těmito dvěma laloky, ze kterých vychází záření, je míra polarizace velmi nízká. Z toho se dá usuzovat, že ústřední objekt může být obklopen diskovým útvarem.  Na vrcholu Sloupu II se nachází "YSO M16 ES−2", občas v odborných dílech označovaný "YSO2", který je méně jasný a méně záhadný než předchozí objekt. Jeho hmotnost je v rozmezí 2 až 5 formula_1. Infračervený výzkum ukázal, že se může jednat o vyvinutější objekt než ES-1, který nevysílá maserové záření, přesněji řečeno maser ve Sloupu II není spojen s tímto objektem. Vnitřní stavba těchto objektů může být podobná, s plochým diskem, který obepíná středový útvar. Jejich rentgenové záření je velmi slabé.  Uvnitř Sloupu V byly nalezeny dva útvary spojené s mladými hvězdami. Prvním je P5A, který leží na vrcholu sloupu a Spitzerovu dalekohledu se jej podařilo částečně rozlišit. Je tvořen dvěma složkami, které vysílají infračervené záření a shodují se se dvěma ze tří maserových zdrojů pozorovaných v této oblasti. P5B se naopak nachází na úpatí tohoto sloupu. Západně od Sloupů stvoření leží nejjasnější zdroj infračerveného záření z celé mlhoviny: označuje se IRAS 18152−1346, také vysílá maserové záření, může mít hmotnost kolem 8 formula_1 a svítivost kolem hodnoty asi 1 000 formula_6.

Hvězdy.

HII oblasti ze své podstaty vždy obklopují mladé otevřené hvězdokupy a hvězdné asociace. Vzhledem k tomu, že v jejich nitru vznikají nové hvězdy, nejmladší hvězdy se před rozptýlením do okolního prostoru společně nachází blízko místa svého vzniku. Ústřední otevřená hvězdokupa, která vévodí Orlí mlhovině, je známá jako NGC 6611.

NGC 6611.

Otevřená hvězdokupa NGC 6611 je umístěna uprostřed mlhoviny a tvoří ji zvlášť jasné hvězdy. Obsahuje několik desítek velmi horkých hvězd hlavní posloupnosti spektrální třídy O a B (modrých veleobrů) s odhadovaným stářím sotva 1,8 milionů let (největší z těchto veleobrů je hvězda HD 168076) a značný počet hvězd s menší hmotností, které ale přesto patří mezi obry a součet jejich záření se vyrovná výkonu jediné nejjasnější hvězdy HD 168076. HD 168076 je hlavním zdrojem záření ionizujícího plyn mlhoviny a zároveň i nejhmotnějším členem hvězdokupy a je to veleobr třídy O3-O5V s hmotností 75 až 80 formula_1 a svítivostí 720 000 krát větší než je zářivost Slunce. Členů hmotnějších než 2 formula_1 je ve hvězdokupě přibližně 380. Mnohé z těchto hmotných hvězd tvoří dvojhvězdy a radiální rychlost celé hvězdokupy souhlasí s rychlostí ionizovaného plynu mlhoviny. Pozorované vlastnosti dvojhvězd se zdají být v souladu spíše s akrečním modelem tvorby hvězd než s modelem jejich pozdějšího spojení.  Poloměr jádra hvězdokupy je přibližně 0,7±0,1 pc a gravitační dosah hvězdokupy má poloměr 6,5±0,5 pc. Celkový sklon hmotnostní funkce hvězd (funkce poměrného zastoupení hvězd podle jejich hmotnosti) je -1,45 a jeho rozdílná hodnota pro jádro a okrajové části může být způsobena hmotovým rozdělením hvězdokupy. Při započtení pouze členů s hmotností od 5 formula_1 je spodní hranice jejich celkové hmotnosti (1,6±0,3)×10 formula_1. Pokud se uváží, že hvězdy s hmotností v rozsahu od 6 do 12 formula_1představují 5,5 % celkové hmotnosti hvězdokupy v rozsahu 0,1 až 100 formula_1, může se celková hmotnost hvězdokupy odhadnout na přibližně 25×10 formula_1 s průměrnou hustotou 28,5 formula_1 na krychlový parsec. Průměrné stáří členů hvězdokupy je 2 až 3 miliony let, ale jejich opravdové stáří se pohybuje ve větším rozsahu od 1 do 6 milionů let. Podle jiných zdrojů může být stáří menší, kolem 1 milionu let nebo i méně.

Hvězdy se zářením Hα a málo hmotné hvězdy.

Výzkum hvězd může v HII oblastech spočívat i v jejich hledání pomocí záření Hα, které vydávají hvězdy typu T Tauri nebo hvězdy typu Herbig Ae/Be (hvězdy před hlavní posloupností spektrálního typu A nebo B). Podle vědců je silné záření tohoto druhu hvězd způsobeno vzájemným působením těchto hvězd a disku, který je obklopuje, zatímco slabé záření vodíku vzniká v chromosféře mladých hvězd, které ještě nejsou diskem obklopeny.  Ve zvláště jasných HII oblastech, jako je Orlí mlhovina nebo mlhovina Carina, může být rozpoznání záření pocházejícího z těchto typů hvězd obtížné kvůli silnému záření v pásmu vodíku, které vydává samotný plyn v mlhovině. Z toho důvodu byl ve hvězdokupě NGC 6611 nalezen pouze zanedbatelný počet hvězd typu Herbig Ae/Be, pouhých 6, z nichž čtyři byly potvrzeny. Při započtení dalších oblastí mlhoviny, včetně Sloupů stvoření, naroste počet těchto zdrojů na 82, z nichž jsou většina nepotvrzené hvězdy typu Herbig Ae/Be rozprostřené v celé pozorované oblasti mlhoviny bez jakéhokoliv náznaku zhuštění.  Pomocí Hubbleova vesmírného dalekohledu byly uvnitř mlhoviny určeny polohy hvězd s malou hmotností, jako například hnědých trpaslíků, až do hmotnosti 0,2 formula_1, značného množství hvězd před hlavní posloupností s mírně vyšší hmotností a také bylo objeveno několik stovek dalších nepotvrzených členů hvězdokupy. Počáteční funkce hmotnosti hvězd ve středové oblasti hvězdokupy NGC 6611 se zdá být podle těchto výzkumů plochá v rozsahu od 0,3 do 1 formula_1 s vrcholem mezi 0,4 a 0,5 formula_1 a směrem k oblasti hnědých trpaslíků funkce klesá.

Galaktické okolí.

Orlí mlhovina leží ve vzdálenosti přibližně 5 900 světelných let od Země a nachází se tedy v rameni Střelce, což je galaktické rameno blíže ke středu Galaxie sousedící s ramenem Orionu, ve kterém sídlí Slunce. V rameni Střelce leží také další velmi jasné objekty, jako například mnohé z jasných hvězdokup viditelných mezi souhvězdími Štíra a Kentaura až k mlhovině Carina.  Pohled ze Země ve směru na mlhovinu je stíněn mezihvězdným prachem, projevuje se zde i velká vzdálenost, ale přesto je mlhovina zastíněna méně než jiné oblasti v jejím okolí. Ve skutečnosti se poloha mlhoviny promítá na okraj takzvané Orlí trhliny (jejíž jméno je odvozeno od stejnojmenného souhvězdí, nikoli od mlhoviny; známější je sousední Velká trhlina v Labuti), což je dlouhý pás temných mlhovin, který také leží v rameni Orionu jako Slunce a výrazně stíní světlo hvězd v severní části ramene Střelce.

Spojení s mlhovinou Omega.

Orlí mlhovina a mlhovina Omega se na obloze nachází blízko u sebe, vzdálené pouhých 2,5 stupňů. Porovnáním jejich vzdálenosti je možné dojít k závěru, že se musí nacházet skutečně blízko sebe, navzájem vzdálené několik stovek světelných let. Na základě průzkumu spektrálních čar CO bylo zjištěno, že jsou tyto dvě mlhoviny spojeny slabým mlhavým pásem, který je vidět i na snímcích s dlouhou expozicí a je zřetelný i v blízkém infračerveném pásmu. To může naznačovat, že tyto dvě mlhoviny, ke kterým se připojuje třetí, označovaná jako Oblast III a nacházející se jihozápadně od mlhoviny Omega, mohou být součástí rozsáhlého molekulárního mračna. Tyto mlhoviny představují nejhustější oblasti tohoto mračna a díky tomu v nich probíhá tvorba hvězd. K těmto mlhovinám se dá připočítat i soustava Sh2-54, která je spojená s otevřenou hvězdokupou NGC 6604, jejíž vztah k Orlí mlhovině byl znám již před lety. Vědci také určili časovou posloupnost vývoje tohoto molekulárního mračna: první oblastí, ve které se spustil vývoj hvězd, je ta nejsevernější, shodující se s Sh2-54, ve které před přibližně 4 miliony lety vzniklo několik jasných OB asociací. Následně před 2 až 3 miliony let zasáhla tvorba hvězd oblast Orlí mlhoviny a teprve nedávno, před 1 milionem let, i mlhovinu Omegu. Příčiny tohoto šíření tvorby hvězd mohly být různé: mohlo být způsobeno velkým dominovým efektem, při kterém hvězdný vítr nově vzniklých hvězd stlačil plyn v přilehlých oblastech, který se zhroutil do sebe, nebo mohlo být stlačení způsobeno výbuchem více supernov, které měly původ v nejhmotnějších hvězdách pocházejících z předchozí tvorby hvězd. Další možností může být také stlačení plynů tím, jak soustava mlhovin vstoupila do hustějších oblastí spirálního ramene, ve kterém se nachází.  Výše zmíněné molekulární mračno má tvar velké bubliny, ve které se nachází mnoho z mračna vzniklých mladých hvězd. Přesto se zdá, že je tato bublina o několik milionů let starší než samotné mračno, což by znamenalo, že jde o útvar, který byl přítomen již před příchodem mračna. Srážka s touto bublinou, a nikoli její rozpínání, tak mohla být prvotní příčinou spuštění tvorby hvězd v této oblasti. Podle některých autorů může být tato oblast ještě rozsáhlejší a může tak zahrnovat i mlhovinu Lagunu, která také leží v rameni Střelce, ale poněkud blíže k Zemi, a možná i mlhovinu Trifid, i když ta se nachází poněkud dále.

OB asociace.

