Život.

Jejím otcem byl kníže Konstantin Josef z Löwenstein-Wertheim-Rosenbergu (1802-1838), prvorozený syn knížete Karla Thomase Löwensteina z hesenské větve Wittelsbachů, rodu Wertheim-Rosenberg. Byl majitelem panství v Hesensku a v západních Čechách na Tachovsku, kde obýval zámek v Boru u Tachova a k Bezdružicku přikoupil po něm nazývané Konstantinovy Lázně. Jeho matka, Adelaidina babička, byla Žofie kněžna Windischgrätzová (1784-1848). Adelaidina matka byla kněžna Marie Agnes Henrietta, zkráceně Anežka Hohenlohe-Langenburská (1804-1835). Za Konstantina se provdala 31. května roku 1829 na zámku Kleinheubach, Adelaida byla jejich první dítě. Zemřela půl roku po narození druhého dítěte, syna Karla Heinricha (1834–1921), a byla pohřbena v Bavorsku, ve františkánském klášteře Engelberg v dolních Frankách.  Adelaida s rodiči žila na zámku v Boru u Tachova, kde ve čtyřech a půl letech přišla o matku v sedmi jí zemřel i otec. Po té ji a bratra Karla převzali do péče prarodiče, kníže Karl Thomas Löwenstein-Wertheim-Rosenberg (1783-1849) a jeho žena Žofie (1784-1848).  24. září 1851 se na zámku Kleinheubach v Bavorsku provdala za bývalého portugalského krále Michaela I., který o trůn přišel v roce 1834. Nevěstě bylo dvacet let, ženichovi téměř 49. Z manželství vzešlo sedm potomků. Michal zemřel v roce 1866, dříve, než jejich děti dosáhly dospělosti. Následující desetiletí Adelaida strávila na svém prosperujícím panství, víceméně úspěšným zajištěním vhodných sňatků pro své děti. Mezi její vnoučata patřila belgická královna Alžběta Gabriela Bavorská, císařovna Zita Bourbonsko-Parmská Marie-Adéla Lucemburská, nebo Felix Bourbonsko-Parmský. Většina z jejích potomků podědila její dlouhověkost.

Úmrtí a hrob.

V roce 1895 oddaná katolička Adelaida vstoupila do kláštera sester Sv. Cecílie z kongregace Sainte-Cécile de Solesmes, a to v jižní Anglii. V tomto anglickém opatství v Apply Rise, v městě Ryde na ostrově Wight ve věku 78 let zemřela 16. prosince 1906. Její ostatky byly převezeny do Portugalska, kde byla pohřbena vedle svého manžela v panteonu dynastie Braganza v klášteře sv. Vincence v Lisabonu.

Odkazy.

Reference.

(částečně)

Adelaida Löwenstein-Wertheim-Rosenberg (3. duben 1831 Kleinheubach – 16. prosinec 1909 Ryde, ostrov Wight, Velká Británie) byla hesenská kněžna, vévodkyně z Braganzy a titulární portugalská královna, manželka Michala I. Portugalského, avšak až po jeho sesazení z trůnu.

Princess Adelaide of Löwenstein-Wertheim-Rosenberg (3 April 1831 – 16 December 1909) was the wife of Miguel de Bragança, former occupant of the Portuguese throne but only following his deposition. As a widow, she secured advantageous marriages for their six daughters.


Narození.

St James's Palace oznámil veřejnosti těhotenství vévodkyně z Cambridge 3. prosince 2012, tedy dříve, než je obvyklé, protože tou dobou byla vévodkyně přijata do nemocnice kvůli velmi silné těhotenské nevolnosti (Hyperemesis gravidarum).  V počátcích porodu ráno 22. července 2013 byla vévodkyně přijata do St Mary's Hospital v Londýně, tedy do stejné nemocnice, kde princezna Diana porodila prince Williama i jeho bratra prince Harryho. Princ se narodil v 16:24 britského letního času a vážil 3,8 kg. Princ William byl přítomen u porodu.  Narozením prince nastalo poprvé od úmrtí královny Viktorie v roce 1901, že jsou na živu vládnoucí monarcha a tři generace přímých následníků trůnu.

Tituly.

V prosinci 1917 vyhradil král Jiří V. titul „královská Výsost" spolu s titulem „princ/princezna" jen pro děti panovníka, děti panovníkových synů a pro nejstaršího syna prince z Walesu. Nejstaršímu synovi prince Williama, který je nejstarším synem prince z Walesu, by tak tyto tituly náležely, ale všechny jeho další děti by měly nárok pouze na titul „Lord/Lady". Královna Alžběta II. ale toto nařízení 31. prosince 2012 upravila a garantovala tyto tituly všem dětem nejstaršího syna prince z Walesu. Princ George tak měl zajištěn nárok na stejné tituly, i kdyby se narodil jako děvče.  Princ George je třetím v následnictví trůnu 16 zemí známých jako Commonwealth Realms, což jsou: Spojené království, Antigua a Barbuda, Austrálie, Bahamy, Barbados, Belize, Grenada, Jamajka, Kanada, Nový Zéland, Papua Nová Guinea, Svatá Lucie, Svatý Kryštof a Nevis, Svatý Vincenc a Grenadiny, Šalamounovy ostrovy a Tuvalu. Před ním je pouze jeho děd a otec.

Křtiny.

Princ George byl pokřtěn dne 23. října 2013 v královské kapli paláce St. James's. Křest provedl arcibiskup z Canterbury Justin Welby a byla k němu užita stejná křtitelnice, která byla vyrobena a užita při křtu pozdější německé císařovny Viktorie, a voda z řeky Jordán.

Princ George Alexander Louis z Cambridge ( Jiří Alexandr Ludvík; * 22. července 2013 Londýn) je prvorozený syn prince Williama, vévody z Cambridge a jeho manželky Catherine. Od okamžiku svého narození je třetí v linii následnictví britského trůnu po svém dědovi a otci.

Prince George of Cambridge (George Alexander Louis; born 22 July 2013) is a member of the British royal family. He is the eldest child of Prince William, Duke of Cambridge, and Catherine, Duchess of Cambridge, and third in the line of succession to the British throne behind his grandfather Prince Charles and his father. As he is expected to become king one day, his birth was widely celebrated across the Commonwealth realms. George occasionally accompanies his parents on royal tours, and has affected business and popular culture.


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se účastní celkem 194 týmů z 53 členských zemí UEFA (Gibraltar se bude účastnit až od sezony 2014/15). Každá země má přidělený počet míst podle koeficientů UEFA.

Rozdělení týmů.

Vítěz Evropské ligy má zajištěno účastnické místo ve skupinové fázi následujícího ročníku. Protože vítěz Evropské ligy ze sezóny 2012/13 Chelsea FC se kvalifikoval do Ligy mistrů 2013/14, rezervované místo se uvolnilo a byly provedeny tyto změny:

Termíny hracích dnů a data losování.

Všechna losování se uskuteční v Nyonu (Švýcarsko), pokud není uvedeno jinak.

Předkola.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola se uskutečnil 24. června 2013. Úvodní zápasy se odehrály 2., 3. a 4. července. Odvety 9., 10. a 11. července 2013.

2. předkolo.

Úvodní zápasy se odehrály 16. a 18. července. Odvety 25. července 2013.

3. předkolo.

Los třetího předkola se uskutečnil 19. července 2013. Úvodní zápasy se odehrály 1. srpna, odvety 8. srpna 2013. Zdroje:

4. předkolo (play-off předkolo).

Los čtvrtého předkola (někdy také nazývaného jako play-off) se uskutečnil 9. srpna 2013. Úvodní zápasy se odehrály 22. srpna, odvety 29. srpna 2013.

Základní skupiny.

Termín losu – 30. srpna 2013.

Vyřazovací fáze.

Šestnáctifinále.

Los šestnáctifinále a osmifinále se uskutečnil 16. prosince 2013. Úvodní zápasy byly hrány 20. února, odvety 27. února 2014.

Osmifinále.

Úvodní zápasy se odehrály 13. března, odvety 20. března 2014.

Čtvrtfinále.

Los čtvrtfinále proběhl 21. března 2014. Úvodní zápasy byly hrány 3. dubna, odvety 10. dubna 2014.

Semifinále.

Los semifinále proběhl 11. dubna 2014. Úvodní zápasy byly hrány 24. dubna, odvety 1. května 2014.

Finále.

Finálový zápas se odehrál 14. května 2014 na stadionu Juventus Stadium v Turíně.

Evropská liga UEFA 2013/14 byla 5. ročníkem klubové soutěže hrané pod názvem Evropská liga UEFA a celkově 43. ročníkem soutěže dříve zvané Pohár UEFA. Finále tohoto ročníku se odehrálo 14. května 2014 na stadionu Juventus Stadium v Itálii. Obhájcem titulu byl anglický klub Chelsea FC, který ve finále předchozího ročníku porazil Benfiku Lisabon 2:1. Vítěz soutěže se kvalifikoval do Superpoháru UEFA 2014.  Vítězem se stal španělský klub Sevilla FC, pro nějž to byl třetí titul v této soutěži (včetně dvou titulů z Poháru UEFA). Ve finále porazil v penaltovém rozstřelu portugalský celek Benfica Lisabon, pro nějž to byla naopak druhá finálová porážka v řadě.

The 2013–14 UEFA Europa League was the 43rd season of Europe's secondary club football tournament organised by UEFA, and the fifth season under its current title.  The 2014 UEFA Europa League Final was played between Sevilla and Benfica at the Juventus Stadium in Turin, Italy, which was won by Sevilla on penalties, giving them a record-equalling third UEFA Cup/Europa League title. Chelsea were the title holders, but did not defend their title because they qualified for the 2013–14 UEFA Champions League and reached the knockout stage.


Historie.

Podle pověstí město pochází z 12. století, ale první písemné doklady jsou až z poloviny 13. století. Město patřilo Polsku pod vládou dynastie Piastovců. V roce 1290 město získalo pečeť zobrazující svatého Jiří zabíjejícího draka na pozadí městských hradeb – současný městský znak. Nejdříve bylo město pod správou vratislavských knížat, poté se stalo jedním z hlavních center Javorsko-svídnického knížectví. V této době vzniklo historické náměstí. Od roku 1392 bylo město součástí zemí Koruny české a v následujícím století bylo pustošeno během husitských válek.  Roku 1526 v rámci Českého království město přešlo pod vládu Habsburků. V průběhu 16. století došlo k velkému rozvoji obchodu a řemesel. Zlatý věk, jak je této době přezdíváno, skončil počátkem třicetileté války v roce 1618. Během Slezských válek se město a značná část Slezska stalo součástí Pruska. Od druhé poloviny 18. století město zastávalo důležitou diplomatickou funkci. V 19. století bylo centrem textilního průmyslu. Po krizi došlo v roce 1848 ostrým protestům dělníků. V roce 1871 se Prusko stalo částí sjednoceného Německa. Od 19. století město investovalo do rozvoje komunikací, a roku 1855 bylo otevřeno železniční spojení se Svídnicí. Na přelomu 19. a 20. století vznikla také lokální železnice.  Po druhé světové válce se změnil název z Rychbach na Dzierżoniów. V té době bylo vysídleno původní německé obyvatelstvo a nahrazeno obyvatelstvem polským, přesídleným z východních částí země, které byly připojeny k SSSR. Po válce opět došlo k rozvoji průmyslu, jak textilního, tak především elektrotechnického – vznikl závod Diora. Mezi lety 1975 a 1998 patřil Dzierżoniów do Valbřišské vojvodství.

Sport.

Nejvýznamnějším fotbalovým klubem ve městě je Lechia Dzierżoniów.

Dzierżoniów (do roku 1946 Rychbach, před rokem 1945 ) je město v Polsku. Leží v podhůří Sovích hor na řece Piławě. Je sídlem okresu Dzierżoniów a v roce 2011 mělo 34 952 obyvatel.  První písemná zmínka o městě pochází ze 13. století. Během sedmileté války se v blízkosti města odehrála bitva u Reichenbachu, ve které se střetlo pruské a rakouské vojsko. Současný název má na počest katolického faráře Jana Dzierżona.  Město má dopravní napojení na železniční síť (Železniční trať Katowice–Legnica, nádraží Dzierżoniów Śląski). Hlavní silniční tahy se nicméně Dzierżoniowu vyhýbají. Ve městě je zřízena síť autobusové dopravy, která je funkční od roku 1950 a která spojuje město s ostatními sídly v blízkém okolí.

Dzierżoniów (, until 1946 Rychbach; ) is a town located at the foot of the Owl Mountains in southwestern Poland, within the Lower Silesian Voivodeship (from 1975–1998 in the former Wałbrzych Voivodeship). It is the seat of Dzierżoniów County, and of Gmina Dzierżoniów (although it is not part of the territory of the latter, since the town forms a separate urban gmina).  Established in the 13th century, Dzierżoniów is a historical Lower Silesian town that covers an area of , and as of 2019 it has a population of 33,239. It is named after Polish priest and scientist Jan Dzierżon.  Unique and architecturally rich, Dzierżoniów features a central market square with elegant tenements and a town hall as well as few museums and restaurants. The Old Town is a venue for several annual events and fairs.


Vznik a historie díla.

V roce 1669 navštívil dvůr francouzského krále Ludvíka XIV. vyslanec Vysoké Porty, Soliman Aga. Král na jeho počest uspořádal velkolepé slavnosti. Vyslanec se ale choval přezíravě, čímž krále velmi rozladil. Král si pak u Molièra a Lullyho objednal divadelní představení se "směšným tureckým baletem", aby vyslance zesměšnil a aby se tato pomsta zapsala do dějin.  Autoři sepsali komedii – balet "Měšťák šlechticem", příběh komického měšťáckého zbohatlíka Jourdaina, který se snaží stát se šlechticem. Další karikovanou postavou je hrabě Dorant, zchudlý šlechtic, který se podbízí bohatému měšťanovi, aby si od něho mohl vypůjčovat peníze. Představení bylo poprvé předvedeno králi 14. října 1670, na zámku Chambord. Oba autoři v představení i hráli – Molière ztvárnil hlavní postavu pana Jourdaina, Lully hrál Muftího. Král byl představením nadšen a nechal si jej pětkrát opakovat. V listopadu 1670 bylo pak představení uvedeno v Paříži.  Formálně se jedná o spojení divadelní hry (komedie) se zpěváckými a tanečními scénami. Všechny tři složky jsou organicky propojeny. Později byla hra uváděna i jako samostatné činoherní představení, například v roce 2012 v Mahenově divadle v Brně.  V roce 2005, na festivalu staré hudby Oude Muziek Utrecht, bylo představení uvedeno, v současnosti poprvé, v plném rozsahu původní předlohy z roku 1670, v podání francouzského orchestru "Le Poème Harmonique" s dirigentem Vincentem Dumestre.

Děj opery.

Odehrává se v Paříži v domě pana Jourdaina, měšťana, který zbohatl na obchodu se suknem.

Prolog.

Žák učitele hudby skládá serenádu na objednávku pana Jourdaina.

1. jednání.

Učitel zpěvu a učitel tance pana Jourdaina si stěžují na směšnost jeho snah stát se šlechticem. Shodnou se ale na jedné kladné stránce a tou je měšec pana Jourdaina. Ten vstupuje a učitelé před ním vedou spor, zda je významnější zpěv či tanec, dokládají svá tvrzení ukázkami árií a tanců.

2. jednání.

Přichází učitel šermu, který opovrhuje předešlými učiteli, neboť zbraně mají převahu nad neužitečnými naukami, jako jsou hudba a tanec. Poté přichází učitel filosofie, který hledí svrchu na všechny tři předešlé. Popudí je a dostane od nich výprask. Při následující hodině filosofie předvádí učitel filosofie groteskní výklad o samohláskách.  Poté přichází krejčí a jeho tovaryši s novými šaty, hodnými šlechtice. Krejčovští tovaryši oblékají pana Jourdaina, který je za jejich pochlebování odměňuje bohatým spropitným.

3. jednání.

Pan Jourdain předvádí manželce a služce Nicole své nové šaty. Sklidí ale jejich posměch a odsudek za svou marnivost. Přichází hrabě Dorant, který se ho zastává a zato se mu podaří od něho získat další finanční půjčku. Slibuje za to Jourdainovi dostaveníčko s krásnou markýzou.  Mladý měšťan Kléont se přichází ucházet o Jourdainovu dceru Lucile. Paní Jourdainová je svazku nakloněna. Pan Jourdain jej ale odmítá, protože je rozhodnut provdat dceru jedině za šlechtice.  Následuje bohatá hostina, doprovázená zpěvy a tanečními vystoupeními zpěváků, tanečníků a kuchtíků. Na hostinu přivedl hrabě Dorant markýzu Dorimène. Dvoření pana Jourdaina ale vyznívá zcela komicky.

4. dějství.

Přichází paní Jourdainová a rázně ukončuje hostinu a vykazuje hosty z domu. Tím je i zmařena snaha pana Jourdaina o dostaveníčko s markýzou.  Za osamělým panem Jourdainem přichází Corvielle převlečený za posla Velikého Turka, jehož syn se údajně uchází o Jourdainovu dceru. Aby se svatba mohla uskutečnit, je prý ale nutné pana Jourdaina rovněž povýšit do šlechtického stavu. Přichází "Muftí" (ve skutečnosti převlečený Kléont) a během groteskního obřadu (který je celý zpíván sabirem) z pana Jourdaina udělá tureckého "šlechtice" jménem Mamamouchi. Jourdainova životní touha je konečně splněna.

5. dějství.

Pan Jourdain přichází za manželkou a nařizuje přípravu svatby dcery Lucile se synem Velkého Turka. Paní Jourdainová je zasvěcena do celé komedie a přidává se ke "spiklencům". Proběhne trojnásobná svatba, kdy se vezmou Lucile a Kléont, služka Nicole a sluha Covielle a markýza Dorimène uzavře sňatek s hrabětem Dorantem. Jediná osoba, která netuší, že je obětí spiknutí, je pan Jourdain.

6. dějství.

Šesté dějství bývá nazýváno také "Balet národů" (Ballet des Nations). Celá společnost odchází do divadla. Před divadlem se tlačí dav návštěvníků z různých francouzských krajů, mezi kterými se prodírá prodavač divadelních programů sužovaný dotěrnými uličníky.  Balet má tři části:  Všechny národy i divadelní postavy se promíchají ve finální sborové scéně.

"Měšťák šlechticem" na českých scénách.

Hra byla uvedena 23. září 1926 v Národním divadle pod názvem "Bařtipán", ale nikoliv s Lullyho hudbou, ale s hudbou Ervína Schulhoffa. Scénu a kostýmy pro hru navrhl Josef Čapek. Táž úprava byla uvedena v Brně v roce 1950 a byla hrána až do roku 1955.  Činohra Měšťák šlechticem byla hrána například:  Dne 24. března 2006 bylo ve Stavovském divadle uvedeno představení v nastudování francouzského souboru "Le Poème Harmonique" pod vedením Vincenta Dumestre. Na realizaci tohoto představení se podíleli i čeští hudebníci z orchestru Musica Florea pod vedením Marka Štryncla.

Měšťák šlechticem (Le Bourgeois gentilhomme) je komedie – balet o šesti jednáních (resp. pět jednání a závěrečný "balet národů"). Představení na objednávku francouzského krále Ludvíka XIV. vytvořili Molière a Jean-Baptiste Lully.

Le Bourgeois gentilhomme (, "The Bourgeois Gentleman" or "The Middle-Class Aristocrat" or "The Would-Be Noble") is a five-act "comédie-ballet" — a play intermingled with music, dance and singing — written by Molière, first presented on 14 October 1670 before the court of Louis XIV at the Château of Chambord by Molière's troupe of actors. Subsequent public performances were given at the theatre of the Palais-Royal beginning on 23 November 1670. The music was composed by Jean-Baptiste Lully, the choreography was by Pierre Beauchamp, the sets were by Carlo Vigarani and the costumes were done by the chevalier d’Arvieux.  "Le Bourgeois gentilhomme" satirizes attempts at social climbing and the bourgeois personality, poking fun both at the vulgar, pretentious middle-class and the vain, snobbish aristocracy. The title is meant as an oxymoron: in Molière's France, a "gentleman" was by definition nobly born, and thus there could be no such thing as a bourgeois gentleman. The play is in prose (except for the ballet openings which are in verse).


Historie.

Project LilyPond započali roku 1996 Han-Wen Nienhuys a Jan Nieuwenhuizen poté, co v roce 1995 pracovali na preprocesoru MPP k MusiXTeXu.

Principy.

LilyPond převádí zápis v poměrně jednoduchém značkovací jazyce na notový zápis ve formátu PDF (nebo v jiném grafickém formátu, jako je SVG nebo PNG) a na zvukový soubor formátu MIDI. LilyPond usiluje o automatickou sazbu co nejkvalitnějšího notového zápisu, který bude pěkně vypadat a dobře se číst. V tomto směru překonává komerční notační programy, jako Finale nebo Sibelius. Nevýhodou je nižší rychlost formátování.  LilyPond je konzolová aplikace, která poskytuje snadno naučitelný jazyk v duchu WYSIWYM, kterým uživatel sděluje, co chce zobrazit (podobně jako například LaTeX); grafické uživatelské rozhraní je k dispozici jako samostatný program Frescobaldi, které sice neumožňuje přímo zadávání not v grafickém prostředí, přesto však nabízí funkce, které u takto rozdělených programů nejsou obvyklé (vyhledání zápisu noty ve zdrojovém souboru poklikáním na notu v grafickém výstupu).  Program LilyPond je napsaný zejména v jazyce C++, ale je uživatelsky rozšiřitelný programy v jazyce Scheme interpretovanými interpretem GNU Guile. Vstupní soubory zpracovává v několika krocích, formát PDF získává přes PostScript.

Příklad zdrojových kódů LilyPondu.

\version "2.15.14"  \include "english.ly"  \header {  \paper {  \score {

Spolupráce s ostatním softwarem.

Pro LilyPond je k dispozici grafické uživatelské rozhraní Frescobaldi a zásuvný modul pro editor jEdit.  Kromě toho do formátu LilyPondu umí zapisovat svůj výstup řada notových programů, například Rosegarden, MuseScore, NoteEdit, Canorus, Denemo a TuxGuitar.  LilyPondem sází svůj výstup Mutopia Project, který se zaměřuje na šíření svobodných partitur, a Musipedia, hromadně vytvářená hudební encyklopedie.

Mediawiki.

LilyPond je také možné používat v rámci systému MediaWiki pomocí rozšíření "Score". Například zápis vytvoří <score vorbis="1">\relative c' { f d f a d f e d cis a cis e a g f e }</score

GNU LilyPond je multiplatformní svobodný software určený pro sazbu notových zápisů distribuovaný pod licencí GNU General Public License, který je k dispozici pro Microsoft Windows, Linux a macOS. Program pracuje v prostředí příkazového řádku, ale lze jej používat s grafickou nadstavbou Frescobaldi. Pro zápis not používá vlastní textový souborový formát s příponou codice_1.

LilyPond is a computer program and file format for music engraving. One of LilyPond's major goals is to produce scores that are engraved with traditional layout rules, reflecting the era when scores were engraved by hand.  LilyPond is cross-platform, and is available for several common operating systems; released under the terms of the GNU General Public License, LilyPond is free software.  The MediaWiki allows editors to embed Lilypond notation in Wikipedia articles, and renders them into PNG images, audio, and MIDI files.


Historie.

Giverny se v písemných pramenech poprvé uvádí v roce 671 jako "Warnacus", 863 jako "Wariniacus" a kolem roku 1026 jako "Givernacus". Jméno vzniklo z germánského vlastního jména "Warinus" a keltské přípony -acum. Už v 7. století se v Giverny pěstovala vinná réva. V 9. století vlastnily pozemky v Giverny dvě církevní instituce: Bazilika Saint-Denis v Paříži a katedrála v Rouenu. V dalších stoletích se dominantním majitelem Giverny stala rouenská katedrála. V roce 1793 obdrželo Giverny statut obce a roku 1801 právo volit si zastupitelstvo.

Claude Monet v Giverny.