V blízkosti Orlí mlhoviny jsou známy dvě OB asociace. První se označuje "Ser OB1" a obsahuje přes dvacet modrých veleobrů spektrální třídy O a B, z nichž někteří jsou také členy NGC 6611. Jejich magnitudy jsou od 7 do 10 a jejich absolutní magnitudy jsou od -4 do -8. K nim by mohli patřit i dva modří hyperobři HD 168607 a HD 168625, kteří pravděpodobně na sebe navzájem působí. Azimutální složka zbytkové rychlosti většiny hvězd této asociace ukazuje, že se pohybují proti směru otáčení Galaxie, což je typická vlastnost mnoha dalších hvězdných asociací, které patří do ramene Střelce, jako například Sgr OB1, Cru OB1 a Cen OB1. Toto je důležitý důkaz, který směřuje k potvrzení, že spirální ramena obecně, a toto rameno zvláště, vznikají spirálotvorným působením hustotních vln.  Druhou asociací je "Ser OB2", která je jasnější a zhuštěnější než předchozí. Její součástí je otevřená hvězdokupa NGC 6604, mladá skupina hvězd s odhadovaným stářím 4 až 5 milionů let. Asociace je od Země vzdálena 1 700 parseků (5 500 světelných let), takže je blízko mlhoviny Sh2-54, která je součástí soustavy tvořené Orlí mlhovinou a mlhovinou Omega a jejichž hvězdami je osvětlována. Tato mlhovina je umístěna kolmo k rovině galaktického disku a má rozlohu kolem 30 světelných let. Asociace čítá zhruba stovku obřích hvězd třídy O a B, které leží přibližně 65 parseků severně od roviny Galaxie. S asociací je spojen dlouhý útvar nazývaný "komín" (anglicky "Chimney"), který je tvořen horkým ionizovaným plynem, což je zcela běžný druh útvaru v Mléčné dráze i v ostatních galaxiích. Tento útvar má délku přibližně 200 parseků a zdá se, že hrál důležitou roli při vzájemném ovlivňování galaktického disku a hala, zejména v oblasti přenosu plynů a fotonů. Mezi členy asociace se nachází několik hvězd velmi známých mezi astronomy, jako například Wolf-Rayetova dvojhvězda CV Serpentis, dvojhvězda HD 166734 a vícenásobná hvězda HD 167971. Silný vítr z jejích hvězd vytvořil rázovou vlnu, která může být zodpovědná za další tvorbu hvězd v této oblasti, v Orlí mlhovině a také za další ještě probíhající děje.

Orlí mlhovina (také známá jako Messier 16, M16 nebo NGC 6611) je velká HII oblast v souhvězdí Hada, která obsahuje mladou otevřenou hvězdokupu (NGC 6611) a emisní mlhovinu (IC 4703). Otevřenou hvězdokupu objevil v letech 1745–1746 švýcarský astronom Jean-Philippe Loys de Chéseaux a mlhovinu Charles Messier v roce 1764. Je to jeden z nejznámějších a nejsnadněji pozorovatelných vesmírných objektů.  Hvězdokupa NGC 6611 obsahuje přibližně 60 hvězd mezi 8. až 12. hvězdnou velikostí. Její vzdálenost od Země ještě není známa dostatečně přesně, ale odhady se blíží hodnotě 5 870 světelných let, takže se nachází v rameni Střelce, což je spirální rameno v Galaxii, které tímto směrem prochází. Mlhovina obklopující hvězdokupu obsahuje několik velmi známých útvarů, jako například mlhovinu Sloupy stvoření (nebo jinak Pilíře stvoření), což jsou dlouhé sloupy tmavých plynů, které vznikly působením hvězdných větrů vanoucích z ústřední hvězdokupy. Nachází se v nich také mladé hvězdné objekty, které jsou důkazem stále probíhající tvorby hvězd, i když není jisté, zda je jejich tvorba hvězdným větrem blízkých hvězd podporována nebo potlačována, ani zda vítr tyto jevy vůbec nějak ovlivňuje. Hvězdokupa je složena z velkého počtu velmi horkých a jasných modrých veleobrů, jejichž stáří je sotva 2 až 3 miliony let, tedy méně než tisícina stáří Slunce. Nejjasnější člen hvězdokupy má magnitudu 8,24 a je dobře viditelný i triedrem.  Pojmenování Orlí mlhoviny vychází z obrysu Sloupů stvoření nebo dokonce celé mlhoviny, který může připomínat letícího orla s roztaženými křídly. Mlhovina je známa od konce 18. století a patří mezi nejznámější objekty Messierova katalogu. Snadno se fotografuje, a proto se na ni často zaměřují amatérští astrofotografové.

The Eagle Nebula (catalogued as Messier 16 or M16, and as NGC 6611, and also known as the Star Queen Nebula and The Spire) is a young open cluster of stars in the constellation Serpens, discovered by Jean-Philippe de Cheseaux in 1745–46. Both the "Eagle" and the "Star Queen" refer to visual impressions of the dark silhouette near the center of the nebula, an area made famous as the "Pillars of Creation" imaged by the Hubble Space Telescope. The nebula contains several active star-forming gas and dust regions, including the aforementioned Pillars of Creation.


Suroviny.

Jako suroviny se obvykle používá zelenina, různé druhy masa, luštěniny ad. Polévky bývají buď čiré, mléčné, zahuštěné např. moukou, rozmixovanou zeleninou (krém) apod. nebo také s pevnými – zpravidla vařenými – potravinami, zavářkami, např. rýží, těstovinami apod. Dále se polévka většinou solí, dochucuje kořením a omašťuje různými druhy tuků, např. máslem, nebo zjemňuje smetanou.

Podávání.

Polévka zpravidla předchází hlavní chod (u oběda), v bohatším menu se podává po studeném předkrmu, následovaná případně ještě teplým předkrmem (snackem). Také se může podávat jako samostatné, hlavní jídlo (např. k večeři), pak zpravidla s pečivem resp. chlebem.

Typy polévek.

Polévka je připravována buď tradičním způsobem, kdy jsou ve vodě vyvařeny originální suroviny, nebo se připravuje z instantní směsi. Kvalitní polévka, v níž je vyvařeno maso, ryba či zelenina, se též nazývá vývar. Nevýhodou tradičního vaření polévky je delší příprava, výhodou je to, že suroviny bývají čerstvé a polévka většinou neobsahuje přídatné látky (pokud se nedochucuje masoxem či jinými dochucovacími a solícími přípravky s obsahem těchto látek). Instantní polévka se většinou připravuje 5 až 20 minut prostým vsypáním do studené či vroucí vody, připadně se přidá ještě nějaká doporučená ingredience. Je zhotovována nejen v domácnostech (tzv. pytlíková polévka), ale též v restauracích a stravovacích provozovnách, kam je dodávána v gastro balení.  Yaka mein je druh hovězí nudlové polévky, původem z čínských restauracích v New Orleans, skládá se z dušeného hovězího masa, špagetových nudlí, vejce uvařené natvrdo, zelené cibule a cajunského koření, chilli nebo koření Old Bay.

Čiré polévky.

Čirá polévka je vývar z masa, zpravidla jako základ polévky. Podle druhu masa se pak označuje i sama polévka. Nejčastěji se používá maso hovězí nebo drůbeží. Nejznámějším zástupcem v této skupině je hovězí polévka (vývar) neboli bujón, slepičí nebo kuřecí polévka.  K vývaru se pak do polévky přidávají přísady: nudlová polévka, polévka s játrovými knedlíčky, fritátová polévka, polévka s uzeným masem, cibulová polévka aj.

Zahuštěné polévky.

Zahuštěné polévky jsou takové polévky, které se při přípravě pomocí různých přísad zahušťují. Jsou to různé krémové polévky nebo polévky zahuštěné jíškou a také polévky zahuštěné jinými přísadami, které se vaří společně s masem. Příkladem může být rýže, brambory, hrách, čočka, fazole nebo jiné luštěniny, zelí, ale také mléko, smetana nebo syrové vejce nebo jen vaječný žloutek.

Polévka (hovorově "polívka") je tekuté až mírně husté a nejčastěji teplé jídlo. Připravuje se vařením různých přísad ve vodě, které předávají chuť, barvu i vůni, nebo v předem připraveném vývaru.

Soup is a primarily liquid food, generally served warm or hot (but may be cool or cold), that is made by combining ingredients of meat or vegetables with stock, or water. Hot soups are additionally characterized by boiling solid ingredients in liquids in a pot until the flavors are extracted, forming a broth. Soups are similar to stews, and in some cases there may not be a clear distinction between the two; however, soups generally have more liquid (broth) than stews.  In traditional French cuisine, soups are classified into two main groups: "clear soups" and "thick soups". The established French classifications of clear soups are "bouillon" and "consommé". Thick soups are classified depending upon the type of thickening agent used: "purées" are vegetable soups thickened with starch; "bisques" are made from puréed shellfish or vegetables thickened with cream; cream soups may be thickened with béchamel sauce; and "veloutés" are thickened with eggs, butter, and cream. Other ingredients commonly used to thicken soups and broths include egg, rice, lentils, flour, and grains; many popular soups also include pumpkin, carrots, potatoes, pig's trotters and bird's nests.  Other types of soup include fruit soups, dessert soups, pulse soups like split pea, cold soups and other styles.


Geografie.

Yamassoukro se nachází ve vnitrozemí státu na břehu ústí řeky Bandama z přehradního jezera Kossou. Město se nachází v průměrné nadmořské výšce 208 m n. m., nejvyšší bod leží ve výšce 275 m n. m., nejnižší pak ve výšce 190 m n. m. a představuje jej hladina Bandamy. Ve dne se teplota vzduchu pohybuje průměrně okolo 28 °C v lednu a 25 °C v červenci. V lednu průměrně spadne 25 mm srážek, v červnu, nejdeštivějším měsíci roku, 608 mm srážek.

Obyvatelstvo.

Yamassoukro se neřadí dle počtu obyvatel k příliš velkým městům. V roce 1984, kdy se stalo hlavním městem celé země, zde žilo pouze 120 000 obyvatel. Počet občanů zde žijících se zvyšuje velmi pomalu, v roce 2005 jich zde žilo, v porovnání s několikamilionovým Abidžanem, pouze 200 659.

Vzhled.

Význam města vzrostl hlavně díky obrovskému vlivu Félixe Houphouët-Boignyho, prvního prezidenta země – ten se tu v r. 1939 stal starostou a v polovině 60. let začal s postupným budováním města. Po přestěhování centra státu zde došlo k vybudování na africké poměry výstavní infrastruktury, jež zahrnuje velice hustou síť ulic a silnic. V roce 1989 byla dokončena stavba baziliky Notre Dame de la Paix, která představuje kopii chrámu Sv. Petra v Římě a největší křesťanský chrám na světě. Navíc se řadí k nejoriginálnějším stavbám na africkém kontinentu. Kromě tohoto svatostánku se zde nachází také protestantská katedrála a velká mešita pro vyznavače islámu. Zajímavou architektonickou památku představuje palác prezidenta Houphoëta-Boignyho. V blízkosti Yamoussoukra se nachází národní park Abokouamékro.

Hospodářství.

Ve městě se nachází několik průmyslových závodů, především ale potravinářské podniky, které se zabývají zpracováváním ryb, dále pak dřevozpracují závody a podniky, jež vyrábí kosmetiku.

Yamoussoukro je oficiálním hlavním městem Pobřeží slonoviny (Côte d'Ivoire). V podstatě se jedná o jeden celý departement. V této původně nevýznamné vesnici jménem N'Gokro (na poč. 20. století měla necelých 500 obyvatel) se r. 1905 narodil pozdější první prezident nezávislého Pobřeží slonoviny, Félix Houphouët-Boigny. Ten 21. března 1983 učinil toto město hlavním městem země. Faktickým hlavním městem je však stále Abidžan.

Yamoussoukro (; ) is one of the two political capitals and administrative capital of Ivory Coast and an autonomous district of the country, while the other capital of the country is Abidjan. As of the 2014 preliminary census, the district had a population of 355,573 inhabitants. Located north-west of Abidjan, the administrative centre on the coast, upon rolling hills and plains, the municipality covers .  Prior to 2011, what is now the district of Yamoussoukro was part of Lacs Region. The district was created in 2011 and is split into departments of Attiégouakro and Yamoussoukro. In total, the district contains 169 settlements. Yamoussoukro is a sub-prefecture in Yamoussoukro Department and is also a commune: since 2012, it has been the sole commune in the autonomous district of Yamoussoukro.  In the 2014 census, the autonomous district had a population of 355,573. The city of Yamoussoukro (as opposed to the district) had 281,071 inhabitants, making it the fifth-most populous city in Ivory Coast.  The governor of the district is Augustin Thiam.  Yamoussoukro is usually pronounced "Yam-So-Kro" by Ivorians.