Od prosince 1881 žil Monet s Alicí Hoschedé a se všemi jejími a svými dětmi v pronajaté vile v Poissy, městečku nedaleko Paříže po proudu Seiny. V té době už Alice se svým manželem Ernestem Hoschedé nežila. V Poissy se však Monet s Alicí brzy necítili dobře. Monet sháněl bydlení, které by tolik nepřipomínalo jeho komplikované rodinné vztahy a zároveň mu poskytlo lepší podmínky k malování.  Oblast kolem města Vernonu, kde se Giverny nachází, znal Monet nejméně od roku 1868, kdy na Zolovu radu pobýval na ostrově Gloton v Bonniéres, ležícím v blízkosti. Dům v Giverny, který si zprvu pronajal a o sedm let později koupil i s pozemkem, se mu v dubnu 1883 podařilo objevit náhodou a na poslední chvíli: na konci dubna mu totiž v Poissy končila nájemní smlouva. Shodou okolností se do Giverny nastěhoval 30. dubna, přesně v den, kdy zemřel Édouard Manet.  Jeho rodina, zejména její dámská část zvyklá na pařížský společenský život, si zprvu v odlehlém Giverny zvykala obtížně. Monet navíc trávil velkou část roku mimo domov. Cestoval jak po Evropě (Londýn, Benátky, Španělsko), tak po Francii a hledal náměty pro svoje obrazy. Na podzim 1890 se jeho finanční situace natolik konsolidovala, že mohl dům se zahradou, které měl v nájmu, zakoupit. Zároveň se pustil do zvelebování okrasné zahrady. V únoru 1893 zakoupil další pozemek v sousedství. Bezprostředně nato na něm začal budovat proslulou vodní zahradu s jezírkem pro své slavné lekníny, které se v posledních letech jeho života staly hlavním motivem jeho obrazů. Listopad 1894 byl v Giverny ve znamení návštěvy Monetova dávného přítele Paula Cézanna, opět zde společně malovali. Monet ho zde představil Clemenceauovi, Rodinovi a uměleckému kritikovi Gustave Geffroyovi. Roku 1897 postavil v Giverny druhý ateliér. V letech 1914–1916 se v Giverny pro Moneta stavěl třetí, už poslední ateliér. Umělec v něm pracoval na sérii svých velkoformátových obrazů s názvem Lekníny, které jsou dnes vystavené Muzeu Oranžérie v Paříži. V roce 1922 je Monet daroval státu.  Kromě malování měl Monet ještě dvě další vášně: jídlo a zahradničení. Podávání oběda byl obřad, který měl své ustálené zvyklosti. Monet byl gurmán a často sám jídelníček sestavoval. Potraviny si nechával dovážet z různých částí Francie ale i ze zahraničí, kde poznával krajové speciality. I v době, kdy byla jeho finanční situace nejistá, vydával Monet velké částky na zvelebování své zahrady. Ta se stala brzy pověstnou a obdivovanou mnoha návštěvníky. Z Monetových přátel z okruhu výtvarníků zde pobývali Carolus-Duran, Renoir či Alfred Sisley, američtí malíři James McNeill Whistler a John Sargent a také členové početné kolonie amerických malířů, která se v Giverny usadila jen kvůli Monetově přítomnosti, mj. Lilla Cabot Perry, Guy Rose či Frederick Carl Frieseke. Do Giverny zavítali i literáti, kteří měli k Monetovi blízko: Paul Valéry, Stéphane Mallarmé, či Octave Mirbeau, mezi návštěvníky patřil i herec a režisér Sacha Guitry.  Mezi Monetovy známé patřil i český malíř Václav Radimský. V Giverny se usadil v roce 1895. Vytvořil zde řadu obrazů, které o čtyři roky později vystavil na své první souborné výstavě v Praze. Pořídil si loďku, na které při plavbě po Seině občas maloval společně s Monetem.  V poslední třetině 19. století se ve Francii rozšířilo sběratelství japonského umění, zejména dřevorytů z 18. století. Rovněž Monet nashromáždil v Giverny rozsáhlou sbírku, v níž byl zastoupen zejména Hirošige. Japonskými dřevořezy byly vyzdobeny stěny takřka všech místností domu v Giverny. Původní ateliér v domě se Monetovi k malování příliš nehodil – scházelo mu velké okno na sever. Malíř ho proto používal spíše jako pracovnu, kde vyřizoval korespondenci, a salón, kde se po obědě pila káva. Místnost ale také sloužila pro prezentaci Monetovy velké sbírky obrazů, jejichž autory byli jeho současníci. Během svého života koupil či vyměnil 3 obrazy od Delacroixe, 12 od Cézanna, 9 od Renoira, 5 od Berthe Morisot, 3 od Pissarra, 4 od Jongkinda, dva od Caillebotta a po jednom od Corota, Sisleye, Degase a Fantin-Latoura.  Monet zemřel v Giverny 5. prosince 1926 ve věku 86 let. Je zde i pohřben ve skromném rodinném hrobě na místním hřbitově poblíž apsidy románského kostela sv. Radegondy.

Muzea v Giverny.

Nadace Clauda Moneta v Giverny provozuje muzeum, umístěné v domě, v němž se malíř v roce 1883 usadil. Zároveň jsou zpřístupněné Monetovy zahrady. Od roku 1976 je dům s pozemky uznán za kulturní památku v kategorii Site Inscrit. V roce 1992 bylo založeno soukromé Musée d’Art Américain, obsahující umělecká díla amerických výtvarníků od koloniálního období do 50. let. Páteří sbírky v Giverny jsou obrazy amerických impresionistických malířů.

Giverny je francouzská obec v regionu Normandie v departmentu Eure. Proslavila se pobytem malíře Claude Moneta, který je zde pochován.

Giverny () is a commune in the northern French department of Eure. The village is located on the "right bank" of the river Seine at its confluence with the river Epte. It lies west-northwest of Paris, in the old province of Normandy. It is best known as the location of Claude Monet's garden and home. Several American Impressionist artists also settled in Giverny, drawn by the landscapes, the overall atmosphere, and the presence of Monet. Other attractions include the Museum of Impressionism Giverny, dedicated to the history of impressionism and the Giverny art colony, and the Hôtel Baudy, which was the center of artistic life in Giverny's heyday. It is now a café and restaurant, with period decoration.


Okolí.

Průsmyk je vzdálen asi 75 km západně od Bolzana. Okolí průsmyku tvoří od roku 1935 Národní park Stelvio.  Jižně od průsmyku začíná masív Ortles.  Severně od průsmyku se nachází hora (něm.) Dreisprachenspitze (v něm. překladu "Vrchol tří jazyků", , , 2843 m). Na tomto vrcholu se potkávají hranice Švýcarska, Lombardie a Provincie Bolzano (býv. Jižního Tyrolska).

Historie.

Původní silnice představující výstup 1871 m byla postavena z rozhodnutí Františka I. v letech 1820-25 Rakouským císařstvím za účelem propojení bývalé rakouské provincie Lombardie s ostatním Rakouskem. Hlavní inženýr byl Carlo Donegani (1775–1845). Od té doby se silnice změnila jen velmi málo. Se svými 60 serpentinami, z toho 48 číslovaných patníky, je výzvou pro motoristy. Stirling Moss zde sjel ze silnice během soustředění veteránů v 90. letech 20. století, přičemž video z této nehody vysílala satelitní televize.  Do konce první světové války průsmykem procházela hranice mezi Rakouskem-Uherskem a Italským královstvím. Švýcarsko udržovalo výspu a hotel (za války zničen) ve výběžku na blízké hoře "Dreisprachenspitze". Během první světové války docházelo ke tvrdým bojům mezi Rakušany a Italy v okolním ledu a sněhu tak, že dělosřelecké granáty občas létaly nad švýcarským územím. Všechny tři strany pak podepsaly smlouvu, že se přes území Švýcarska střílet nebude. Poté dělostřelecká palba směřovala z průsmyku směrem dolů, poněvadž švýcarské území bylo na vrcholu a jeho okolí. Po roce 1919, když Jižní Tyrolsko připadlo Itálii, průsmyk strategický význam ztratil.  Průsmyku Stelvio zůstal význam v oblasti sportu. Zprovozněn je od června do září, než přijdou sněhové vánice. Bezpočet cyklistů a motocyklistů se pak potýká s četnými serpentinami, aby si dopřáli kýženého zážitku z výstupu touto alpskou silnicí, která je vyvrcholením každého cyklistického závodu Grand Tour. Cyklistický závod Giro d'Italia většinou prochází průsmykem (poprvé vedla trasa přes průsmyk v roce 1953, když Coppi porazil Kobleta). Každoročně je koncem srpna průsmyk na jeden den uzavřen pro motorová vozidla, aby kolem 8000 cyklistů mohlo vyšlapávat toto sedlo.  Bormio pravidelně hostuje Světový pohár v alpském lyžování; místní sjezdová dráha "Pista Stelvio" patří k nejnáročnějším mužským disciplínám.  V roce 2008, Moto Guzzi zahájila výrobu modelu Stelvio nazvaném podle věhlasného průsmyku.

Průsmyk Stelvio (, , též ) je průsmyk ve skupině Ortles v italských Východních Alpách 200 m od hranice se Švýcarskem. Nachází se v nadmořské výšce 2758 m n. m., jedná se o nejvýše položené silniční sedlo ve Východních Alpách a druhé nejvyšší v Alpách; po jen o několik metrů vyšším Col de l'Iseran (2770 m n. m.).  Průsmykem prochází jedna z etap cyklistického závodu Giro d'Italia.

The Stelvio Pass ( , ; ; ) is a mountain pass in northern Italy bordering Switzerland at an elevation of above sea level. It is the highest paved mountain pass in the Eastern Alps, and the second highest in the Alps, below France's Col de l'Iseran ().


Historie.

Alchymisté při hledání "kamene mudrců" (výroba zlata) objevili v pecích sklovitě se lesknoucí perly. Písek smíchaný s potašem se působením horka roztavil na perly vodního skla. Byly vyrobeny první malé kulaté tabulky vodního skla a používaly se jako první okna. První průmyslovou výrobu vodního skla uskutečnil v 19. století Van Baerle v Gernsheim a Johann Gottfried Dingler v Augsburgu. První pokusy vyrobit barvy pomocí vodního skla prováděl Johann Nepomuk von Fuchs. Kolem roku 1850 pomalovali malíři Kaulbach a Schlotthauer fasádu Mnichovské Pinakotéky . Z důvodu použití neprokřemenělých pigmentů (zemitých pigmentů) se malby z vodního skla opět vymyly.  "Minerální barvy " byly patentovány v roce 1878 řemeslníkem a badatelem Adolfem Wilhelmem Keimem a do dnešního dne jsou vyráběny v nástupnickém podniku Keimfarben v Diedorfu u Augsburgu.  Rovněž V. van Baerle, na kterého byl Keim odkázán jako na dodavatele vodního skla, se pokoušel sám vyrábět silikátové barvy. Jeho experimenty trvaly roky, než se zdokonalily, a také on docílil nakonec dobrých výsledků. Závod Silinwerk van Baerle v Gernsheim nad Rýnem a firma Keimfarben v Diedorfu u Augsburgu byly známými výrobními firmami.  Iniciátorem intenzivní výzkumné práce Adolfa Wilhelma Keime byl král Ludvík I. Bavorský. Monarcha mající smysl pro umění byl z barevných vápenných fresek Severní Itálie natolik nadšený, že chtěl tato umělecká díla zažít také ve své královské říši v Bavorsku. Avšak počasí severně od Alp, známé jako podstatně drsnější, zničilo umělecké malby za krátkou dobou. A tak monarcha pověřil bavorské vědce, aby vyvinuli barvu, která vypadá jako vápno, ale která má delší trvanlivost.  Ještě dnes existují originální nátěry z 19. století. Fasády ve Švýcarsku, například hostinec "Bílý orel" ve Steinu nad Rýnem nebo radnice ve Schwyzu (1891), v Oslu (1895) nebo v Traunsteinu (1891) jsou působivým důkazem.

Vlastnosti.

Minerální barvy obsahují kromě anorganických barviv jako hlavní složku křemičitan alkalického kovu obsahující draslík ("vodní sklo"), "draselné vodní sklo, nazývané také tekutý křemičitan draselný", nebo "LIQVOR SILICIVM." Nátěr minerálními barvami nevytváří jako ostatní nátěry vrstvu, nýbrž se neoddělitelně spojí s podkladem (prokřemenění).  Výsledkem je zcela odolné spojení mezi nátěrem a nosičem nátěru. Přitom je pojivo v podobě vodního skla maximálně odolné vůči vlivům UV. Zatímco organická pojiva, jako jsou akrylátové disperze nebo disperze silikonové pryskyřice, pod vlivem UV v průběhu let zkřehnou a dochází u nich k projevům křídování, vzniku trhlin a následně k poškození nátěru, anorganické pojivo v podobě vodního skla zůstává stabilní. Chemické spojení s podkladem a stabilita pojiva vůči UV jsou podstatnými důvody pro mimořádně vysokou životnost silikátových barev.  Silikátové barvy vyžadují ke ztuhnutí podklad obsahující křemík. Proto se hodí pro minerální poklady, jako jsou minerální omítky a beton. Na dřevě a na kovu jsou nepoužitelné, nebo jen omezeně použitelné. Propustnost pro vodní páry (difuzní otevřenost) u silikátových barev odpovídá příslušné propustnosti podkladu malby. To znamená, že silikátové barvy prakticky neomezují difuzi vodních par. Vlhkost obsažená ve stavebním objektu popř. v omítce může bez omezení dále difundovat ven. Díky tomu jsou zdi udržovány suché a zabraňuje se poškození staveb. Přitom se tak zabraňuje vzniku kondenzační vlhkosti na povrchu stavebních hmot. Toto snižuje riziko napadení řasami a houbami. Vysoká zásaditost pojiva v podobě vodního skla zajišťuje dodatečnou bezpečnost před napadením mikroorganizmy a umožňuje úplně upuštění od použití konzervačních prostředků.  K znečištění dochází méně snadno, protože se minerálně natřené plochy na rozdíl od ploch s disperzními nátěry nebo s nátěry vázanými na silikonovou pryskyřici staticky nenabíjí a v horku se nestávají lepkavými (žádná termoplasticita). Proto na nich ulpívá méně částeček nečistot a přitom se snadněji omývají.[3] Silikátové barvy nejsou hořlavé a neobsahují žádné organické složky ani žádná organická rozpouštědla (DIN 18363 Malířské a lakýrnické práce – povrchové úpravy 2.4.1).  Silikátové barvy mají enormní stabilitu barevných odstínů. Díky tomu, že jsou tónovány výhradně pomocí minerálních pigmentů, a díky tomu, že se barevný odstín těchto pigmentů působením UV světla nemění, zůstává barevný odstín silikátových nátěrů konstantní i po desetiletí.  Silikátové barvy jsou založeny na minerálních surovinách. Jejich výroba a účinky jsou velmi ekologické. Jejich dlouhá životnost šetří zdroje a jejich složení bez obsahu škodlivých látek chrání životní prostředí a zdraví. Proto jsou silikátové barvy v dnešní době oblíbené především v oblasti trvalých staveb.

Typy.

V dnešní době se zásadně rozlišuje mezi třemi typy silikátových barev: Čistá silikátová barva se skládá ze dvou složek, ze suchého práškového barviva nebo barviva smíchaného s vodou do konzistence těsta a z tekutého pojiva v podobě vodního skla. (DIN 18363 Malířské a lakýrnické práce – povrchové úpravy 2.4.1) Zpracování vyžaduje mnoho zkušeností a know-how. Bylo především rozšířené v historické oblasti.  V polovině 20. století byla vyvinuta první jednosložková silikátová barva. Přidáním až 5 hmotnostních procent organických aditiv (např. disperze akrylátu, hydrofobizační prostředek, zahušťovač a jiné) lze barvu nabízet připravenou k použití v kbelíku. Zde se mluví o tzv. „disperzních silikátových barvách“ (DIN 18363 Malířské a lakýrnické práce – povrchové úpravy 2.4.1). Oblast použití tohoto typu silikátových barev je v porovnání s čistou silikátovou barvou zřetelně širší, protože vrstvu lze nanést i na podklady s nízkou pevností a/nebo s organickými podíly. Zpracování je přitom jednodušší než u čisté silikátové barvy.  Od roku 2002 existuje třetí kategorie silikátové barvy, tzv. koloidní silikátová barva. Jako pojivo obsahuje kombinaci z koloidního křemíku a vodního skla. Organický podíl je tak jako u disperzní silikátové barvy omezen na 5 hmotnostních procent, aby bylo docíleno chemického tuhnutí a sil typických pro silikáty. Koloidní silikátová barva umožňuje rovněž použití na neminerálních omítkách.[4] Zde dochází k vazbě chemickou a fyzikální cestou. Díky koloidní silikátové barvě došlo k revoluci v rozsahu použití silikátových barev. Tyto barvy lze zpracovávat jednoduše a bezpečně téměř na všech běžných podkladech.

Pojem minerální barvy popisuje nátěrové hmoty s minerálními pojivy. V oblasti barev se rozlišuje mezi dvěma relevantními minerálními pojivy: vápno a silikát.  Zatímco vápenná pojiva působením oxidu uhličitého a vody karbonizují (tvoření karbonátu), silikátová pojiva (zpravidla křemičitan draselný popř. draselné vodní sklo) působením CO tuhnou a při styku s minerálními reakčními partnery tvoří hydráty křemičitanu vápenatého.  Vápenné nátěry (s výjimkou techniky Fresko) ) jsou při působení povětrnostních vlivůKdyž se dnes mluví o minerálních barvách, jsou tím zpravidla míněny silikátové barvy. Zde se jedná o nátěrové hmoty, které jako pojivo používají draselné vodní sklo. Nazývají se také barvy na bázi vodního skla nebo barvy Keim (podle vynálezce).  Zvláštní složení silikátových barev jim propůjčuje zvláštní vlastnosti. Minerálně-silikátové nátěry jsou považovány za velmi trvanlivé a odolné vůči působení povětrnostních vlivů. Jejich životnost může trvat mnohem déle než sto let. Příkladem tohoto je radnice v Schwyzu ve Švýcarsku opatřená minerálním nátěrem v 19. stoletím.

Silicate mineral paints or mineral colors are paint coats with mineral binding agents. Two relevant mineral binders play a role in the field of colors: Lime and silicate.  Under influence of carbon dioxide, lime-based binders carbonate and water silicate-based binders solidify. Together they form calcium silicate hydrates.  Lime paints (aside of Fresco-technique) are only moderately weather resistant, so people apply them primarily in monument preservation. Mineral colors are commonly understood to be silicate paints. These paints use potassium water glass as binder. They are also called water glass paints or Keimfarben (after the inventor).  Mineral silicate paint coats are considered durable and weather resistant. Lifetimes exceeding a hundred years are possible. The city hall in Schwyz and "Gasthaus Weißer Adler" in Stein am Rhein (both in Switzerland) received their coats of mineral paint in 1891, and facades in Oslo from 1895 or in Traunstein, Germany from 1891.


Původ.

Byl nejmladším potomkem toskánského velkovévody Leopolda II. a jeho druhé manželky Marie Antonie Neapolsko-Sicilské. Do roku 1859 žil s rodiči a sourozenci ve Florencii, kterou musel po vynuceném odchodu rodiny opustit. Poté žil chvíli v Čechách a od svých dvanácti let ve Vídni. Byl temperamentní, velmi učenlivý a svou matkou velmi milován.

Vojenská kariéra.

Již v roce 1865 zahájil svou vojenskou kariéru a stal se důstojníkem. Věnoval se vojenským inovacím a nebál se být kritický. V roce 1878 se Jan Nepomuk zúčastnil s nevolí okupace Bosny a Hercegoviny. Často byl pro svou výstřední a dobrodružnou povahu posílán na různé vojenské útvary. Sloužil ve Lvově, Temešváru, Krakově a v roce 1883 byl v Linci velitelem 3. pěší divize. Napsal několik kritických prací na téma armády a tím se dostal do sporu s vojenským vedením a také se svým poručníkem arcivévodou Albrechtem.

Politika.

Patřil k odpůrcům spojenectví Rakouska s Německem a podporoval spojenectví s Ruskem. V roce 1887 při bulharské krizi, podporoval uchazeče tamní o trůn, Ferdinanda Koburského, avšak doufal, že by se králem mohl stát on sám. Tím si proti sobě postavil císaře Františka Josefa I., který měl už dost jeho afér a aktivit, a byl nucený v roce 1887 skončit službu v armádě. Poté chtěl vstoupit do vojenských služeb v Bulharsku a Turecku, ale byl odmítnut.

Zájmy.

U Gmundenu nechal přestavět zámek Ort, který si roku 1879 koupil a podle kterého si později zvolil své jméno. Byl blízkým přítelem korunního prince Rudolfa, který v zámku často pobýval. Patřil mezi liberály a antiklerikály. Mezi jeho koníčky patřila hra na lesní roh. Rád hrál na klavír a citeru a maloval. Zajímal se o literaturu a pod pseudonymem zkomponoval několik valčíků a balet.

Jan Orth.

Bez císařova svolení opustil Rakousko-Uhersko a odjel do Švýcarska. Zde se v roce 1889 rozhodl, že vystoupí z habsburského domu a dále bude žít jako běžný občan. Vzdal se svých titulů i apanáže. Poté se oženil s bývalou baletkou, „Ludmilou "Milly" Stubelovou“, se kterou několik let před tím žil a rozhodl se cestovat. V Anglii si pořídil loď „Santa Margherita“ a najal posádku, se kterou se vydal nejprve do La Platy. Zde sám převzal velení lodi a vyplul s novou posádkou do Chile.  Jeho další osud není zcela znám. Jeho loď se zřejmě u mysu Hoorn, v důsledku prudkých bouří v noci z 20. na 21. června roku 1890 potopila. Jeho tělo se nikdy nenašlo a po 21. letech od této události byl prohlášen za mrtvého. V Berlíně byla poté v letech 1912–1913 jeho pozůstalost vydražena.

Jan Nepomuk Salvátor Toskánský, : "Giovanni Nepomuceno Maria Annunziata Giuseppe Giovanni Batista Ferdinando Baldassare Luigi Gonzaga Pietro Alessandrino Zanobi Antonino d'Asburgo-Lorena", :"Johann Nepomuk Salvator Maria Joseph Johann Ferdinand Balthasar Ludwig Karl Zenobius Anton von Österreich-Toscana"; (* 25. listopadu 1852, Florencie – asi 1890, Mys Horn; roku 1911 prohlášen za mrtvého) byl rakouský arcivévoda z toskánské linie Habsbursko-Lotrinské dynastie, který žil od roku 1889 pod jménem Jan Orth a působil pod pseudonymy: "Johann Traunwald, Johann von der Traun, Johann von Traunstein".

Archduke Johann Salvator of Austria (, ; 25 November 1852 – declared dead in absentia 2 February 1911) was a member of the Tuscan branch of the House of Habsburg-Lorraine. He was Archduke and Prince of Austria, Prince of Hungary, Bohemia and Tuscany. After renouncing those titles, he was known as Johann (John) Orth. He disappeared while sailing with his wife in July 1890 and is believed to have died when his ship encountered a storm near Cape Horn. Salvator was declared dead in absentia in February 1911.


Život.

Narodil se v Salcburku. Dětství prožil v domě, který je starý více než 500 let a stojí v Mönchsbergu. Tam se seznámil s umělci jako Peter Handke, který byl jeho soused a Wim Wenders tam byl častým návštěvníkem. Své první zkušenosti s filmem získal již ve velmi mladém věku. Svou první Super-8 kameru dostal, když mu bylo 13 let. Ještě ten rok (1980) natočil tři filmy, "My Homelife", "Gebratenes Fleisch" a "3 mal Ulf". Následoval kreslený film s názvem "Auch Farbe Kann träumen". V patnácti letech natočil "Monster in Salzburg", na kterém poprvé pracoval s herci. Běsnící monstrum vytvořil pomocí stop-motion animace. V roce 1983 začal pracovat na "Vom Geist der Zeit" (Duch času). Dokonce ani špatné známky ve škole mu nezabránily, aby dokončil svůj celovečerní film, na kterém pracoval 14 měsíců. Aby mohl financovat své filmy, přijal v té době práci komparzisty a rekvizitáře na festivalu v Salcburku. V roce 1984 se začal zajímat o počítače a naprogramoval celou řadu jednoduchých her.  Po absolvování maturitní zkoušky na Akademickém gymnáziu v Salcburku nastoupil na Vídeňské filmové akademii, jen proto aby po několika týdnech odešel pracovat na scénáři ke sci-fi filmu, který nakonec nebyl nikdy realizován. V roce 1987 založil s dvěma partnery filmovou distribuční společnost Classic Films s cílem distribuovat především umělecké filmy. Později se stal asistentem kameramana a režiséra Johna Baileyho, se kterým v roce 1990 odešel do Hollywoodu pracovat na sci-fi komedii "The Search for Intelligent Life in the Universe". Po prodeji společnosti Classic films v roce 1991 Widrich znovu obrátil svou pozornost k počítači a možnostem, které nabízí pro vytváření umění. Jeho další velký projekt, kde působil jako vedoucí výroby, byl nový festival rakouského filmu, který se konal poprvé v roce 1993 pod názvem Diagonale. Ve druhém roce festivalu také sestavil filmovou databázi. Další databáze týkající se filmu následovaly, stejně jako práce na interaktivních CD-ROM.  V roce 1997 se začal opět více soustředit na tvorbu vlastních filmů. Vytvořil krátký film "tx-transformace", který měl velký úspěch na festivalu Ars Electronica. Také se vrátil ke svému scénáři "Heller als der Mond" (Jasnější než měsíc), který natočil v roce 1999. Film měl premiéru v roce 2000 v Rotterdamu. Jeho další projekt byl film "Copy Shop", jeden z jeho nejúspěšnější filmů doposud. Po premiéře v roce 2001 získal film 35 ocenění, byl nominován na Oscara a byl uveden v televizi a na více než 200 festivalech. Jeho další krátký, "Fast Film", byl také velmi úspěšný, získal 36 mezinárodních ocenění a byl uveden na více než 300 filmových festivalech. Následovalo velké množství multimediálních projektů pro firmy (v roce 2001 založil společnost Checkpointmedia AG) a pokračoval v produkci filmů se svou společností Virgil Widrich Film und Multimediaproduktionen GmbH. V roce 2001 spolu s dalšími filmaři spoluzaložil výrobní společnost Amour Fou Film, se zaměřením na tvorbu artových filmů mladých režisérů.  V roce 2004 byl členem poroty na festivalu Ars Electronica a stal se až do roku 2007 předsedou Asociace rakouských režisérů. Je také členem Akademie rakouského filmu. Od 2007 do 2010 učil jako profesor na Univerzitě užitých umění ve Vídni obor Digitální umění. Od roku 2010 je vedoucím profesorem postgraduálního magisterského programu Art & Science.

Filmy.

Od roku 2008 pracuje na přípravách svého celovečerního filmu "Die Nacht der 1000 Stunden" (Noc tisíce hodin). Od roku 2011 pracuje na přípravách celovečerních animovaného filmu "Micromeo", scénář ve spolupráci s Jean-Claude Carrière.

Ocenění (výběr).

za Heller als der Mond (Brighter than the Moon) (Europe 2000):  za Copy Shop (A 2001):  za Fast Film (A, LUX 2003):  pro checkpointmedia AG:

Virgil Widrich (* 16. května 1967 Salcburk) je rakouský režisér, scenárista, filmař a multimediální umělec.  Vytvořil velké množství filmů a multimediálních projektů, někdy jako součást tvůrčího týmu. Je známý především pro celou řadu krátkých filmů a multimediálních děl.

Virgil Widrich (* 16 May 1967 in Salzburg) is an Austrian director, screenwriter, filmmaker and multimedia artist.  Widrich works on a large number of films and multimedia projects, sometimes as part of a creative team. He is known especially for his numerous short films and multimedia works.


Charakteristika.