Mytologický příběh.

Aigisthos je děsivá tragická postava řeckých mýtů, muž, pro kterého se jen těžko hledají slova porozumění. Jeho život je plný násilí, a to vlastního, ale také jeho předků.  Jeho předkem byl Tantalos, který proslul tím, že svého syna Pelopa zabil, rozčtvrtil, uvařil a předložil jako pokrm na hostině bohů. Chtěl své hosty jenom vyzkoušet, jsou-li opravdu tak vševědoucí, že poznají, co je jim nabídnuto k snědku. Poznali a Tantalos neušel spravedlivému trestu, navěky trpí v podsvětí Tantalova muka. Jeho syna Pelopa však bohové znovu oživili.  Pelops měl syny jménem Átreus a Thyestés. Celý život se přetahovali o vládu v Mykénách a žádný prostředek jim nebyl dost.  Thyestés svedl bratrovu manželku Áeropé, aby mu pomohla k trůnu, Átreus ho podfoukl, trůnu se zmocnil a Thyesta vyhnal. Ten s sebou vzal Átreova syna Pleisthena, vychoval ho a později ho přivedl do Mykén, aby zabil svého otce. Stalo se ale, že Átreus zabil mladíka a teprve dodatečně v něm poznal svého syna. Aby se pomstil svému bratru, nalákal Thyesta do Mykén a předložil mu k uvítání příšerné hody: zabil jeho tři syny a předložil mu je na mísách. Bohové pomohli zničenému Thyestovi uprchnout.  Átreus ho dal hledat, ale našel jenom jeho posledního syna Aigistha, přivedl ho do Mykén a vychoval ho společně se svými syny Agamemnónem a Meneláem. Ti později Thyesta vypátrali, přivedli ho do Mykén a uvrhli do vězení. Átreus poručil Aigisthovi, aby svého otce zabil. Jenže vězněný Thyestés svého syna poznal a běh osudu se opět změnil: mladý Aigisthos naopak probodl mečem svého strýce Átrea.  Potom se Thyestés a Aigisthos zmocnili vlády nad Mykénami. Átreovi synové Agamemnón a Meneláos museli uprchnout a našli si útočiště u spartského krále Tyndarea. Agamemnón se však po několika letech vrátil a zabil Thyesta. Stal se mykénským králem, budoval silné království a na určitý čas se i smířil s vrahem svého otce, Aigisthem. Ten se však nikdy nerozloučil s myšlenkami na pomstu.  Poté Agamemnón, který toužil po válečné slávě, zorganizoval velké řecké vojsko, které vytáhlo proti Tróji, aby dovedli zpět krásnou Helenu, manželku Meneláa. Unesl ji Paris, syn trojského krále Priama. Válka trvala dlouhých deset let, nakonec však přinesla Řekům vítězství a Tróji totální zkázu.  Aigisthos se války nezúčastnil. Naopak - navštěvoval opuštěnou královu manželku Klytaimnéstru a sváděl ji tak dlouho, až mu podlehla. Spolu pak zosnovali plán, jak se krále zbavit. Když se Agamemnón vracel z války, dal manželce smluvenou zprávu o svém návratu. Aigisthos ho uvítal a uspořádal velkou hostinu na jeho počest, ale v průběhu hodování znamením přivolal dvanáct najatých vrahů, kteří Agamemnona a jeho druhy přímo u stolu zabili. Aigisthos nechal krále spěšně pohřbít a hned se prohlásil mykénským králem.  Mykénský lid mu nikdy ten strašný skutek neodpustil. Aigisthova krutá vláda trvala však jenom sedm let, poté se vrátil Agamemnonův syn Orestés. Nepoznán se dostal do hradu a otcova vraha Aigistha i zrádnou matku Klytaimnéstru probodl mečem.  Tak skončilo vražedné běsnění, které trvalo několik generací.

Odkaz v umění.

Tato krvavá historie zajímala antické i novodobé autory, žádný z nich však Aigisthovi neprojevil ani známku porozumění.  Homér ho nazval záludným zrádcem, jiní (Aischylos, Eurípidés, Sofoklés, Goethe, Sartre) ho nazývali tím, který „"Mykény bohaté zlatem"“ proměnil v „"Mykény zbrocené krví"“.

Aigisthos (latinsky "Aegisthus") je v řecké mytologii syn mykénského krále Thyesta a jeho vlastní dcery Pelopeii. Je "záludným zrádcem" a postava veskrze záporná, která je součástí historie krvavých rodinných bojů o vládu nad Mykénami.  Aigisthos nejprve zavraždil svého strýce a zároveň adoptivního otce Átrea, který se svým bratrem Thyestem (skutečným Aigisthovým otcem) vedl dlouholetý lítý boj o mykénský trůn. Když se řečtí hrdinové vypravili do trójské války, Aigisthos svedl k nevěře Klytaimnéstru, manželku jejich vůdce Agamemnona, který byl Átreovým synem. Oba milenci po návratu Agamemnóna zavraždili a Aigisthos usedl na mykénský trůn. Neušel však pomstě od jeho syna Oresta, který zabil Aigistha i svou matku Klytaimnéstru.

Aegisthus (; ; also transliterated as Aigisthos, ) was a figure in Greek mythology. Aegisthus is known from two primary sources of Greek mythology. The first is Homer's "Odyssey", believed to have been first written down by Homer at the end of the 8th century BC, and the second from Aeschylus's "Oresteia", written in the 5th century, BC.


Život.

Loewenhardt se narodil v rodině lékaře. Vybral si vojenskou kariéru a vtoupil do kadetní školy v Berlíně Lichterfelde. Odtud byl poslán k "Infanterieregimentu 141". Na začátku první světové války byla tato jednotka převelena na východní frontu.  Už 2. října 1914 byl Loewenhardt povýšen do hodnosti poručíka. Koncem října byl těžce zraněn a až do ledna 1915 byl v nemocnici. Poté se znovu vrátil na frontu. V Karpatech zachránil Loewenhardt pět zraněných německých vojáků; za tuto akci obdržel Železný kříž 2. třídy.  Löwenhardt byl přidělen k "Deutsche Alpenkorps" a poté na vlastní žádost v říjnu 1915 k letectvu. Po absolvování výcviku a počátečním létání ve funkci pozorovatele získal začátkem roku 1916 pilotní osvědčení a byl převelen k "Fliegerabteilung" u dělostřelectva. V březnu 1917 byl přeložen k "Jagdstaffel 10", patřící k Richthofenově eskadře. Do konce března 1918 sestřelil 15 nepřátelských letounů. Začátkem dubna 1918 byl Loewenhardt jmenován velitelem jednoho z oddílů "Jasty 10". Během krátké doby následovalo mnoho vítězných soubojů. Na konci července 1918 už Loewenhardt létal na novém Fokkeru D.VII a počet jeho vítězství narostl na 47. Mezitím byl zástupcem velitele eskadry. 31. května 1918 byl vyznamenán řádem Pour le Mérite. Posledního vítězství dosáhl sestřelem britského letounu 10. srpna 1918 u města Chaulnes. Erich Loewenhardt byl jedním ze tří německých pilotů s více než 50 sestřely „na kontě“.  Při vzdušném boji s 56. perutí Royal Air Force Loewenhardtův stroj srazil s letounem Alfreda Wenze z "Jasty 11". Oběma pilotům se sice podařilo vyskočit, ale Loewenhardtův padák se neotevřel. Loewenhardt tak nepřežil, Wenz ano.

Erich Loewenhardt (7. dubna 1897 Breslau  – 10. srpna 1918 u Chaulnes) byl německý stíhací pilot. Po Manfredu von Richthofen a Ernstu Udetovi byl s 54 sestřely třetím nejúspěšnějším německým leteckým esem první světové války.

Erich Loewenhardt (7 April 189710 August 1918) was the 3rd highest German flying ace with 54 victories during the First World War, behind only Manfred von Richthofen and Ernst Udet.


Konstrukce.

Koga byla až 30 metrů dlouhá a její šířka dosahovala 1/3 délky. Loď nebyla kvůli svému tvaru příliš pohyblivá, ale měla vysokou nosnost. Do útrob se vešlo až 200 tun nákladu a ani při tomto zatížení nepřesáhl ponor lodě 3 metry. Na zašpičatělé zádi bylo původně kormidelní veslo, ale od konce 12. století se začalo objevovat zavěšené pákové kormidlo. Existovaly i menší kogy, které byly pohyblivější a užívaly se pro válečné účely k obraně obchodních kog, nicméně jich bylo podstatně méně a typově se příliš nelišily - i obchodní kogy totiž musely být připraveny na obranu proti napadení.  Proti vikinskému vzoru měla koga zvýšené boky a na přídi i zádi vysoké kastely, které při bitvách používali lučištníci. Na zádi pod nástavbou byly poměrně pohodlné kajuty. Významnou změnou bylo i snižování počtu vesel a zvyšování významu plachet. První kogy měly jeden stěžeň s jednoduchou ráhnovou plachtou, ale v 15. století už měly kogy běžně tři stěžně a na zadním z nich trojcípou latinskou plachtu převzatou ze Středomoří. Ke konci 15. století byly kogy vyzbrojeny děly.  Trup kogy už nebyl tvořen klinkerovou obšívkou jako knarry (kdy se jednotlivé plaňky překrývaly), plaňky trupu se kladly vedle sebe, spáry mezi nimi se vycpávaly koudelí a vymazaly smolou nebo dehtem. Kogy měly ploché dno, takže se někdy za přílivu navedly na mělčinu, kde se odstavily a za odlivu se tak mohly snadno vyložit.

Další vývoj.

Z kogy byla odvozena anglická obchodní loď, zvaná roundship. Ve Středomoří se koga vyvinula v pevnější a mohutnější hulk. Koga a hulk byly konstrukčně dosti podobné, takže se někdy navzájem zaměňují, podobně jako karavela a karaka.

Koga byla obchodní nebo válečná loď, která byla používána ve středověku v německé hanze. Její konstrukce vychází z vikinského knarru.

A cog is a type of ship that first appeared in the 10th century, and was widely used from around the 12th century on. Cogs were clinker-built, generally of oak, which was an abundant timber in the Baltic region of Prussia. This vessel was fitted with a single mast and a square-rigged single sail. These vessels were mostly associated with seagoing trade in medieval Europe, especially the Hanseatic League, particularly in the Baltic Sea region. They ranged from about in length with a beam of , and the largest cog ships could carry up to about 200 tons.


Průběh toku.

Jménem "Tarim" je řeka pojmenovaná pod soutokem řek Jarkend, Chotan a Aksu, přičemž za pramenný tok je považovaná první jmenovaná s horním tokem Raskemdarjou, jež pramení v pohoří Karákóram. Nejvodnější zdrojnicí je však Aksu (70-80%), když druhé dvě zdrojnice v některých letech vysychají. Pod soutokem zdrojnic teče převážně po severním okraji Kašgarské roviny a obtéká ze severu poušť Taklamakan. Na středním a dolním toku se řeka rozděluje na mnohá ramena a průtoky, čímž vytváří neuspořádaný labyrint mělkých koryt a jezer široký až 80 km. V tomto úseku se má charakter mělké, nesplavné pouštní řeky s proměnlivým průběhem hlavního koryta. Na dolním toku se tok "Tarimu" přibližuje k řece Končedarja a obě řeky jsou propojeny průtoky s občasným tokem. V letech, kdy převážné množství vody směřuje do řeky Končedarja, naplňuje se jezero Lobnor. Naopak v letech, kdy převážné množství vody směřuje do řeky "Tarim", naplňuje se jezero Karakošun a Lobnor se naopak značně zmenšuje nebo vysychá. Jiné z ramen uhýbá k jihu a mizí někde za přehradou Daxihaizi Shuiku. V některých letech řeka končí ve slanisku východně od jezera Karakošun. Většinu povodí ve skutečnosti vyplňují písečné duny pouště Taklamakan. Těsně u řeky se drží odolná keřovitá vegetace a řídký les topolů s podrostem vrb, rakytníku řešetlákového, toještě konopného a lékořice uralské.

Přítoky.

V minulosti do Tarimu ústily řeky Kašgar, Tiznaf a Kerija, jejichž vody se od poloviny 20. století v plném rozsahu využívají na zavlažování popř. se ztrácejí v poušti.

Vodní režim.

Zdrojem vody jsou sněhové a dešťové srážky a na horním toku zdrojnic také ledovce. Nejméně vody má od října do dubna, nejvíce pak od května do září, kdy taje sníh v Ťan-šanu a Kchun-lunu. Od prosince do března bývá řeka zamrzlá. Maximální průtok vody na středním toku u Aralu dosahuje přibližně 2500 m³/s. Objem celkového odtoku činí pod horami přibližně 29 km³ a na dolním toku 4 až 8 km³. Srážky v Tarimské pánvi dosahují pouhých 50 až 100 mm ročně.

Využití.

Řeka je bohatá na ryby (marinka, osman, siven) a její údolí je častou zastávkou stěhovavých ptáků a na dolním toku v rákosových porostech se nacházejí i jejich hnízdiště. Údolí je řídce osídlené, obyvatelé se živí zemědělstvím v oázách (především Jarkandská, Kašgarská, Aksujská), kde využívají na zavlažování vodu z řeky a jejich přítoků.

Tarim (, transliterováno "Tarim däryasi", ) je řeka na západě ČLR v Sin-ťiangu, jedna z nejdůležitějších řek v této autonomní oblasti a nejdelší vnitrozemská řeka ve Střední Asii. Je 2030 km dlouhá od pramenů delší zdrojnice Jarkend. Povodí, které zahrnuje i povodí jezer Lobnor a Karakošun, má rozlohu 951 500 km².

The Tarim River (; ), known in Sanskrit as the Śītā, is an endorheic river in Xinjiang, China. It is the principal river of the Tarim Basin, a desert region of Central Asia between the Tian Shan and Kunlun Mountains. The river historically terminated at Lop Nur, but today reaches no further than Taitema Lake before drying out.  It is the longest inland river in China, with an annual flow of or . Its basin is home to nearly 10 million Uyghur and other ethnic minorities.


Život.

Ačkoliv vedle hudební teorie studoval Tárrega na madridské konzervatoři hru na klavír, jeho celoživotní láskou i údělem se stala kytara. Mimořádné nadání ho předurčovalo k mezinárodnímu věhlasu, ale on na podobnou kariéru rezignoval. Byl člověkem až chorobně plachým a uzavřeným, který se cítil nejlépe v úzkém kruhu svých žáků a přátel, pro které hrál ve skromném soukromí domova. S výjimkou Paříže a Říma také veřejně koncertoval jen v Barceloně a dalších místech Španělska. Se svou rodinou žil v neustálé nouzi, často odkázán na finanční pomoc bratra Vincenta a barcelonského kroužku ctitelů „Audiciones Tárrega“. Jeho těžké lidské osudy navíc ztrpčovala vleklá oční choroba – není tedy divu, že v posledních letech života byl kritizován pro „melancholický“ repertoár svých koncertů.

Dílo.

Žákům věnoval neobyčejnou péči – psal pro ně individuální cvičení, skladby i úpravy. Plodnost Tárregova pedagogického zaujetí osvědčují jména jako M. Llobet, E. Pujol, D. Fortea, P.Roch, J.Robledo, R. Rodés aj., patřící ke špičkovým osobnostem světového kytarového umu počátku 20. století. Tárregův skladatelský rukopis charakterizuje romantická senzitivnost, ozvláštňující lyrikou, zpěvnou melodikou, překvapivě bohatou harmonizací, těžící mistrně z nově odkrytých nástrojových dispozic. Bohatá, vynalézavá invence činí z Tárregy mistra drobnokresby, který i z krátkých preludií,(např. Una Lagrima), capricha (Alborada) či stylizovaných tancůl (Pavana, Adelita, Marieta) vykouzlí skutečné perly kytarové literatury. Tam, kde se jeho skladby nechávají inspirovat bohatou a svéráznou španělskou lidovou tradicí, jiskří ekvilibristickou brilancí cikánského flamenca, podmanivým rytmem a neobyčejnými zvukovými efekty. To platí jak o Caprichu árabe, evokujícím maurský kolorit s vůní Orientu (dle svědectví P. Rocha bylo kdysi hráváno i vojenskými orchestry), tak zejména o strhující Gran jotě. Ta patřila k několika málo skladbám, které získávaly v poválečném Československu nadšené zájemce o kytarovou hru a podílela se tak na vzniku nové, dnes již slavné kapitoly české kytarové historie. Důležitou roli při návratu kytary na koncertní pódia přelomu 19. a 20. století sehrály úpravy skladeb velkých autorů minulosti i Tárregových současníků. Emancipovaly kytaru jako suverénní, rovnocenný nástroj a současně doplňovaly její, v té době nevelký koncertní repertoár. I zde osvědčil Tárrega mimořádný cit při výběru i přizpůsobování skladeb svému nástroji – většinu jeho transkripcí si ale časem po nepodstatných úpravách prstokladů apod. přisvojili pozdější kytaristé zvučných jmen. Protože navíc byla drtivá většina Tárregova díla publikována až po jeho smrti z nejrůznějších opisů, nese většina vedených úprav nepřesné či přímo zavádějící pojmenování.  Francisco Tárrega má nepochybně nezastupitelné místo v kytarové historii a nelze ho chápat „pouze“ jako autora Lagrimy a Recuerdos de la Alhambra.  V dnešní době jeho tvorbu proslavila nejvíce společnost Nokia, když umísťuje do mobilních telefonů část skladby Gran Vals, označovaný jako Nokia Tune.

Francisco Tárrega (21. listopadu 1852 Villarreal – 15. prosince 1909 Barcelona) byl španělský virtuos, skladatel, pedagog a jeden z nejvýznamnějších kytaristů své doby. Francisco Tárrega se bezesporu stal klíčovou osobností moderní kytarové historie vůbec. Zásadní reformou techniky hry – od držení nástroje, polohy pravé ruky umožňující nové formy úderu a zvukového odstínění, po neobyčejné, důmyslné a funkční prstoklady, využívající rovnoměrně celého hmatníku, stejně jako osobním vkladem skladatelským a aranžérským otevřel novou epochu kytarou okouzlených generací 19. a 20. století.

Francisco de Asís Tárrega y Eixea (21 November 185215 December 1909) was a Spanish composer and classical guitarist of the Romantic period. He is known for such pieces as "Recuerdos de la Alhambra". He is often called "the father of classical guitar" and is considered one of the greatest guitarists of all time.


První úspěchy.

Alvin Kraenzlein studoval na Wisconsinské a později na Pennsylvanské univerzitě zubní lékařství. Roku 1897 získal svůj první atletický titul na přeboru Amatérské atletické unie (AAU) , když zvítězil v běhu na 220 yardů překážek. V dalších letech ještě získal dalších pět přebornických titulů AAU na krátkých překážkových tratích a ve skoku dalekém a osm titulů I4A (Mezikolejní asociace amatérských atletů Ameriky) na překážkách, v dálce a ve sprintu.  A. C. Kraenzlein je tvůrcem současné techniky krátkého překážkového běhu spočívající v tzv. kročném způsobu přeběhu překážek, při němž se švihová noha vede přes překážku přímo, předklání se trup a odrazová noha se při pohybu přes překážku pokrčmo unoží. V roce 1900 se Kraenzlein připravuje na pařížskou olympiádu v Londýně a získává zde britský titul v běhu na 220 yardů překážek a v dálce.

2. olympijské hry Paříž 1900.

110 m překážek.

Na olympijských hrách 1900 nastoupil 14. července k závodu na 110 m překážek. Této disciplíny se účastnilo celkem devět závodníků ze tří zemí – USA, Francie a Indie. V 1. rozběhu porazil Kraenzlein svého krajana a pozdějšího držitele bronzové medaile Fredericka Moloneye v novém světovém rekordu 15,6 sekundy. Ve finále nastoupil kromě nich další Američan John McLean, který byl nakonec druhý, Francouz Jean Lécuyer a Ind Norman Pritchard, který závod nedoběhl. McLean se na startu ulil, ale startér nechal závod běžet, Kraenzlein však soupeře brzy předběhl a zvítězil opět ve světovém rekordu 15,4 s.

Skok do dálky.

Téhož dne proběhla kvalifikace ve skoku dalekém. Účastnilo se jí 12 skokanů ze šesti zemí. Výkon z kvalifikace se započítával do finále. Kvalifikaci vyhrál Kraenzleinův kolega z družstva USA Meyer Prinstein (7,175 m). Druhý den 15. července byla neděle, kdy měli američtí studenti zákaz sportovních aktivit. Zatímco bezpečně vedoucí muž pole Prinstein zákazu uposlechl, Kraenzlein skákal a o jediný centimetr (7,185 m) Prinsteina porazil. Ze zloby nad ztrátou zlaté medaile Prinstein Kraenzleina napadl, prameny se rozcházejí, zda ho stačil udeřit nebo mu v tom kolegové zabránili. Třetí místo ve skoku dalekém obsadil Brit Patrick Leahy.

Běh na 60 m.

15. července 1900 probíhala i soutěž v nejkratším sprintu na 60 m. Deset závodníků ze šesti zemí absolvovalo nejprve dva rozběhy. V prvním zvítězil Kraenzlein (7,0 s) před krajanem Edmundem Minahanem. Ihned po rozbězích se konalo finále, které bylo strhující bitvou, Kraenzlein zvítězil ve stejném čase jen o prsa před dalším Američanem Johnem Tewksburym, třetí byl Australan Stanley Rowley.

Běh na 200 m překážek.

16. července se Kraenzlein zúčastnil své čtvrté soutěže na olympiádě, 200 m překážek. V této disciplíně bylo 11 účastníků z pěti zemí. V 1. rozběhu měl Kraenzlein chybný start a rozhodčí mu připočetli 1 metr(!), přesto zvítězil poměrně snadno nad Eugenem Choiselem z Francie – čas stanoven na 27,0 s. Ve finále porazil časem 25,4 s o více než sekundu druhého Inda Pritcharda, třetí byl John Tewksbury.

Další kariéra.

Rok po olympiádě Kraenzlein ukončil sportovní dráhu jako držitel 6 světových rekordů, dokončil univerzitní studia a mnoho let se věnoval praxi stomatologa. Později se ke sportu vrátil jako univerzitní atletický trenér. Zemřel na chorobu srdce.

Alvin Christian Kraenzlein (12. prosince 1876 Milwaukee, Wisconsin – 6. ledna 1928 Wilkes-Barre, Pensylvánie) byl americký atlet, který na 2. olympijských hrách v Paříži 1900 získal čtyři zlaté medaile.