Rajka vlajková je přibližně 28 cm dlouhá a olivově hnědá. Samci mají leskle fialovou korunku, smaragdově zelená prsa a hnědá záda. Nejvýraznějším rysem samců jsou dvě dvojice dlouhých bílých chocholů, které vyplynuly z ohbí křídel. Samci s nimi dokáží hýbat. Ocasní pera mají samci poněkud krátká. Samci jsou polygamní a při námluvách se shromažďují a předvádí své letecké umění, takto si získávají samice, se kterými se spáří, o mláďata se dále nestarají. Samice mají taktéž fialovou korunku, zbytek těla mají hnědý aby neupoutával pozornost nepřátel. Vzrůstově jsou samice menší než samci, ale mají delší ocasní pera. Rajka vlajková je endemický druh, vyskytující se jen na souostroví Moluky a ve východní Indonésii a je tak nejzápadněji hnízdícím druhem rajek. Živí se především hmyzem, členovci a ovocem.

Historie.

První rajky se do Evropy dostaly díky mořeplavci Ferdinandu Magellanovi. Když byla jeho posádka v prosinci 1521 v Tidore, byl jim panovníkem z ostrova Bacan (souostroví Moluky) nabídnut dar krásných mrtvých ptáků, mořeplavci je měli předat Španělskému králi. Na základě úvah kronikáře Antonia Pigafettyho byli tito ptáci pravděpodobně rajky vlajkové. Alternativní popis představil Maximilianus Transylvanus, byl to termín Manucodiata (složenina slov: Malay Manute-Dewata, Bird of the Gods), který se používal pro rajky až do 19. století. George Robert Gray z Britského muzea pojmenoval tento druh na počest Alfreda Russela Wallace, který objevil Rajku vlajkovou v roce 1858. Po jeho původním objevu rajku vlajkovou neviděl nikdo téměř 60 let, bylo ohlášeno pouze párkrát, že tohoto ptáka někdo spatřil, ovšem žádné z těchto hlášení nebylo doloženo. Poté bylo další pozorování ohlášeno britským ornitologem Davidem Bishopem, který se domníval že objevil nový druh a pustil se do detailního pozorování.

Rajka vlajková ("Semioptera wallacii") také známá pod anglickým názvem Wallace’s Standardwing je jediný druh ptáka z rodu "Semioptera". Má dva poddruhy – "Semioptera wallacii halmaherae" a "Semioptera wallacii wallacii".

The standardwing bird-of-paradise ("Semioptera wallacii") also known as Wallace's standardwing or as the standardwing is a species of bird-of-paradise. It is the only member in monotypic genus "Semioptera".


Terminologie.

Termín „detergent“ se obvykle používá pro odlišení těchto čisticích látek od mýdla, což je sodná sůl mastných kyselin. V počátcích vývoje nemýdlových tenzidů pro komerční čisticí prostředky byl pro odlišení prosazován termín syndet, jako zkratka pro "syntetický detergent". Nikdy se však nestal populárním a navíc je nesmyslný, protože i mnoho mýdel je syntetizováno (z glyceridů). Termín "bezmýdlové mýdlo" také neměl dlouhého trvání. Používá se také termín saponát, což je starší označení pro jakýkoliv syntetický tenzid.  Přesně vymezit, co je a co není detergent, je složité. Obyčejná voda je také čisticím prostředkem (detergentem). Pravděpodobně nejčastěji používanými čisticími prostředky, jinými než je voda, jsou mýdla nebo směsi složené hlavně z mýdel. Ovšem ne všechna mýdla mají významný čisticí účinek, a naopak, i když se termíny „detergent“ a „mýdlo“ někdy zaměňují, ne každý detergent je mýdlo. Termín "detergent" se někdy používá pro označení jakéhokoli tenzidu, i když není použit k čištění. Pojem detergent má ale užší význam než obecně tenzid, detergent je totiž tenzid určený ke konkrétnímu účelu, k mytí a čištění. Někdy se jako čisticí prostředky (detergenty) označují i látky, které jsou složitější než pouhé směsi chemických sloučenin: Například o celeru se dá říct, že je detergentní pro zuby.

Historie.

Detergentních účinků určitých syntetických tenzidů si v roce 1913 všiml belgický chemik A. Reychler. První komerčně vyráběným čisticím prostředkem, který čerpal ze zmíněných pozorování, byl "Nekal", prodávaný v Německu v roce 1917, aby zmírnil nedostatek mýdla za 1. světové války. Novým budováním a pozdější přestavbou amerických továren (původně vyrábějící letecké palivo) tak, aby vyráběly tetrapropylen, používaný v čisticích prostředcích pro domácnost, došlo ke konci 40. let k rychlému růstu jejich používání. Koncem 60. let byly firmou Procter & Gamble uvedeny na americký trh biologické čisticí prostředky obsahující enzymy, které lépe odstraňují nečistoty bílkovinného původu (například od vajec).

Vlastnosti.

Syntetické tenzidy čili detergenty/saponáty jsou vyráběny z vyšších alifatických nebo aromatických uhlovodíků získaných z ropy a dehtu, ze syntetických mastných kyselin, aminů, amidů, nitrilů a dalších látek. Neporušují živočišná vlákna, nejsou citlivé na tvrdou vodu, mají vyšší dispergační schopnost, lepší smáčivost a perou v nižších koncentracích a za nižších teplot než mýdlo. Saponáty se rozdělují podle charakteru aktivní skupiny molekuly tenzidu, které mohou být:

Dopady na životní prostředí.

Detergenty mohou obsahovat řadu různých dráždivých chemických látek. Jsou obtížně biologicky odbouratelné, čímž ohrožují životní prostředí. Některé také obsahují fosfáty, jejichž únik do odpadních vod vyvolává jev zvaný eutrofizace. Podporují tak růst vodních řas, které při přemnožení škodí vodním ekosystémům.

Detergent je chemická látka určená k čištění (čisticí prostředek). Obecně termín „detergentní“ (též „deterzivní“) znamená „čisticí“ nebo „mající čisticí vlastnosti“, „detergence“ udává schopnost převádět nečistoty z pevného povrchu do roztoku. Chemicky se jedná o směs zejména tenzidů (surfaktantů, čili povrchově aktivních sloučenin) a dalších přídatných látek.

A detergent is a surfactant or a mixture of surfactants with cleansing properties in dilute solutions. These substances are usually alkylbenzene sulfonates, a family of compounds that are similar to soap but are more soluble in hard water, because the polar sulfonate (of detergents) is less likely than the polar carboxylate (of soap) to bind to calcium and other ions found in hard water.  In domestic contexts, the term "detergent" by itself refers specifically to "laundry detergent" or "dish detergent", as opposed to "hand soap" or other types of cleaning agents. Detergents are commonly available as powders or concentrated solutions. Detergents, like soaps, work because they are amphiphilic: partly hydrophilic (polar) and partly hydrophobic (non-polar). Their dual nature facilitates the mixture of hydrophobic compounds (like oil and grease) with water. Because air is not hydrophilic, detergents are also foaming agents to varying degrees.


Děj.

Melvin Udall pracuje doma ve svém bytě, živí se jako spisovatel romantických bestsellerů. Sám je však misantropický mrzout, který přísně dodržuje rituály dané obsesemi (např. se úzkostlivě vyhýbá všem čárám a rýhám), jimiž trpí. Kontakt s ním je nepříjemný téměř pro každého, kdo se s ním setká. Každé ráno snídá ve stejné restauraci u stejného stolu, přičemž si nosí vlastní plastový příbor, protože trpí mysofobií (kvůli strachu ze špíny se nedotýká lidí ani předmětů, jichž se dotkl někdo jiný). Jeho jednání jakžtakž toleruje servírka Carol Connelly, která ho obsluhuje.  Jednoho dne je Udallův soused Simon Bishop, umělec a homosexuál, přepaden a během loupeže téměř zabit. Simonův přítel Frank donutí Melvina Udalla, aby se postaral o Simonova psíka Verdella po dobu Simonovy hospitalizace. Ačkoliv se Melvin vzpírá, nakonec si k psovi vytvoří citové pouto a Verdell si jej také oblíbí. Natolik, že ztratí zájem o svého pána Simona, který je tím po návratu z nemocnice nepříjemně překvapen.  Melvinův přísně konzervativní způsob života dostane trhlinu poté, co se Carol rozhodne odejít z restaurace a najít si práci blíže k domovu, aby mohla být po ruce svému synovi Spencerovi, který trpí vážným astmatem. Melvin ji vyhledá a rozhodne se zaplatit drahou léčbu pro Spencera, aby se Carol mohla vrátit do jeho oblíbené restaurace na Manhattanu a obsluhovat ho.  Mezitím se Simon ocitá v těžké situaci, nákladná léčba způsobila jeho finanční insolvenci a opustila jej múza. Přítel Frank Simonovi navrhne, aby odjel k rodičům do Baltimore a požádal je o peníze. To se Simonovi nezamlouvá, protože otec jej zavrhl kvůli sexuální orientaci, ale nemá příliš na výběr. Protože je Frank zaneprázdněn, domluví se Simon s Melvinem, aby jej odvezl. Melvin si vymíní účast Carol (zdůvodní jí to jako projev vděku za uhrazenou léčbu synovi). Frank půjčí Melvinovi své auto, (kabriolet Saab 800 SE). V Baltimore Carol přesvědčí Melvina, aby ji vzal na večeři. Zdá se, že by mohla mezi nimi přeskočit jiskra, ale Udall způsobí další ze svých četných faux pas a rozčilená Carol kvapně odchází.  V hotelovém pokoji si Carol odloží šaty a poslouží Simonovi jako model k naskicování aktu. Simon je opět schopný tvořit. Poté se krátce sejde s rodiči. Melvin je namíchlý. Během cesty zpět vládne ve voze chladná atmosféra. V New Yorku Carol sdělí Melvinovi, že si nedovede představit společné soužití. Simon (kterého Melvin ubytoval u sebe, dokud se nezmůže na nový byt) ho však přesvědčí, aby se Carol jen tak lehce nevzdával. Spisovatel dívčích románů na jeho slova dá a jede za Carol domů, kde jí složí poklonu. Film končí happy endem, dvojice se jde spolu brzy ráno projít městem.

Soundtrack.

Soundtrack obsahuje instrumentální skladby zkomponované Hansem Zimmerem a písně nazpívané různými umělci.

Lepší už to nebude (anglicky "As Good as It Gets") je americká filmová romantická komedie z roku 1997 režiséra Jamese Lawrence Brookse. Líčí příběh misantropického spisovatele (hraje Jack Nicholson) s obsedantně kompulzivní poruchou, který se paradoxně živí psaním romantických příběhů. Své chování je ochoten změnit poté, co se blíže seznámí se servírkou Carol Connelly. Film je proložen spoustou vtipných komentářů a výroků hlavní postavy.  Filmový snímek byl příznivě přijat kritiky a obdržel nemálo nominací na filmové ceny, z nichž několik získal. Jack Nicholson získal Zlatý glóbus, cenu Satellite a Oscara za nejlepší mužský herecký výkon v hlavní roli, Helen Hunt také Zlatý glóbus, cenu Satellite a Oscara za nejlepší ženský herecký výkon v hlavní roli. Zlatý glóbus byl filmu udělen i v kategorii „nejlepší film - muzikál nebo komedie“ a cena Satellite rovněž ve stejné kategorii.

As Good as It Gets is a 1997 American romantic comedy film directed by James L. Brooks, who co-wrote it with Mark Andrus. The film stars Jack Nicholson as a misanthropic and obsessive-compulsive novelist, Helen Hunt as a single mother with a chronically ill son, and Greg Kinnear as a homosexual artist. The paintings were created for the film by New York artist Billy Sullivan.  Nicholson and Hunt won the Academy Award for Best Actor and Best Actress, respectively, making "As Good as It Gets" the most recent film to win both of the lead acting awards, and the first since 1991's "The Silence of the Lambs". It is ranked 140th on "Empire" magazine's "The 500 Greatest Movies of All Time" list.


Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky 2013

Výsledky.

Státní volební komise oficiální výsledky vyhlásila 30. října, její sdělení vyšlo pod č. 343/2013 Sb. Vítězem voleb se stala ČSSD s 20,45 % hlasů, druhé místo obsadilo hnutí ANO s 18,65 %, třetí místo připadlo KSČM se ziskem 14,91 %. Čtvrté místo si připsala TOP 09 s 11,99 %, na pátém místě skončila ODS se 7,72 %, na šestém místě hnutí Úsvit se ziskem 6,88 % hlasů a na sedmém se umístila KDU-ČSL se 6,78 % hlasů. Ostatní strany nepřekročily pětiprocentní kvórum a do sněmovny se tak nedostaly. Volební účast byla 59,48%, kdy bylo odevzdáno celkem 5 007 212 hlasů (z toho platných 4 969 984) z 8 424 227 oprávněných voličů.

Podrobné výsledky.

Mapy výsledků.

Mapy výsledků sedmi stran, které se dostaly do nové sněmovny.

Situace před volbami.

Politická krize 2013.