Alvin Christian "Al" Kraenzlein (December 12, 1876 – January 6, 1928), known as "the father of the modern hurdling technique", was an American track-and-field athlete, and the first sportsman in the history of Olympic games to win four individual gold medals in a single discipline at the 1900 Summer Olympics in Paris. Before, Carl Schuhmann, a German athlete, won four Olympic titles in gymnastics and wrestling at the 1896 Summer Olympics in Athens. , Alvin Kraenzlein is the only track-and-field athlete who has won four individual titles at one Olympics. Kraenzlein is also known for developing a pioneering technique of straight-leg hurdling, which allowed him to set two world hurdle records. He is an Olympic Hall of Fame (1984) and USA Track & Field (1974) inductee.


Životopis.

Magomajev se narodil v Baku v divadelní rodině, jeho praotcem byl ázerbájdžánský hudební skladatel Muslim Magomajev, jehož jméno nese ázerbájdžánská filharmonie. Jeho otec scénograf zemřel už v roce 1945 na frontě druhé světové války. Magomajev vystudoval hudební školu při konzervatoři v Baku – obor klavír a skladba a později absolvoval samotnou konzervatoř v oboru zpěv pod vedením Š. Mamedovové.  V té době ale už byl známý po celém Sovětském svazu, když s výjimečným úspěchem vystoupil v roce 1962 na závěrečném koncertu přehlídky ázerbájdžánského umění ve Sjezdovém paláci v Moskevském kremlu. V listopadu následujícího roku 1963 vystoupil na svém prvním sólovém koncertu a stal se také sólistou Achundovova ázerbájdžánského divadla opery a baletu v Baku.  Jeho operní hvězda měla raketový vzestup – v letech 1964 a 1965 hostoval s úspěchem na scéně milánské La Scaly, ale po návratu odmítl angažmá v moskevském Velkém divadle. V letech 1966 a 1969 si získal i pařížské publikum v divadle Olympia. Dostal tam dokonce nabídku na roční angažmá, ale nedostal z Kremlu povolení k jejímu přijetí. Po návratu do Sovětského svazu nesměl půl roku vystupovat, než ho pozval tehdejší šéf KGB Jurij Andropov k vystoupení na koncertu k výročí KGB.  Magomajev opustil operní scény a začal se věnovat populární hudbě a estrádním vystoupením. Říkal o tom: "„Našel jsem tam svobodu. Tam se snažíš, aby dnes píseň zněla jinak než včera – to je velká radost!“" V roce 1969 získal první cenu na festivalu populárních písní v Sopotech a Zlatou desku v Cannes.  V roce 1973 byl oceněn titulem národní umělec Sovětského svazu. Magomajev zpíval před vyprodanými stadiony, pořádal zájezdní turné po celé zemi a opakovaně vystupoval v televizi.  V roce 1980 zpíval některé z písní na slavnostním zahájení a zakončení letních olympijských her v Moskvě včetně písně na rozloučenou s maskotem her Míšou ("До свидания, Миша").

Dílo.

Opera.

Mezi nejslavnější role, které Magomajev nastudoval, patřili Figaro v "Lazebníku sevillském", Scarpia v "Tosce", Mefisto ve "Faustovi" nebo Oněgin v "Evženu Oněginovi". Disponoval zvučným barytonem, charismatickým vzhledem a slušným hereckým nadáním.

Populární hudba.

I když Magomajev i na koncertech zpíval operní árie, ruské romansy nebo populární italské canzony, nastudoval také množství populárních písní.  Magomajev vystupoval také v několika filmech, např. ve filmu "Nizami", "Zpívá Muslim Magomajev" ("Поет Муслим Магомаев") nebo "Moskva v notách" ("Москва в нотах"), všude ale nikoli v roli, ale jako zpěvák Magomajev. Odmítl také roli Vronského ve filmu režiséra Alexandra Zarchiho podle románu "Anna Kareninová".  Sám Magomajev složil nejméně dvacet písní a hudbu k několika filmům.  Jeho oblíbeným pěvcem byl italský tenorista Mario Lanza, o kterém napsal i několik knih.  Podle diskografie na jeho osobních webových stránkách vyšlo v minulosti nejméně 45 dlouhohrajících desek a 15 kompaktních disků.  I když některé jeho písně bývají označovány za jeho osobní vyznání – např. "Melodie" ("Мелодия"), "Svatba" ("Свадьба") nebo "Nechvátej" ("Не спеши") – sám odmítl nějakou takovou vybrat.

Soukromý život.

Manželkou Muslima Magomajeva byla zpěvačka Tamara Siňavská. Jeho zálibou bylo také malování.  V roce 1997 po něm a jeho manželce Ruská astronomická společnost pojmenovala dvě planetky ve Sluneční soustavě.

Muslim Magomajev (: Müslüm Məhəmməd oğlu Maqomayev, : Муслим Магометович Магомаев, 17. srpna 1942, Baku – 25. října 2008, Moskva) byl ázerbájdžánský a ruský zpěvák populární hudby.

Muslim Magometovich Magomayev (Azerbaijani: "Müslüm Məhəmməd oğlu Maqomayev", 17 August 1942 – 25 October 2008), dubbed the "King of Songs" and the "Soviet Sinatra" was a Soviet Azerbajiani baritone operatic pop singer. He achieved iconic status in Russia and the post-Soviet countries for his vocal talent and charisma.


Dějiny.

Sestercius se poprvé objevuje kolem roku 211 př. n. l. jako malá stříbrná mince, jejíž hodnota byla jedna čtvrtina denáru. Stříbrný denár vážil zhruba 4,5 gramu a jeho hodnota byla desetkrát vyšší než hodnota asu. Přestože byla později hodnota denáru změněna na 16 asů, poměr mezi denárem a sesterciem se nezměnil.  Přibližně v roce 23 př. n. l. byl sestercius Augustovou měnovou reformou změněn na větší bronzovou minci. Jako jedno z nejběžnějších platidel byl sestercius používán až do konce třetího století. Většina jich byla vyražena v mincovně v Římě, ale od roku 64 až do roku 79 byly raženy v Lugdunu (dnešní Lyon).  Sestercius vážil zhruba 25 – 28 gramů, v průměru měl 32 – 34 mm s tloušťkou přibližně 4 mm. Velmi důležitý byl pro Římany rozdíl mezi bronzem a mosazí. Mosaz nazývali "orichalcum" a hodnota tohoto kovu byla dvakrát nižší než hodnota bronzu.  Sestercie byli hojně používány až do 3. století, avšak neustále se zhoršovala kvalita kovu, z kterého byly raženy. Pozdní císaři dávali často roztavit staré mince a nechávali z nich vyrazit nové. To však díky tomu, že zinek má nižší teplotu tání než měď, postupně vedlo k vytrácení se zinku ze slitiny. Ten byl proto nahrazován bronzem či dokonce olovem. Sestercie z pozdního období jsou díky tomu tmavší a mají hrubší povrch.  Postupný vzrůst inflace, způsobený znehodnocováním stříbrné měny, zapříčinil, že se hodnota sesterciů a menších mincí stále snižovala. Zatímco v prvním století byl nejběžnější drobnou mincí dupondius, mající poloviční hodnotu než sestercius, ve století druhém už se naopak sestercius dostává na jeho místo. Postupem doby se do dříve stříbrných mincí míchalo stále více bronzu a mědi a jejich hodnota stabilně klesala. Jedny z posledních sesterciů dal vyrazit císař Aurelianus. V té době se již hojně používali dvousestercie, ražené od doby Traiana Decia. Poté byly sestercie staženy z oběhu, aby z nic mohly být vyrobeny nové mince – antoniány a během čtvrtého století zmizely z oběhu i poslední exempláře.

Početní jednotka.

Sestercius byl také často používán jako základní jednotka množství. Velké částky byly zaznamenávány v „"sestertia milia"“ (tisících sesterciů), přičemž „"milia"“ byla často vypouštěno. Majetek výjimečně bohatého politika a vojevůdce pozdní římské republiky, Crassa, se odhadoval na 200 milionů sesterciů.  Záznamy v Pompejích ukazují otroka, který byl prodán za 6252 sesterciů. Pro srovnání, běžný plat legionáře byl v prvním století 900 sesterciů ročně, což po odečtení nákladů na stravu a výzbroj znamenalo, že legionář žil ze zhruba 1,5 sestercie na den, což by byl v dnešní měně ekvivalent zhruba 800 Kč.

Sběratelská hodnota.

Sestercie jsou numismatiky vysoce ceněny, neboť díky jejich velikosti jsou portréty císařů poměrně detailní. Jedny z nejcennějších jsou sestercie z let 64 – 68, jelikož portréty Nerona patří k nejpovedenějším vůbec. Série, vyražené Hadrianem (117 – 138) zaznamenávající jeho tažení po Evropě, zase brilantně vykreslují Římskou říši na vrcholu svých sil.  Výjimečně kvalitní exempláře mohou stát až několik tisíc dolarů. Avšak díky extrémnímu množství, v jakém byly raženy, se jich zachovalo velmi mnoho, a proto je jejich cena ve srovnání s jinými římskými mincemi relativně nízká.

Sestercius (latinsky "sestertius") byla starověká římská mince. Během římské republiky to byla cenná stříbrná mince, která byla používána jen zřídka. V době principátu byla větší, ne tak cenná a ražená z bronzu nebo z mědi.  Název samotný vznikl spojením slov „semis“ (latinsky "půl") a „tertius“ ("třetí") a znamenal doslova „polovina třetího“ , tedy 2 a ⁄ – hodnota mince v assech.

The sestertius (plural sestertii), or sesterce (plural sesterces), was an ancient Roman coin. During the Roman Republic it was a small, silver coin issued only on rare occasions. During the Roman Empire it was a large brass coin.  The name "sestertius" means "two and one half", referring to its nominal value of two and a half "asses" (a bronze Roman coin, singular "as"), a value that was useful for commerce because it was one quarter of a denarius, a coin worth ten "asses". The name is derived from "semis", "half" and "tertius", "third", in which "third" refers to the third "as": the sestertius was worth two full "asses" and half of a third.  English-language sources routinely use the original Latin form "sestertius", plural "sestertii"; but older literature frequently uses "sesterce", plural "sesterces", "terce" being the English equivalent of "tertius". A modern shorthand for values in sestertii is IIS (Unicode 𐆘), in which the Roman numeral "II" is followed by "S" for "semis", and the whole struck through; but because this symbol and striking through letters are not always convenient, HS may be used instead, with the horizontal bar of the 'H' representing the strike through the numeral "II", rather than the letter "H".


Život.

Původ, rodina, vláda.