V reakci na červnovou aféru podal dne 17. června demisi premiér Petr Nečas. O pár dní později se strany dosavadní středopravicové koalice, tj. ODS, TOP 09 a LIDEM, dohodly na pokračování koaliční spolupráce pod vedením nové premiérky Miroslavy Němcové. Prezident republiky Miloš Zeman ale přání trojkoalice nevyslyšel a dne 25. června jmenoval premiérem bývalého ministra financí své vlády Jiřího Rusnoka. Proti tomuto kroku se bývalá trojkoalice silně ohradila, zatímco opoziční strany (ČSSD, KSČM a VV) uvítaly konec Nečasovy vlády. Dne 10. července byl Rusnokův kabinet jmenován, koalice v následujících týdnech setrvala na svém stanovisku dostat šanci pro sestavení své vlády, což odůvodňovala podporou 101 poslanců pro vznik nové vlády na půdorystu dosavadní vládní koalice. Týden po jmenování vlády se ČSSD pokusila rozpustit sněmovnu, ale na její stranu se přidalo pouze 96 poslanců (ČSSD, KSČM, VV a někteří nezařazení).  Dne 7. srpna předstoupila vláda před Poslaneckou sněmovnou s žádostí o vyslovení důvěry. Ta jí sice nebyla poměrem 93 ku 100 hlasům udělena, ale hlasování současně představovalo rozpad dosavadní parlamentní většiny ODS, TOP 09 a LIDEM. Hlasování se totiž neúčastnili dva poslanci za ODS Tomáš Úlehla a Jan Florián a v reakci na jejich rozhodnutí ze sálu před hlasováním odešla i předsedkyně strany LIDEM Karolína Peake. Krátce před hlasováním vystoupil 1. místopředseda TOP 09 Miroslav Kalousek, který oznámil, že pokud se proti Rusnokově vládě aktivně nepostaví 101 koaličních poslanců, podpoří TOP 09 konání předčasných voleb. Vzhledem k tomu, že proti Rusnokově vládě aktivně hlasovalo pouze 98 koaličních poslanců, vystoupil po hlasování předseda poslaneckého klubu TOP 09 a Starostové Petr Gazdík, který předložil seznam podpisů všech 42 poslanců TOP 09 a Starostů ke svolání mimořádné schůze k rozpuštění sněmovny.

Rozpuštění sněmovny.

Ještě během 7. srpna se sešli zástupci ČSSD a TOP 09 ohledně podání společného návrhu k rozpuštění Poslanecké sněmovny. Následující den se k návrhu připojila KSČM a posléze i Věci veřejné. Návrh na rozpuštění Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky podle čl. 35 odst. 2 Ústavy České republiky podalo celkem 126 poslanců. Předčasné volby za jediné rozumné východisko označila i předsedkyně LIDEM Karolína Peake. Z dřívějších vyjadření se pro předčasné volby vyslovili i dva poslanci strany LEV 21 a nezařazená Kristýna Kočí. Nejednoznačný byl postoj ODS. Zatímco předsedkyně sněmovny Miroslava Němcová se přiklonila ke konání voleb, naopak předseda poslaneckého klubu ODS Marek Benda oznámil v České televizi, že většina představitelů strany je proti rozpuštění sněmovny.  Mimořádná schůze Poslanecké sněmovny byla zahájena v pátek 16. srpna, byla ale hned přerušena a o rozpuštění sněmovny se hlasovalo až v následující úterý, 20. srpna. ODS se rozhodla hlasování neúčastnit a odešla ze sálu. Výjimkou byla předsedkyně sněmovny Miroslava Němcová, která hlasovala proti. Návrh usnesení k návrhu prezidentu k rozpuštění Poslanecké sněmovny byl ale přesto pohodlně schválen, když pro něj hlasovalo celkem 140 poslanců (především poslanecké kluby ČSSD, KSČM, TOP 09 a VV), proti jich bylo jen sedm.

Ústavní stížnosti.

Poslanec Petr Skokan (VV) podal 19. srpna ústavní stížnost proti způsobu svolání a průběhu schůze Poslanecké sněmovny, na které byla projednávána žádost o vyslovení důvěry vládě Jiřího Rusnoka. V ní napadl jak to, že podle jeho názoru nebyla schůze svolána řádně a včas, tak také samotný její průběh, a dožadoval se svolání nové schůze. Do doby rozhodnutí Ústavního soudu navíc navrhl, aby soud vydal předběžné opatření, kterým by prezidentu republiky zakázal reagovat na jakékoli podněty, které přijdou ze strany Poslanecké sněmovny, tedy i na návrh na její rozpuštění a vypsání nových voleb.  Kromě toho prohlásil, že k Ústavnímu soudu byla podána druhá ústavní stížnost, jejímž autorem sám není, o které ale ví, že směřuje proti rychlosti vyhlášení nových voleb. Nevyloučil, že projednání ústavních stížností může zapříčinit odklad voleb až do jara 2014. Ústavní soud však dne 4. září 2013 stížnost Petra Skokana odmítl, protože k jejímu projednání není příslušný a protože rozpuštěné sněmovně už nelze uložit žádnou povinnost.

Jednání s prezidentem republiky.

23. srpna 2013 se sešli předsedové stran, zastoupených v Poslanecké sněmovně – Bohuslav Sobotka (ČSSD), Martin Kuba (ODS), Karel Schwarzenberg (TOP 09), Vojtěch Filip (KSČM) a Vít Bárta (Věci veřejné), s prezidentem republiky Milošem Zemanem. Prezident předsedům sdělil, že volby hodlá vyhlásit na 25. a 26. října 2013 s tím, že svolá zahajující schůzi nové sněmovny na 26. listopadu 2013. Rozhodnutí o rozpuštění Poslanecké sněmovny a o vyhlášení voleb vydal 28. srpna 2013.

Harmonogram voleb a jejich příprav.

"Níže je uveden harmonogram voleb se základními termíny. Detailní harmonogram zveřejnil ve svém článku zpravodajský server ČTK."

Kandidující strany a hnutí.

K volbám do Poslanecké sněmovny v roce 2013 se přihlásilo celkem 24 politických seskupení, ve všech krajích ovšem kandidátní listiny předložilo jen 17 stran. Aktiv nezávislých občanů byl kvůli nezaplacení povinného volebního příspěvku vyřazen z volebního klání v pěti krajích, kandidovat bude jen ve čtyřech. Volební principy prázdných a blokovaných židlí (mandátů), které kandidátní listinu předložily jen ve Středočeském kraji, pak byly vyřazeny úplně, neboť nebyly ani předem zaregistrovány jako politická strana či hnutí. Podobně Československá strana socialistická (č. 19) kandidovala jen v Olomouckém kraji, ale nesplnila náležitosti přihlášky a byla proto vyřazena.

Předvolební průzkumy.

"Poslední výsledky předvolebních průzkumů mohly být zveřejněny 21. října."

Volební model.

Strany, které v prvním průzkumu získaly nad 1 % hlasů, byly Strana zelených (3,1 %), Úsvit přímé demokracie (2,9 %), LEV 21 (2,9 %), Dělnická strana sociální spravedlnosti (2,8 %), Česká pirátská strana (2,6 %), Suverenita - Blok Jany Bobošíkové (2,1 %) a Starostové a nezávislí (1,8 %). V druhém průzkumu nad 1 % hlasů získaly Suverenita (3,2 %), Strana zelených (2,8 %), Úsvit přímé demokracie (2,7 %), Česká pirátská strana (2,4 %), LEV 21 (2,0 %). Podle čtvrtého průzkumu by nad 3 % hlasů získaly Úsvit (3,7 %) a Suverenita SBB (3,3 %). Těsně pod hranicí 3 % by zůstali Piráti, Svobodní, DSSS a LEV 21.

Povolební situace.

Po volbách nastala situace, kdy se stala česká parlamentní scéna značně nepřehlednou a roztříštěnou. Na parlamentní půdu poslaly volební výsledky řadu nových hráčů, některé dokonce ve velmi silné pozici (hnutí ANO Andreje Babiše získalo přes 18,5 % hlasů, Úsvit Tomia Okamury téměř 7 %). Na druhou stranu citelně oslabily obě velké strany, jejichž soupeření i občasné pragmatické spojenectví se stalo osou stranického systému v České republice od dob jejího vzniku. ČSSD získala necelých 20,5 % hlasů, což jí sice zajistilo vítězství v těchto volbách, ale oproti očekávání, předvolebním průzkumům veřejného mínění i oproti dosavadním volebním výsledkům této strany se jednalo o překvapivě nízký zisk. ODS získala v těchto volbách 7,72 % a pouhých 16 křesel. Nově zvolený poslanec a pozdější předseda této strany Petr Fiala prohlásil: "ODS, jak jsme jí dosud znali, přestala existovat."  KSČM oproti předchozímu volebnímu období mírně posílila na bezmála 15 % a stala se třetí nejsilnější stranou. TOP 09 získala 12 %, což sama považovala vzhledem ke svému ostře neoliberálnímu proreformnímu kursu v Nečasově vládě za relativní úspěch. Do parlamentních lavic se po předchozím mimoparlamentním období vrátila KDU-ČSL (6,78 %). Tomio Okamura svou novou formaci Úsvit přímé demokracie dosáhl 6,9 % zastoupení ve Sněmovně.  Nesplnily se prognózy rekordního množství propadlých hlasů. Mimoparlamentními stranami se stala Strana zelených (3,2 % hlasů), Piráti (2,7 % hlasů) a Strana svobodných občanů (2,5 % hlasů). Překvapením byl nízký zisk SPOZ, která přitom byla páteří dosavadní (parlamentem nepodpořené) vlády Jiřího Rusnoka s neskrývanou podporou prezidenta Miloše Zemana, stejně jako necelých 0,5 % hlasů pro hnutí Jany Bobošíkové HLAVU VZHŮRU podporované nepřímo Václavem Klausem.  Prezident republiky svolal zasedání nově zvolené Poslanecké sněmovny na 25. listopadu. Toho dne 199 přítomných poslanců složilo ústavní slib.  Z povolebních jednání vzešla vládní koalice ČSSD, ANO a KDU-ČSL, která se opírá o většinu 111 poslanců z 200. Vláda byla jmenována prezidentem Milošem Zemanem 28. ledna 2014 a byla podpořena sněmovnou při hlasování o důvěře vládě 18. února 2014.

Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky se uskutečnily ve dnech 25.–26. října 2013. Tyto parlamentní volby byly předčasné. Poslanci přijali ústavní usnesení o žádosti prezidentu republiky o rozpuštění Poslanecké sněmovny podle čl. 35 odst. 2 Ústavy České republiky dne 20. srpna 2013, prezident Miloš Zeman rozpustil sněmovnu 28. srpna.  Ve volbách zvítězila Česká strana sociálně demokratická, která získala 20,45 % hlasů a 50 mandátů. Na druhém místě překvapivě skončilo ANO 2011, které získalo 18,65 % a 47 mandátů. Třetí skončila Komunistická strana Čech a Moravy, další pak bývalé vládní strany TOP 09 a Občanská demokratická strana. Do sněmovny se ještě dostaly Úsvit přímé demokracie Tomia Okamury a Křesťanská a demokratická unie – Československá strana lidová.

Early legislative elections were held in the Czech Republic on 25 and 26 October 2013, seven months before the constitutional expiry of the elected parliament's four-year legislative term.  The government elected in May 2010 led by Prime Minister Petr Nečas was forced to resign on 17 June 2013, after a corruption and bribery scandal. A caretaker government led by Prime Minister Jiří Rusnok was then appointed by the President, but narrowly lost a vote of confidence on 7 August, leading to its resignation six days later. The Chamber of Deputies then passed a motion of dissolution on 20 August, requiring new elections to be called within 60 days of presidential assent. The President gave his assent on 28 August, scheduling the elections for 25 and 26 October 2013.  The two parties gaining the most seats were the Czech Social Democratic Party (ČSSD) (50 seats) and the new party ANO 2011 (47 seats). The Communist Party of Bohemia and Moravia came third, with an increase in vote share of 3.6%. The two parties from the previous coalition government who were contesting the election, TOP 09 and the Civic Democratic Party (ODS), lost substantial numbers of seats, to finish fourth and fifth, respectively. Two other parties entered the parliament, the new party Dawn of Direct Democracy, and the Christian and Democratic Union – Czechoslovak People's Party.


Popis.

Dalbergie jsou stromy, keře i dřevnaté liány se střídavými lichozpeřenými listy. Listy jsou nejčastěji složeny pouze z několika lístků, u některých druhů jsou listy jednoduché nebo přesněji řečeno jednolisté. Lístky složených listů bývají nejčastěji střídavé, vzácně vstřícné. Palisty jsou nejčastěji drobné a opadavé. Květenství jsou často bohaté úžlabní nebo vrcholové hrozny či laty. Květy jsou spíše drobné, krátce stopkaté, s klasickou stavbou motýlokvětých rostlin. Kalich je zvonkovitý, s 5 nestejnými cípy. Koruna je nejčastěji bílá nebo zelenavá, řidčeji purpurová. Tyčinek je 9 nebo deset, jednobratrých nebo dvoubratrých. Semeník je stopkatý, s několika vajíčky a krátkou až dlouhou čnělkou s drobnou vrcholovou bliznou. Plodem je nepukavý lusk, který může mít různou podobu od ledvinovitého po čárkovitý a od tenkého křídlatého plodu typu samara až po silně dřevnatý. V plodu je nejčastěji jediné semeno, řidčeji dvě semena v jediné semenné komůrce.

Rozšíření.