Jeho otcem byl Kypselos, tyran v Korintu v 2. polovině 7. století př. n. l., a matkou Krateia, samovládcova manželka. Po Kypselově smrti se asi v roce 627 př. n. l. stal samovládcem (tyranem) v Korintu a byl jím až do konce života. Za manželku se vzal Lysidu, dceru Proklea, samovládce v Epidauru; sám ji nazýval Melissou. Měl s ní dva syny, staršího Kypsela, který byl pro slabomyslnost vlády neschopný, a mladšího Lykofrona, jenž zemřel ještě za Periandrova života.  Podle Aristotela byl sice tyranem, ale i zdatným válečníkem. Za jeho vlády dosáhl starověký Korint největšího hospodářského a politického rozmachu. Periandros omezil vliv rodových aristokratů, pozvedl zemědělství, řemesla i obchod a zavedl novou peněžní soustavu. Plánoval prokopat Istmos (Korintskou šíji), když se však vybudování průplavu ukázalo příliš obtížným, nechal vystavět kamennou rampu napříč Korintskou šíjí a ta sloužila k přepravování (přetahování) lodí přes souš (diolkos). Tím se lodím, jež se do té doby musely potýkat s nebezpečnými nástrahami při obeplouvání pobřeží Peloponéského poloostrova, podstatně zkrátila trasa plavby.  Nechal také rozšířit korintské přístavy a vybudoval silné loďstvo. Korintská umělecká keramika byla exportována po celém řeckém světě. Rozkvětu doznala i kolonizační politika, byly zakládány nové kolonie zejména na západním pobřeží Řecka na cestě do Itálie. Tyto osady zůstávaly ve svazku korintského státu; byl to zárodek jakési říše. Mezi nově založenými osadami vynikala Potedaia na Chalkidice. Na euboiských kolonistech Korinťané dobyli ostrov Kerkyru (pozdější Korfu) a posléze se zmocnili i Epidauru. Se zámořskými státy, jmenovitě s Lýdií a s Egyptem, žil Periandros v přátelských stycích.  Starobylou slavnost na počest boha Poseidóna přeměnil na všeřecké isthmické hry, které pak pořádal s velkou okázalostí. Ve vnitřní politice vydával zákony proti soukromému přepychu a omezoval otroctví. Nedovoloval žít v městě každému a zakázal rozkošnictví všeho druhu; kuplířky dával údajně házet do moře. Nevymáhal žádné zvláštní daně a spokojil se s těmi, které plynuly z tržišť a přístavů. Zřídil radu, která dbala o to, aby výdaje nebyly větší než příjmy. Peníze, které získával především vybíráním cel z námořní plavby, používal také na stavbu chrámů a organizaci her. Podporoval kult Dionýsa. Na jeho dvoře tvořil básník Arión, slavný skladatel dithyrambů, sborových zpěvů na Dionýsovu počest.  Periandros zemřel patrně v roce 585 př. n. l., údajně ve věku 80 let. Po něm se stal samovládcem v Korintu jeho příbuzný Psammetichos, který byl však již v roce 583 př. n. l. zavražděn. Tyranidu pak nahradila oligarchie, která ponechávala rozhodování bohatým obchodníkům a průmyslníkům.

Historky o jeho životě.

O Periandrově životě se ve starověku vyprávěla řada historek:

Mudrc.

Zařazení mezi sedm mudrců.

Periandros údajně složil naučné básně asi o 2000 verších. Bývá také často řazen mezi sedm mudrců archaického Řecka. V prvním seznamu sedmi mudrců, který je uveden v Platónově dialogu "Prótagoras", sice chybí (místo něho je tam Mysón), ale již Démétrios z Faléru ho mezi sedm mudrců řadí a uvádí jeho výroky. Určitým problémem pro zařazení mezi mudrce byla jeho pověst krutého tyrana. Proto někteří starověcí autoři tvrdili, že Periandros z Korintu mudrcem nebyl, tím prý byl jeho stejnojmenný bratranec, jenž pocházel z Ambrakie v západním Řecku.  Novodobí historikové zase zpochybňují hodnověrnost starověkých zpráv, které dělají z Periandra zvrhlé násilnické monstrum. Český badatel T. Vítek o tom píše: „I když Periandros asi nebyl žádný andílek, je téměř jisté, že Hérodotos jeho skutečné pohnutky a činy silně zkreslil, místy až diabolizoval, zejména asi kvůli svému přesvědčení, že samovláda morálně korumpuje a kriminalizuje poddané i vládce, i když původně nebyli špatní. Historky, které do nechutných podrobností vykreslují ohavnosti zlovolného tyrana, jsou zjevně fiktivní..."

Výroky.

Periandrovi je připisována řada mravních naučení a životních rad:

Periandros (řecky Περίανδρος, asi 665 př. n. l. – 585 př. n. l.) byl samovládce (tyran) ve starověkém Korintu. Bývá řazen mezi sedm mudrců archaického Řecka.

Periander (; ; died c. 585 BC), was the Second Tyrant of the Cypselid dynasty that ruled over Corinth. Periander's rule brought about a prosperous time in Corinth's history, as his administrative skill made Corinth one of the wealthiest city states in Greece. Several accounts state that Periander was a cruel and harsh ruler, but others claim that he was a fair and just king who worked to ensure that the distribution of wealth in Corinth was more or less even. He is often considered one of the Seven Sages of Greece, men of the 6th century BC who were renowned for centuries for their wisdom. (The other Sages were most often considered to be Thales, Solon, Cleobulus, Chilon, Bias, and Pittacus.)


Historie.

Vzorem pro téměř všechny evropské univerzity na sever od Alp se až do 20. století stala univerzita v Paříži, která se členila na 4 fakulty: Student začínal vždy studiem artistické fakulty, kde se vyučovalo „sedm svobodných umění“, totiž trivium (gramatika, rétorika, dialektika) a kvadrivium (aritmetika, hudba, geometrie a astronomie), a to obvykle scholastickou, tj. školskou metodou četby, výkladu a disputace (rozprava). Po této přípravě, když se student naučil samostatně studovat a argumentovat, mohl teprve nastoupit na některou ze tří oborových fakult. Tyto funkce v druhé polovině 19. století ale přebraly osmiletá gymnázia a artistická fakulta se přetvořila na další odbornou fakultu, fakultu filosofickou.

České fakulty.

Univerzita Karlova v Praze byla založena v roce 1348 podle vzoru pařížské univerzity také s těmito čtyřmi fakultami, ovšem již roku 1372 se oddělila právnická fakulta a vytvořila až do roku 1419 vlastní univerzitu. Po roce 1409 pak začala univerzita díky odchodu většiny cizích mistrů i žáků upadat a od poloviny 15. století už měla jen fakultu artistickou, která pečovala hlavně o výchovu učitelů. Až o sto let později se na ni obnovily fakulty teologická, právnická i lékařská. Při zestátnění rakouských univerzit v polovině 18. století se začal snižovat význam do té doby dominantní teologické fakulty a fakulty se začaly chápat především jako vzdělávací ústavy pro svobodná a veřejná povolání: lékaře, úředníky, kněze atd. Po reformě pruských univerzit, kterou Rakousko následovalo v polovině 19. století, se prudce rozvíjela hlavně filosofická fakulta, kde se vyučovaly téměř všechny nové vědy, např. psychologie. V roce 1882 se díky rozdělení univerzity počet fakult zdvojnásobil, když jak česká, tak německá univerzita měly všechny čtyři fakulty. Po vzniku první republiky česká univerzita jednala o návrhu filosofické fakulty, aby katolická teologická fakulta přestala být součástí univerzity, a zároveň o žádosti nově vzniklé samostatné evangelické fakulty, aby byla do univerzity zařazena. K tomu však došlo až po roce 1950. Roku 1920 se ale z filosofických fakult obou univerzit oddělily fakulty přírodovědecké, kde se samostatně vyučovaly přírodní vědy, což předznamenalo další specializační vývoj. Po druhé světové válce vznikla nová fakulta pedagogická, z fakulty přírodovědecké se vydělila matematicko-fyzikální studia a z lékařské fakulty farmacie. Samotná lékařská fakulta se pak, kromě vzniku nových fakult v Plzni a v Hradci Králové, rozdělila na fakulty tři (všeobecné lékařství, dětské lékařství a hygiena).  Masarykova univerzita v Brně byla založena v roce 1919 se 4 fakultami: právnickou, lékařskou, filozofickou a přírodovědeckou, k nimž roku 1946 přibyla fakulta pedagogická. Založena byla výslovně jako druhá česká univerzita, ačkoli v Olomouci už od roku 1573 působila teologická fakulta. Šlo o pozůstatek původní olomoucké univerzity, která kromě ní měla v letech 1576-1851 fakultu filozofickou a v letech 1827-1855 i fakultu právnickou. Olomoucká teologická fakulta zůstala samostatnou a po roce 1946 z ní vznikla Univerzita Palackého s fakultami lékařskou, filozofickou, přírodovědeckou a pedagogickou. Samostatné pedagogické fakulty byly navíc v 60. let 20. století zakládány v Českých Budějovicích, Plzni, Ústí nad Labem, Hradci Králové a Ostravě a po roce 1989 z nich začaly vznikat další české univerzity.

Faculty v USA.

V USA se slovo "faculty" užívá v poněkud jiném významu, znamená sbor učitelů (profesorů, asistentů, lektorů atd.). Českému slovu "fakulta" tak odpovídají spíše výrazy "college" nebo "school".

Fakulta (latinsky "facultas" – obor, předmět, disciplína) je oborově vymezená část vysoké školy univerzitního typu, jako je např. fakulta lékařská, filosofická, strojní apod.  V České republice není podle zákona č. 111/1998 Sb., o vysokých školách, samostatnou právnickou osobou, má však řadu pravomocí, delegovaných na ni její mateřskou vysokou školou. O jejím zřízení, zrušení, rozdělení nebo sloučení s jinou fakultou rozhoduje na návrh rektora akademický senát celé vysoké školy. Fakulta má svůj statut a další předpisy, rovněž má své orgány: akademický senát, děkana (a proděkany) a vědeckou nebo uměleckou radu; rovněž také disciplinární komisi.  Akademický senát je samosprávným zastupitelským orgánem a je volen celou akademickou obcí fakulty, výkonným orgánem fakulty je a v jejím čele stojí děkan, který je volen akademickým senátem fakulty a poté jmenován rektorem vysoké školy. Proděkany jmenuje děkan. Fakulta má také svůj vlastní rozpočet a o její chod se stará tajemník fakulty, ten je přímo podřízen děkanovi (obdobně jako kvestor rektorovi). Dále má právo používat vlastní akademické insignie a konat akademické obřady (např. imatrikulace a promoce). Akademickou obec fakulty tvoří všichni její učitelé a studenti zapsaní na dané fakultě.

A faculty is a division within a university or college comprising one subject area or a group of related subject areas, possibly also delimited by level (e.g. undergraduate). In American usage such divisions are generally referred to as colleges (e.g., "college of arts and sciences") or schools (e.g., "school of business"), but may also mix terminology (e.g., Harvard University has a "faculty of arts and sciences" but a "law school").


Teorie – základní principy.

Definování socialismu 21. století není podle H. Dietericha dosud ukončeno, neboť se stále vyvíjí, je však již možné určit jeho základní principy.  Nový socialismus je možný pouze v souvislosti s vysokou úrovní vzdělání, etiky a organizace výrobních sil, je to dlouhodobý projekt.

Bolívarovské revoluce ve Venezuele.

Hugo Chávez a socialismus 21. století.

Proces údajně vedoucí ve Venezuele k socialismu 21. století je nazýván bolívarovskou revolucí. Hlavní principy socialismu 21. století vyhlásil venezuelský prezident Hugo Rafael Chávez Frias 30. ledna 2005 na V. světovém sociálním fóru v brazilském Porto Alegre a Venezuela se podle tvrzení venezuelského prezidenta stala první zemí, kde je socialismus 21. století uváděn do praxe.  Socialismus 21. století podle Huga Cháveze není synonymem pro marxismus. Ideově má vycházet z bolívarovských tradic, které jsou lidem Latinské Ameriky bližší, než evropské pojetí socialismu. Socialismus 21. století se tak do jisté míry přizpůsobil latinskoamerické mentalitě.  Tento model socialismu je údajně inspirován křesťanstvím. To ale údajně neznamená, že musí být náboženský, nýbrž že je založen na sociálních myšlenkách evangelií a Nového zákona jako celku; tedy na prvotní mezilidské vzájemnosti, kterou křesťanství do jisté míry přinášelo již od dob Ježíše Krista.  Zároveň se však údajně jedná o socialismus zaměřený do budoucnosti a nekopírující minulé modely socialismu, jako např. socialismus z období studené války v polovině 20. století. Podle Hugo Cháveze se nejedná o státní socialismus, jak byl kdysi uplatňován v bývalém Sovětském svazu a Východní Evropě nebo dnes na Kubě. Údajně by měl být více pluralitní a méně státně centralizovaný. Přesto Hugo Chávez podporuje kubánský režim.  Socialismem 21. století je tento nový model nazván proto, že je údajně inspirován hodnotami celosvětově uznávanými na počátku nového století. Schválení zmocňovacího zákona, který umožňuje venezuelskému prezidentovi vládnout 18 měsíců prakticky neomezeně prostřednictvím dekretů, je však ostře kritizováno z pozic západních zemí. Tvůrci socialismu 21. století poukazují na dodržování lidských práv, avšak nikoliv jen občanských a politických, ale také ekonomických, sociálních a kulturních, což je ostatně jedno z klíčových témat například i komunismu. Dle slov svých tvůrců je socialismus 21. století založen na solidaritě, bratrství, lásce, spravedlnosti, svobodě a rovnosti.  V souvislosti s vyhlášením těchto atributů socialismu 21. století Hugo Chávez také uvedl, že pokud demokracie je mocí lidu a pro lid, nemůže existovat v takovém společenském systému, kde individuální zájmy jsou stavěny nad zájmy kolektivní a kde kapitál je důležitější než lidé.

Pět motorů revolučního procesu.

V rámci bolívarovské revoluce byly realizovány programy boje s negramotností (Mission Robinson, Mission Riba), zavedení bezplatné zdravotní péče pro nejchudší obyvatelstvo (Mission Barrio Adentro), obojí za účasti tisíců kubánských dobrovolníků, a vyvlastnění velkých latifundií a ladem ležící půdy ve prospěch chudých rolníků. Dále dochází ke znovuzestátnění klíčového průmyslu, zejména ropného (za náhradu a s ponecháním menšinového podílu soukromým firmám).  8. ledna 2007 ohlásil Chávez program, soustředěný na pět motorů revolučního procesu. Jsou jimi:

Kritika.

Socialismus 21. století bývá, stejně tak Hugo Chávez, kritizován. A to jak ze strany levicových, tak i pravicových politiků.  Krajní levice (ortodoxní marxisté, trockisté) argumentuje tím, že se nejedná o skutečný socialismus, protože nedojde k úplnému vyvlastnění a znárodnění kapitálu. Dále neexistuje revoluční dělnická strana typicky marxistického ražení s vedoucí úlohou ve společnosti, naopak je zde snaha Hugo Cháveze o sjednocení a podřízení si většiny politických stran i odborů. Dojde proto pouze k posílení státního kapitalismu a nerovné postavení dělníků a rolníků zůstane. Venezuelští komunisté se proto odmítli rozpustit do Chávezovy nové strany.  Pravice argumentuje tím, že socialismus 21. století je další utopickou ideologii, kterou Hugo Chávez obratně využívá k udržení si své moci. Penězi ze zestátněného ropného průmyslu si pod záminkou péče o školství a zdravotnictví kupuje přízeň chudého obyvatelstva, které tvoří většinu voličů. Státem řízené podniky ztratí mnoho stimulů své motivace a stanou se neefektivními.  Opoziční strany namítají, že je demokracie omezována potlačováním nezávislých sdělovacích prostředků a přesunem stále větší moci z parlamentu do rukou prezidenta. Hugo Chávez je označován v lepším případě za populistu, v horším za diktátora a některými americkými politiky je přirovnáván i k Hitlerovi.

Socialismus 21. století (též socialismus pro 21. století) je nový model socialismu, který se snaží vyvarovat chyb, jež vedly k neúspěchu socialismu koncem 20. století, a zároveň se snaží reagovat na podmínky 21. století.  Za duchovního otce tohoto modelu je považován Heinz Dieterich Steffan (1943), levicově zaměřený politolog německého původu, žijící v Mexiku, poradce venezuelského prezidenta Huga Cháveze. Dalším, kdo se podílel na rozpracování této ideologie, je Michael A. Lebowitz, emeritní profesor ekonomie na Universitě Simona Frasera ve Vancouveru (Kanada), stoupenec marxismu.  Podle Heinze Dietericha nezdar socialismu 20. století byl způsoben lidskými chybami a neruší platnost socialismu jako takového. Je třeba vymyslet „nový socialismus“ přizpůsobený podmínkám 21. století.

Socialism of the 21st century () is an interpretation of socialist principles first advocated by German sociologist and political analyst Heinz Dieterich and taken up by a number of Latin American leaders. Dieterich argued in 1996 that both free-market industrial capitalism and 20th-century socialism have failed to solve urgent problems of humanity like poverty, hunger, exploitation, economic oppression, sexism, racism, the destruction of natural resources and the absence of a truly participative democracy. Socialism of the 21st century has democratic socialist elements, but it primarily resembles Marxist revisionism.  Leaders who have advocated for this form of socialism include Hugo Chávez of Venezuela, Néstor Kirchner of Argentina, Rafael Correa of Ecuador, Evo Morales of Bolivia and Luiz Inácio Lula da Silva of Brazil. Because of the local unique historical conditions, socialism of the 21st century is often contrasted with previous applications of socialism in other countries, with a major difference being the effort towards a more decentralised and participatory planning process.


Původ a kariéra.

Pertinax, původem z Ligurie, byl synem propuštěnce Helvia Successa a v dětství se mu dostalo širokého vzdělání, takže sám pak nějaký čas vyučoval gramatiku. Později ho ustanovil svým pobočníkem jeden z velitelů císaře Marka Aurelia, Claudius Pompeianus, s jehož pomocí postupoval Pertinax v kariérním žebříčku pomalu vzhůru, až se stal v roce 175 dodatečně zvoleným konzulem ("consul suffectus") a roku 192 konzulem řádným.  Spolu s Pompeianem se zúčastnil markomanských válek a v bojích se natolik vyznamenal, že jej Marcus Aurelius jmenoval správcem hned několika provincií. Postupně prošel všemi významnými bojišti. V letech 185–187 se mu podařilo zkrotit vzpouzející se britské legie a následně působil v Římě v úřadu městského prefekta (189/190–192).

Proklamace za císaře.

V závěru roku 192 byl zavražděn syn a nástupce Marka Aurelia Commodus a organizátoři spiknutí Laetus a Eclectus vyzvali Pertinaka, aby přijal císařský titul. Poté, co se Pertinax přesvědčil, že je Commodus opravdu mrtev, spěchal do tábora pretoriánů, kde si s Laetovou pomocí získal slibem peněžních darů (každému vojákovi slíbil vyplatit dvanáct tisíc sesterciů) gardisty na svou stranu. Z tábora se ihned vydal do senátu, kde mu senátoři titul jednohlasně potvrdili. Rázně odmítl veškeré pocty, jež mu chtěli senátoři udělit, včetně titulu "augusta" pro svou manželku a "caesara" pro svého syna.

Vláda.

Největším Pertinakovým problémem byla malá podpora ze strany armádních kruhů. Pretoriáni uznali nový režim spíše s nechutí a jejich velitelé v čele s prefektem Laetem sledovali často vlastní záměry. Po Commodově rozmařilé vládě byla státní pokladna prázdná, což Pertinaka nutilo k úsporným opatřením. Musel dokonce přikročit k prodeji majetku z císařských paláců, soch, zbraní a nábytku, ale ani tak přislíbená suma peněz nepřipadala vojákům vysoká, neboť donativy předchozích císařů byly vyšší. To u nich samozřejmě vyvolávalo nevoli.  Prvnímu spiknutí, jehož cílem bylo dosadit na trůn konzula Falcona, ještě Pertinax dokázal odolat. Projevil přitom nezvyklou velkomyslnost, když zabránil senátu odsoudit Falcona k smrti. Druhému spiknutí však již podlehl. Pretoriáni podnícení Laetem vtrhli 28. března 193 do paláce na Palatinu s úmyslem jej zabít. Pertinax se jim postavil, doufaje, že se mu je podaří upokojit, nicméně neuspěl a vojáci jej zavraždili i s jeho rádcem Eclectem, který mu přispěchal na pomoc.

Publius Helvius Pertinax (1. srpna 126 Alba Pompeia v Ligurii – 28. března 193 Řím) byl římský císař panující od 31. prosince 192 do 28. března 193, celkově 87 dní. Jeho manželkou byla Flavia Titiana, dcera Tita Flavia Claudia Sulpiciana, synem Publius Helvius Pertinax mladší, pozdější konzul v roce 212.

Pertinax (; Publius Helvius Pertinax; 1 August 126 – 28 March 193) was a Roman soldier and politician who ruled as Roman emperor for the first three months of 193. He succeeded Commodus to become the first emperor during the tumultuous Year of the Five Emperors.  Born the son of a freed slave, Pertinax became an officer in the army. He fought in the Roman–Parthian War of 161–166, where his success led him to be promoted to higher-ranking positions in both the military and political spheres. He achieved the rank of provincial governor and urban prefect. He was a member of the Roman Senate, serving at the same time as the historian Cassius Dio.  Following the death of Commodus, Pertinax was acclaimed emperor. He attempted to institute several reform measures, although the short length of his time as emperor prevented the success of those attempts. One of those reforms, the restoration of discipline among the Praetorian Guard, led to conflict that eventually culminated in Pertinax's assassination by the Guard. Pertinax would be deified by the emperor Septimius Severus. His historical reputation has largely been a positive one, in line with the assessment of Dio.


Začátky kariéry.

Gené skončil v roce 1987 druhý v Katalánském motokárovém šampionátu, to mu bylo 13 let. O rok později vyhrál Španělský motokárový šampionát. V roce 1989 už jezdil Evropský i Světový šampionát. V roce 1990 vyhrál Gené seniorskou kategorii Španělského motokárového šampionátu, a stal se nejmladším vítězem této kategorie. V roce 1991 zkoušel opět Světový šampionát, skončil však až na 13. místě.  Pro rok 1992 se Gené přemístil do Formule Ford, kde ve Španělském šampionátu skončil celkově na 5. místě, když zaznamenal jedno vítězství a dvě pole positions. V roce 1993 skončil na 2. místě v Evropském šampionátu, dosáhl na 3 pódia a jedno vítězství. NA 2. pozici skončil i v sérii Formule Ford Festival. Roku 1994 byl Marc oceněn titulem Nejlepší nováček roku v šampionátu Britské Formule 3, v roce 1995 byl celkově na 10. příčce. O rok později vyhrál šampionát FISA Superformula a v roce 1997 se zúčastnil 5 závodů série Formule 3000, nicméně nedokázal ani jednou bodovat. Roku 1998 vyhrál šampionát Open Fortuna by Nissan.

Formule 1.