Rod dalbergie zahrnuje asi 250 druhů. Je rozšířen v tropech celého světa, s četnými přesahy do subtropických oblastí. Rod je bohatě zastoupen v tropické Africe, Asii i Americe. V subsaharské Africe roste asi 60 druhů, dalších 43 vesměs endemických druhů se vyskytuje na Madagaskaru. V Asii roste celkově asi 100 druhů, největší druhová diverzita je v Indočíně (55 druhů), jihovýchodní Asii (40 druhů) a na Indickém subkontinentu (34 druhů). Z Číny je udáváno 28 druhů. Zastoupení rodu v Austrálii, Tichomoří a v Papuasii je jen malé. Do Austrálie zasahují pouze 2 původní druhy, omezené svým výskytem na sever a severovýchod kontinentu. Některé další druhy (např. "Dalbergia sissoo") v Austrálii zdomácněly.  Jediným druhem, který je rozšířen v tropech Starého i Nového světa, je "Dalbergia ecastaphyllum". Je rozšířen v Americe od Floridy po Brazílii a v tropické západní a jihozápadní Africe. Původnost výskytu v Africe bývá někdy zpochybňována. Asijský druh "Dalbergia sissoo" zdomácněl vlivem pěstování v tropech všech kontinentů.

Význam.

Dalbergie mají hospodářský význam především jako zdroj velmi ceněného tvrdého dřeva. Některé druhy mají využití v medicíně.

Dřevo.

Dalbergie jsou zdrojem velmi kvalitního a žádaného dřeva, které se vyznačuje nejen krásnou texturou a sytou barvou, ale je také tvrdé a přitom dobře opracovatelné. Některé druhy navíc příjemně voní. Povětšině se obchoduje pouze v nevelkém množství a je drahé. Celkem je z celého světa udáváno okolo 15 druhů komerčně významnějších druhů dalbergií. Větší díl dřeva pochází z divoce rostoucích stromů, neboť dalbergie roste pomalu a výtěžnost plantáží je nízká. Nadměrné kácení vedlo k silnému poklesu jejich výskytu. Většina komerčně využívaných druhů je na Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN vedena jako zranitelné, některé, např. jihoamerický druh "Dalbergia nigra", se ocitly na seznamu CITES a mezinárodní obchod s jejich dřevem je regulován.  Nejznámějším dřevem dalbergie je tzv. africký eben ("African Ebony"), nazývaný též africké černé dřevo ("African Blackwood"). Pochází z druhu "Dalbergia melanoxylon", rozšířeného na většině území subsaharské Afriky. Toto dřevo bylo používáno již za časů Starověkého Egypta. V současné době je jedním z nejvýše ceněných afrických dřev. Je velmi žádané zejména na výrobu hudebních nástrojů a jejich komponent, neboť se mimo krásného vzhledu a mechanických vlastností vyznačuje i čistotou tónu. Další využití je zejména na různé nástroje, upomínkové a umělecké předměty a nábytek. V Africe se na lokálních tržištích často nabízejí různé skulptury z ebenového dřeva, často i se zachovanou kontrastní světlou bělí. Africký eben je velmi drahé dřevo, v roce 2000 stál metr krychlový tohoto dřeva v průměru přes 10000 amerických dolarů. Největšími vývozci jsou Tanzanie a Mosambik.  Dalbergie "Dalbergia sissoo" pochází ze severní Indie, kde roste při úpatí Himálají. V současnosti se pěstuje v řadě asijských a afrických zemí a místy i zplaňuje. Zlatohnědé až tmavě hnědé jádrové dřevo je tvrdé, pružné, dobře opracovatelné a velmi dekorativní. Je používáno k nejrůznějším účelům, na ozdobné předměty, k výrobě luxusního nábytku, vycházkových holí, držadel a podobně. Je obchodováno nejčastěji pod jménem "Sissoo", řidčeji jako indické růžové dřevo ("Indian Rosewood"). Podobné využití má i dřevo "Dalbergia latifolia", pocházející z tropické Asie od Indie a Nepálu po Indonésii. Oba druhy jsou též používány jako stínící stromy (např. na kávových plantážích) a k znovuzalesňování erodovaných půd.  Mnohé druhy dalbergií pocházejí z Madagaskaru. Některé druhy, zejména "Dalbergia greveana", "D. baronii" a "D. louvelii", poskytují velmi kvalitní dřevo s krásnou barvou i strukturou, ceněné zejména na výrobu hudebních nástrojů. Další využití je např. na marketerie, sportovní náčiní, výrobu nábytku a různé drobnější předměty, např. držadla a dřevěné prvky v luxusnějších automobilech. Tato dřeva jsou obchodována pod názvem "Madagascar Rosewood" nebo také "Madagascar Palisander" a jednotlivé druhy většinou ani nejsou rozlišovány. Z dalších madagaskarských druhů se v menší míře obchoduje také se dřevem "Dalbergia chapelieri", "D. chlorocarpa", "D. hildebrandtii", "D. madagascariensis", "D. mollis", "D. monticola", "D. purpurascens" a "D. trichocarpa". Kvalitní dřevo má celá řada dalších madagaskarských druhů dalbergií, náležejících mezi ohrožené dřeviny, neboť se jedná o místní endemity s omezeným areálem výskytu.  Také v tropické Americe náležejí dalbergie mezi komerčně významná dřeva. Ze Střední Ameriky pochází "Dalbergia stevensonii", obchodovaná pod názvem "Honduras Rosewood". Mezi další využívané středoamerické druhy náleží "Dalbergia retusa" a "D. tucurensis". Brazilský druh "D. nigra" na trzích známý pod názvem "Jacaranda", je v současné době na seznamu CITES a je nahrazován jinými dřevy.

Lékařství.

Dalbergie "Dalbergia melanoxylon" je v různých afrických zemích používána při ošetřování celé řady onemocnění, zejména průjmů, parazitárních onemocnění a také jako afrodiziakum. Madagaskarský druh "Dalbergia chapelieri" je používán v tradiční medicíně při léčení parazitárních onemocnění, úplavice a průjmů a pro usnadnění porodů. Kůra se používá k barvení. Také dřevo "D. louvelii" je používáno v tradiční medicíně při léčení bilharziózy a malárie. Druh "Dalbergia greveana" je na jihozápadním Madagaskaru považován za posvátný a pasta ze dřeva aplikovaná na tvář je používána proti různým neduhům. Kůra "Dalbergia latifolia" je v indické tradiční medicíně používána při ošetřování trávicích potíží, průjmů, lepry a proti parazitům. Mezi další druhy využívané v indické medicíně náleží "Dalbergia lanceolaria", "D. sissoides", "D. sissoo", "D. sympathetica" a "D. volubilis".

Dalbergie ("Dalbergia") je rod rostlin řazený do čeledi bobovité ("Fabaceae"). Jsou to stromy, keře i liány s nenápadnými květy a lichozpeřenými listy, rozšířené v tropech celého světa. Mnohé druhy poskytují velmi ceněné dekorativní dřevo, známé jako rosewood nebo palisandr. Některé druhy dalbergií jsou také používány v místní medicíně.

Dalbergia is a large genus of small to medium-size trees, shrubs and lianas in the pea family, Fabaceae, subfamily Faboideae. It was recently assigned to the informal monophyletic "Dalbergia" clade (or tribe): the Dalbergieae. The genus has a wide distribution, native to the tropical regions of Central and South America, Africa, Madagascar and southern Asia.


Stavba.

Stavba této třídy byla objednána roku 1943. Původně bylo objednáno 46 ponorek, ale po skončení války byl jejich počet snížen na 16. Jejich kýly byly založeny v letech 1943–1945 a do služby byly zařazeny v letech 1945–1948. Rozestavěné ponorky "Ace" a "Achates" byly použity jako cvičné cíle. Dalších plánovaných 20 člunů nebylo ani objednáno.  Jednotky třídy "Amphion":

Konstrukce.

Ponorky byly dvoutrupé koncepce. Hloubka ponoru byla až 500 stop. Výzbroj tvořil jeden 102mm/40 kanón QF Mk.XXII, jeden 20mm protiletadlový kanón a deset 533mm torpédometů. Čtyři torpédomety byly na přídi, dva na zádi a čtyři byly externí. Neseno bylo celkem 20 torpéd. Kromě deseti torpéd nabitých v torpédometech bylo šest náhradních torpéd na přídi a čtyři na zádi. Pohonný systém tvořily dva diesely (Vickers, Admiralty) o výkonu 4300 hp a elektromotory o výkonu 1250 hp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 18,5 uzlu na hladině a 8 uzlů pod hladinou.

Modifikace.

Palubní 102mm kanón Mk.XXII byl později odstraněn. Na části ponorek jej nahradil 102mm/33 kanón QF Mk.XXIII.  V letech 1955–1956 byla na ponorce "Artful" provedena větší modernizace, zaměřená na zlepšení výkonů ponorky při plavbě pod hladinou. Do roku 1960 byly obdobně modernizovány její sesterské ponorky, vyjma "Aurochs" (poslední "Affray" se už dříve potopila při nehodě). Mimo jiné byla zvětšena kapacita baterií, byl upraven tvar trupu a velitelská věž dostala proudnicový tvar. Odstraněny byly kanóny, záďové a externí torpédomety, takže ponorce zůstala šestice 533mm torpédometů v přídi. Neseno bylo až 18 torpéd Mk.8, které později nahradila torpéda Mk.23. Alternativně mohlo být naloženo 18 min Mk.2, nebo 26 min Mk.5. Instalován byl vyhledávací a navigační radar a sonary typů 186, 187 a 197.  Ponorka "Aeneas" byla zapůjčena společnosti Vickers pro testování protiletadlového raketového kompletu SLAM ("Submarine-Launched Airflight Missile"). Na věži ponorky bylo instalováno čtyřnásobné odpalovací zařízení řízených střel Blowpipe, které měly ponorku chránit především proti vrtulníkům. Po úspěšných testech byla ponorka vrácena a uvedena do původního stavu.

Třída Amphion (jinak též třída A) byla třída diesel-elektrických ponorek postavených pro britské královské námořnictvo za druhé světové války. Celkem bylo postaveno 16 ponorek této třídy. Třída byla vyvinuta jako zvětšená verze ponorek třídy "T" pro operace na Dálném Východě proti Japonsku. Pro bojové nasazení za druhé světové války ale nebyly dokončeny včas. Vyřazeny byly v letech 1967–1977. Ponorka "Alliance" byla zpřístupněna jako muzejní loď.

The Amphion" class (also known as the "A" class and Acheron" class) of British diesel-electric submarines were designed for use in the Pacific War. Only two were completed before the end of hostilities, but following modernisation in the 1950s, they continued to serve in the Royal Navy into the 1970s.


Výskyt.

Rozšíření tohoto druhu je, vyjma polárních a pouštních oblastí, téměř celosvětové. Pochází z Euroasie a severní Afriky, na ostatní území (např. do Ameriky nebo Pacifiku) se rozšířil druhotně. Je velmi přizpůsobivý teplotním podmínkám, úspěšně roste jak v zamrzajících jezerech, tak i v přehřátých mělkých vodách v tropech, daří se mu i v brakické vodě. Obvykle se vyskytuje od planárního do submontánního stupně, v Asii byl pozorován i v nadmořské výšce okolo 4000 m.  V České republice roste od nížin až do podhůří (cca 600 m n. m.) roztroušeně až hojně. Nejlépe mu vyhovují líně tekoucí a nevysychající stojaté vody s bahnitým nebo písečným dnem. Vyskytuje se především v rybnících, slepých ramenech řek, zatopených lomech a pískovnách, ve vodních kanálech a v pomalých údolních částech řek bohatých na živiny.  Nejlépe prospívá ve vodě s hloubkou 0,2 až 3 m; tehdy rostlina spolehlivě doroste k hladině, kde po silném rozvětvení lodyhy vytvoří velkou listovou plochu k jímání slunečního svitu. Pokud koření v hloubkách okolo 5 a více metrů, nedoroste jeho lodyha mnohdy k vodní hladině a vytváří na pohled neduživé submersní rostliny trpící nedostatkem světla.

Popis.