Velký průlom udělal Gené v roce 1999, když si zajistil místo u týmu Minardi ve Formuli 1. Ve slabém týmu to pro něj byl těžký rok, ale po několika 9. a 8. místech dokázal při Grand Prix Evropy 1999 získat bod za 6. místo. Byly to první body pro Minardi od roku 1995. Ve stejném týmu pokračoval i v následující sezóně, ale bodový zisk už nedokázal zopakovat.  Pro rok 2001 byl již Gené bez závodního angažmá, a tak podepsal smlouvu s týmem Williams jako testovací jezdec. A za tento tým nakonec odjel i několik závodů. Prvním z nich byla Grand Prix Itálie 2003, když nemohl závodit Ralf Schumacher kvůli otřesu mozku. Gené nahradil Schumachera velice dobře, když zaznamenal 4 body za 5. místo. Pro další závod byl již ale Schumacher v pořádku. V následující sezóně se však zranil znovu a Gené místo něj odjel závody ve Francii a Velké Británii. Nezaznamenal žádné body a v roli náhradníka jej vystřídal Antonio Pizzonia.  V listopadu 2004 podepsal Marc smlouvu s týmem Ferrari jako testovací jezdec. V této roli se v týmu sešel se svým bývalým stájovým kolegou z Minardi, Lucou Badoerem. V roce 2007 prodloužil Marc s týmem smlouvu. Omezení testování ve Formuli 1 mu ještě více ubralo práci, ale pro rok 2010 je spojován s nově vzniklým týmem Campos Grand Prix.

Ostatní závody.

Gené je také spojen s týmem Peugeot v sériích Le Mans. V roce 2008 měl Marc těžkou nehodu, vyvázl však jen se zlomeným prstem na noze. O rok později usedl do kokpitu Peugeotu společně s Davidem Brabhamem a Alexem Wurzem a společně vyhráli prestižní závod 24h Le Mans. Gené odjel závěrečný úsek závodu a dojel s vozem až do cíle na 1. pozici. Dominance automobilky Audi v této sérii tak byla přerušena. V letech 2008 a 2009 odjel také vytrvalostní závod 1000 km Spa, v roce 2008 závod vyhrál, o rok později skončil na 12. místě.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Marc Gené Guerrero (* 29. května 1974, Sabadell) je závodní jezdec, známý především z Formule 1 a série Le Mans. V současné době je testovacím jezdcem stáje Ferrari. Jeho bratr Jordi je také závodním pilotem, momentálně působí v sérii WTCC.  Gené startoval ve Formuli 1 v 36 závodech, nejvíce, dvě sezóny, odjezdil za tým Minardi, se kterým vydřel jeden bod za šesté místo při Grand Prix Evropy 1999. Jako součást spolupráce týmu Scuderia Ferrari a SKY Italia, komentuje Marc Gené závody F1 na stanici SKY Sport.

Marc Gené i Guerrero (born 29 March 1974) is a Spanish professional racing driver. He is best known as a tester for Williams and Ferrari in Formula One, Minardi Formula One driver and factory driver for Peugeot's Le Mans team, with which he won the 2009 24 Hours of Le Mans. His brother Jordi is also a racing driver, competing in the WTCC for SEAT.  He had 36 starts in Formula One, mostly through two seasons with the Minardi team, with which he scored a sixth-place finish at the attrition-filled 1999 European Grand Prix.  Starting from the 2010 season, Gené commented on Formula One races for Spanish television on Antena 3. In 2013 he became an expert analyst for Sky Sport F1 HD in Italy.


Stručná charakteristika.

Pes silné konstrukce, vyvážený, aktivní. Má bystrý, ostražitý, rozhodný a inteligentní výraz. Je udatný, odvážného ducha, milující zábavu. Význačným rysem je klabonosá hlava ve tvaru vejce bez stopu a trojúhelníkovité oči. Bez ohledu na velikost psa musí být jasně vyjádřen pohlavní výraz. Má vyrovnaný temperament a je přístupný disciplíně. Třebaže je tvrdohlavý, je mimořádně přátelský k lidem.  Nosní houba je vždy černá. Dnes je kromě bílé barvy schválena také trikolorní (kombinace bílá-černá-hnědá), žlutá, červená, přednost má žíhaná. Barva vždy převládá nad bílými znaky.  Mezi zajímavosti patří, že jako jedno z mála plemen nemá bulteriér stanovený žádný výškový ani váhový limit. Důležitá je pouze proporcionalita a celkový vzhled psa. Konkrétně uváděné údaje jsou proto pouze orientační. Průměrní psi dorůstají v kohoutku kolem 50 cm s hmotností pohybující se pod hranicí 30 kg. Feny jsou nižší a lehčí postavy. Můžeme se samozřejmě setkat i se psy většími a těžšími, zpravidla ale nepřesahují 55 cm a 35 kg.

Historie vývoje plemene.

Anglický bulteriér byl vyšlechtěn Jamesem Hinksem v 19. století v Anglii. Původně vznikl křížením staroanglického buldoka (vyhynulý) a staroanglického „Black and tan“ teriéra, nyní známého pod názvem manchesterský teriér. Hinks k tomuto „Bull and terrier“ hybridu přikřížil bílého anglického teriéra (rovněž dnes neexistující plemeno) za účelem lepšího exteriéru.  Často se můžeme setkat s mylnými informacemi, že byl bulteriér vyšlechtěn za účelem boje v aréně, popřípadě na lov prasat, patrně kvůli svému vzhledu. Je nutno zdůraznit, že tvar hlavy bulteriéra je pouze estetická záležitost, se kterou ani původní šlechtitel vůbec nepočítal. Zápasnický původ je sice pravdivý, ale pouze z části. Faktem je, že angličtí „Bull and terriers“ hybridi byli šlechtěni především jako krysaři, nikoliv jako např. americký pitbulteriér pro psí zápasy (resp. pes versus pes). Způsob boje pro krysaře spočíval v zakousnutí co nejvíce krys vhozených do ringu v daném časovém limitu. Proto jsou jakékoliv úvahy o vrozené agresivitě proti psům (či dokonce lidem) naprosto nesmyslné.  Hinksův cíl byl vytvořit "bílého kavalíra" či "společníka pravého gentlemana", který nikdy nevyhledává boj, ale byl schopen ochránit Hinksovu rodinu.  První bulteriér byl J. Hinksem představen na výstavě v Chelsea roku 1862. První spolek chovatelů bulteriérů vznikl v roce 1887 a vydal standard plemene, který byl přepracován roku 1895. Ve standardu tohoto plemene byl kladen zvláštní důraz na vytrvalost. Právě pro tuto vlastnost se stal bulteriér „spolutvůrcem“ řady dalších plemen. Snad nejvíce se podílel na prošlechtění erdelteriéra, bostonského teriéra, dandie dinmont teriéra, foxteriéra, irského a skotského teriéra a boxera. Výrazně posílil vytrvalost grejhaunda.  Současný vzhled bulteriéra, jmenovitě vejčitý tvar hlavy, pozorujeme od roku 1917, kdy byl představen první pes bez stopu. Na začátku 20. století byly povoleny další barvy srsti, neboť výhradně bílí psi měli závažné zdravotní problémy, se kterými se bohužel potýkají dodnes (především hluchota a kožní problémy, alergie a celková přecitlivělost).  V dnešní době je bulteriér vyhledávaným společníkem nejen pro svůj atraktivní a nevšední vzhled, ale především pro svou milující a oddanou povahu.  Známých bulteriérů je mnoho, avšak vyniká mezi nimi Sallie Ann Jarrett. Bulteriérka Sallie byla maskotem 11. pensylváského dobrovolnického pěšího pluku a angažovala se ve Válce Severu proti Jihu v Americe.

Výcvik psa.

Bulteriér je velice tvrdohlavý pes, který vyžaduje zvláštní přístup. Výchova by měla být citlivá, ale zároveň důsledná. Vzhledem ke své temperamentní povaze i dobře vycvičený bulteriér občas zkouší, zda pořád platí stanovená pravidla. Bulteriér je velice chytrý a učenlivý pes, který tyto vlastnosti někdy schovává za vlastní tvrdohlavost či znuděnost. Klíčem k rychlému výcviku je udělat z povelů hru, která bude psa bavit, případně zajistit dobrou motivaci (hračka, psí dobroty).  Bulteriér není pracovní ani lovecké plemeno. Nevyniká mechanickou poslušností či výraznými čichovými dovednostmi. To ho sice nevylučuje z těchto aktivit, ale setkáme se s ním v této roli spíše jen zřídka. Jeho hlavním uplatněním je společenský aspekt. Je to hluboce milující a oddaný pes, hodící se k dětem. Právě k nim je velice tolerantní díky svému nadprůměrně vysokému prahu bolesti, trpělivosti a něžnosti, což bez povšimnutí dovoluje tahání za uši, ocas a jiné psům nepříjemné věci.  Nutností je zajištění dostatku pohybu, nebo jiné vybouření bulteriérovy energie. Kontrastem k téměř až neomezeným fyzickým možnostem je bulteriérova domácí pohodlnost. Tato vlastnost často hraničí až s leností, takže se bulteriér skvěle hodí i do bytu (samozřejmě za předpokladu zmiňované možnosti vybití energie).

Povaha a temperament psa.

Je nadmíru důležité zdůraznit, že bulteriér není svou podstatou žádnou hrůzostrašnou „bestií", jak je někdy v médiích prezentováno. Rovněž je důležité připomenout, že za chováním každého psa jakékoliv rasy stojí vždy výchova. Jedná se především o společenské plemeno. Jeho hlavním úkolem je být milým společníkem. Vedle obrovského množství energie dokáže bulteriér svého majitele zahrnout překvapivou dávkou něžnosti. Vyžaduje velmi těsný fyzický kontakt se svou rodinou, proto se absolutně nehodí jako kotcové zvíře. Tento středně velký pes si je plně vědom své síly, je opatrný k malým dětem, starým lidem a menším zvířatům.  Zdravé zvíře je vytrvalé, plné síly a odhodlání ke každé aktivitě, kterou provádí. Oplývá nevyčerpatelnou radostí. I přes svou poměrně špatnou pověst plynoucí z nedostatku informací a překrucování faktů médii se hodí k dětem i dalším zvířatům.

Péče o zdraví psa.

Plemeno anglického bulteriéra je poměrně zdravé a není zatíženo přílišnými problémy. Ovšem žádné plemeno není bez určitých zdravotních problémů a ani bulteriéři nejsou výjimkou.  Při kříženi byl použit mimo jiné i dalmatin, který díky svému zbarvení nese genetickou vlohu pro hluchotu. To se samozřejmě promítlo do genů bulteriéra (tedy převážně pro bíle zbarvené typy). Občas se u bulterierů objevují choroby srdce, bíle zbarvení jedinci jsou náchylnější ke kožním problémům a nemocem ledvin. U některých se může projevit dědičné zatížení na luxaci pately, někteří psi mají předkus.

Výživa psa.

Bulteriér je náročný na výživu, především v prvním roce života. Při dobré výživě je štěně ve věku 6 měsíců vysoké téměř jako dospělý pes. Postava a hlava se však formují někdy až do tří let psa. Vzhledem k mohutné konstituci psa musíme štěněti zajistit dostatek vápníku, aby se vyvinula pevná kostra a odolné chrupavky. V neposlední řadě je vápník důležitý pro správné postavení uší, které se vzpřimují v období přezubování, tedy v době velice náročné na spotřebu živin.  U dospělého psa musíme dbát hlavně na správnou krmnou dávku, protože bulteriéři mají sklony k tloustnutí. S tím samozřejmě souvisí dostatek pohybu a aktivita.

Bulteriér je psí plemeno. V rámci Mezinárodní kynologické federace (FCI) je zařazen do kategorie 3, tj. mezi teriéry, pod číslem standardu 11. Jsou známí svým temperamentem, oddaností a odvahou. Chovají se ve dvou variantách: nad 35,5 cm v kohoutku (standardní bulteriér) a pod 35,5 cm (miniaturní bulteriér). Pro svůj mohutný vzhled je znám jako "gladiátor mezi psy".

The Bull Terrier is a breed of dog in the terrier family. There is also a miniature version of this breed which is officially known as the Miniature Bull Terrier.