Vytrvalá vodní rostlina s 3 až 4 mm silnou lysou lodyhou dlouhou 0,2 až 3 m, v tropických oblastech až 6 m, která se po celé délce rozvětvuje. Křehká lodyha s kolaterálními cévními svazky vyrůstá z plazivého, článkovaného, mělce v bahně kořenícího oddenku a je porostlá listy sestavenými nejčastěji do čtyřčetných přeslenů a mívá bělavou nebo načervenalou barvu. Ponořené olivově zelené listy, obvykle 1 až 2,5 cm dlouhé, jsou pro dobrý styk s vodou rozděleny do 13 až 38 tuhých, protistojných, nitkovitých segmentů o délce 1,5 až 2,5 cm a šířce 0,1 až 0,3 mm.  Ze ztlustlých částí lodyh splývajících pod hladinou vyrůstají nad hladinu mnohokvěté konečné klasy 5 až 16 cm dlouhé, které se na začátku doby kvetení vztyčují. Čtyřčetné květy rostou v přeslenech po čtyřech z paždí drobných listenů. Spodní listeny jsou zpeřeně dělené nebo zpeřeně rozeklané a mnohdy delší než květy, hořejší převážně celokrajné jsou kratší než květy a širší než delší. V nejspodnějších 3 až 4 přeslenech jsou samičí květy bez kališních lístků a s jen nepatrnými korunními, semeník mají čtyřpouzdrý (v pouzdru je po jednom vajíčku) a na krátkých čnělkách čtyři obvykle zakřivené, chlupaté, narůžovělé nebo nahnědlé blizny dozrávající dříve než se začnou uvolňovat pylová zrna z prašníků samčích květů téhož květenství. V horních přeslenech jsou samčí květy s trojúhelníkovými, brzy opadávajícími kališními lístky a prohnutými červenými korunními lístky a s osmi žlutozelenými krátkými, obdiplostemonickými tyčinkami s prašníky 1 až 1,5 mm dlouhými. Uprostřed klasu bývají květy oboupohlavné. Rostlina rozkvétá obvykle v období od června do září.  Květy jsou nenápadné a drobné, opylovány jsou větrem. Květ je k tomu uzpůsobený, blizny jsou velké, tyčinky snadno pohyblivé a lehounký pyl je lehce rozprášitelný. Po opylení klesne květenství na hladinu a tam zůstává, než dozrají plody. Semeník opyleného květu se přetvoří v suchou, kulovitou, asi 2 až 3 mm velkou peckovici s bradavičkami a čtyřmi rýhami, ta se později poltí na čtyři jednosemenná merikarpia, která klesnou na dno.

Rozmnožování.

Rozmnožuje se semeny nebo kořenícími oddělky svých lodyh. Z jednoho květenství se obvykle vyvine 12 až 40 semen s dlouhou dormancí, nová rostlina z nich ale vyroste jen zřídka. Nejvíce se rozmnožují odlomky svých lodyh, které jsou proudem vody zanášeny na volná místa. Hlavně po odkvětu se z rostlin uvolňují úlomky, které rychle vytvářejí vláskové kořínky; ty po klesnutí na dno zakoření a vytvoří tak základ pro novou rostlinu. Dospělé rostliny se v pozdním létě a na podzim rozpadávají a na dně rozkládají. Fragmenty nových lodyh s kořínky a novými listy obvykle přezimují u dna.

Význam.

V ČR ani v Evropě nejsou, až na výjimky, s rozšířením stolístku klasnatého zásadní problémy. Svou zápornou vlastnost, zastiňování vodní hladiny, obvykle vyvažuje poskytováním vhodného úkrytu pro čerstvě vykulený rybí potěr a pro rozmnožování drobného hmyzu, který je vhodnou potravou pro větší vodní živočichy.  V Severní Americe, kde byl ve volné přírodě objeven až v roce 1940, se zavlečený stolístek klasnatý stal nepříjemnou invazní rostlinou, která v mnoha oblastech zcela pokrývá vodní hladinu. Potlačuje růst původních druhů a zcela pozměňuje vlastností stanoviště tím, že svým rozkladem snižuje hladinu kyslíku obsaženého ve vodě. Znemožňuje také využívat mnohé vodní plochy pro rekreační účely jako plavání, veslování, rybolov apod.

Externí odkazy.

Stolístek klasnatý ("Myriophyllum spicatum") je vodní rostlina rostoucí ve stojatých i pomalu tekoucích vodách, která dokáže za příhodných podmínek kolonizovat téměř celou vodní plochu. Propletenými lodyhami vytváří husté, vícepatrové rohože, které zastiňují ostatní rostliny a snižují množství kyslíku ve vodě.

Myriophyllum spicatum (Eurasian watermilfoil or spiked water-milfoil) is native to Europe, Asia, and north Africa, but has a wide geographic and climatic distribution among some 57 countries, extending from northern Canada to South Africa. It is a submerged aquatic plant, grows in still or slow-moving water, and is considered to be a highly invasive species.


Životopis.

Narodil se v lotyšské Rize do ruské šlechtické rodiny. V roce 1915 byla jeho rodina, kvůli probíhající první světové válce, donucena přestěhovat se do Moskvy.  Zpočátku měl problémy dostat se na studia kvůli svému šlechtickému původu, několik členů jeho rodiny se také stalo obětí velkých sovětských represí ve 30. letech 20. století. On sám nakonec úspěšně vystudoval fyziku a matematiku na Moskevské státní univerzitě, toto studium ukončil 24. července 1931. Poté pracoval v Ústředním aerodynamickém institutu SSSR, kde se věnoval práci na studiu a popisu nežádoucích oscilací při letu u leteckých podvozků a předních částí trupů letounů a jimi vyvolaných autodestrukci, které tehdy byly příčinou celé řady tehdejších leteckých katastrof.  V roce 1937, ve svých 26 letech, se stal doktorem věd a profesorem Moskevské univerzity. V roce 1943 se stal členem-korespondentem Akademie věd SSSR a ředitelem jeho 1. výzkumného ústavu na Odboru leteckého průmyslu, v roce 1946 byl jmenován akademikem, Později vedl Ústav aplikované mechaniky (v roce 1966 se z něj stal Institut aplikované mechaniky, dnes pojmenovaný po něm) a Steklovův matematický ústav. V letech 1961–1975 působil ve funkci prezidenta Akademie věd Sovětského svazu. Byl členem celé řady zahraničních akademií věd (československé, polské, rumunské, mongolské, maďarské, německé, saské). Byl i čestným členem Americké akademie umění a věd a britské Královské akademie v Edinburghu.  Zabýval se zejména aerodynamikou a hydrodynamikou, stal se hlavním teoretikem sovětské kosmonautiky. Teoreticky se zabýval tryskovým pohonem a raketovými motory, nadzvukovou dynamikou proudění plynů, dále také tepelnou fyzikou a technikou proudění kapalin a plynů.  V matematice vytvořil základy teorie aproximací, zde zejména teorií stejnoměrné aproximace funkcí komplexní proměnné mnohočleny a racionálními funkcemi (teorie okrajových vlastností analytických funkcí). Věnoval se i teorii okrajových úloh eliptických rovnic, pracoval také na problémech numerické matematiky.  V roce 1954 společně se Sergejem Koroljovem a Michailem Tichonravovem zaslal dopis sovětské vládě, ve kterém navrhoval vývoj sovětské umělé družice Země, což nakonec vedlo k vypuštění první družice Sputnik 1. V roce 1955 se stal předsedou sovětského výboru pro kosmonautiku při Akademii věd SSSR.  Jeho poslední vědecké práce byly věnovány stavbě raketoplánu Buran.  Zemřel v 67 letech, sovětská vláda mu uspořádala státní pohřeb a byl pohřben u Kremelské zdi na Rudém náměstí v Moskvě.

Rodina.

Pocházel z ruské šlechtické rodiny. Jeho dědeček z matčiny strany Alexander Nikolajevič Skvorcov, byl generálem pěchoty, hrdina z kavkazské války, druhý dědeček Michail Fomič Keldyš (1839–1920) byl armádním lékařem, který to dotáhl až na hodnost generála. Jeho babička Natalia Keldyšová (rozená Brusilovová) byla sestřenice proslulého ruského generála Alexeje Brusilova. Jeho otec Vsevolod Michailovič Keldyš (1878–1965) byl významný vojenský stavbař a armádní pedagog (generálmajor), který se stal jedním z autorů metod pro výpočet pevnosti železobetonu, byl i spoluautorem návrhu projektu Moskevského kanálu a Moskevského metra. Jeho starší sestra Ludmila Keldyšová (1904-1976) byla známá matematička a jeho první učitelka matematiky.  Jeho synovci Leonid Keldyš a Sergej Novikov se stali významnými sovětskými matematiky a fyziky.

Mstislav Vsevolodovič Keldyš (, Riga, Lotyšsko, Ruské impérium – 24. června 1978, Moskva, Sovětský svaz) byl význačný sovětský vědec, matematik, fyzik a pedagog, v letech 1961–1975 předseda Akademie věd SSSR, jeden z hlavních teoretiků sovětského kosmického programu, blízký spolupracovník Sergeje Koroljova, profesor Moskevské univerzity, člen ústředního výboru Komunistické strany Sovětského svazu, od roku 1962 také poslanec Nejvyššího sovětu SSSR.

Mstislav Vsevolodovich Keldysh (; – 24 June 1978) was a Soviet scientist in the field of mathematics and mechanics, academician of the USSR Academy of Sciences (1946), President of the USSR Academy of Sciences (1961–1975), three times Hero of Socialist Labor (1956, 1961, 1971), fellow of the Royal Society of Edinburgh (1968). He was one of the key figures behind Soviet space program. Among scientific circles of USSR Keldysh was known with epithet "the Chief Theoretician" in analogy with epithet "the Chief Designer" used for Sergey Korolyov.


Život.

Osobní život.

Jejími rodiči byli George Pisier, vysoký úředník francouzské koloniální říše a Paula Caucanas. V 80. letech 20. století oba rodiče spáchali v průběhu dvou let nezávisle na sobě sebevraždu.  Jejími sourozenci jsou Évelyne Pisier, univerzitní profesorka politologie a Gilles Pisier, významný francouzský matematik.  Částečně vyrůstala v koloniích, kde byl její otec guvernérem. Po středoškolském studiu na dívčím lyceu "Lycée Albert-Calmette" v Nice absolvovala studium práv a politologie na Univerzitě v Nice, i když se těmto oborům nikdy v životě dál nevěnovala.  Během svého života byla dvakrát vdaná. Z druhého manželství měla dvě děti, Mathieua a Iris.

Kariéra.

Začátky její kariéry jsou spojeny s režisérem Françoisem Truffautem, který si jí pro její vzhled vybral pro svůj krátkometrážní film "Antoine et Colette". S Truffautem spolupracovala ještě několikrát později. Velmi rychle jí do svých filmů začali obsazovat tehdejší „umělečtí“ režiséři, jako například Alain Robbe-Grillet, Luis Buñuel, Jacques Rivette nebo mladý André Téchiné.  I když její umělecký rozběh byl pozvolnější, v letech 1976 a 1977 získává na prvních ročnících udělování Césarů za své výkony ocenění pro herečku ve vedlejší roli.  Kromě umělecky stavěných filmů hrála také v komerčně úspěšných titulech, jako "Tělo mého nepřítele" v roce 1976 s Jean-Paulem Belmondem nebo "Eso es" z roku 1982, opět s Belmondem. O rok později si zahrála poměrně známém, cynicky zaměřeném filmu "Cena za nebezpečí".  Dětství, prožité v Nové Kaledonii jí inspirovalo k napsání románu "Le Bal du gouverneur", vydaného v roce 1984. O několik let později, v roce 1990, jej upravila a natočila podle něj stejnojmenný film, s Kristin Scott Thomas v hlavní roli.

Smrt.

Okolnosti její smrti nejsou jasné. Hereččino tělo bylo nalezeno na dně bazénu v jejím domě. Přesnou příčinu smrti nedokázala určit ani pitva. Dalším šetřením bylo zjištěno, že pravděpodobně neutonula, což zvýšilo pravděpodobnost srdečního infarktu nebo sebevraždy.  Je pohřbena ve městě Sanary-sur-Mer ve Francii.

Marie-France Pisier (10. května 1944 Da Lat, Francouzská Indočína, dnes Vietnam — 24. dubna 2011 Saint-Cyr-sur-Mer, Var) byla francouzská divadelní a filmová herečka, scenáristka a režisérka.

Marie-France Pisier (10 May 194424 April 2011) was a French actress, screenwriter, and director. She appeared in numerous films of the French New Wave and twice earned the national César Award for Best Supporting Actress.


Život.

Podobně jako Josquin des Prés, jehož byl přítelem a spolužákem, pocházel Jean Mouton ze severovýchodní Pikardie. Studoval v Saint-Quentinu spolu s Josquinem, kde se získal titul magister puerum.  Kolem roku 1483, se stal vedoucím zpěvákem v Nesle, a zde také přijal kněžské svěcení. Od roku 1499 řídil po dva roky pěvecký sbor při katedrále v Amiens, aniž byl jmenován kapelníkem. Poté se stal kanovníkem katedrály v Thérouanne, aby roku 1501 získal místo v kolegiátním kostele sv. Ondřeje v Grenoblu, který však roku 1502 bez svolení opustil. Není pochyb o tom, že důvodem k odchodu z rodného kraje byl vstup do služeb francouzské koruny jako zpěvák. Stal se členem kapely Anny Bretaňské (manželky Ludvíka XII.), který se roku 1509 přimluvil, aby mu byl udělen kanonikát u svatého Ondřeje v Grenoblu.  Oblíbený hudebník Anny Bretaňské, již královny Francie, v jejích službách podnikl cestu do Grenoblu a roku 1505 se stal dvorním kapelníkem. Roku 1510, v jedno ze svých motet, "Non nobis domine", oslavuje narození dcery Ludvíka XII. a Anny. Po smrti Anny Bretaňské v roce 1514, (k této události napsal motet "Quis dabit"), se stal kapelníkem také ve službách Ludvíka XII., poté Františka I.

Půsboení v Itálii.

Když odjížděl do Milána, měl již díky svému příteli Josquinovi v Itálii již několik let velmi dobré jméno. Skládal hudbu pro slavnostní příležitosti, jako např. Boloňský mír v roce 1515 a stal se tak oblíbeným italským skladatelem, zejména na dvoře ferrarského vévody, stejně jako v Římě, či Benátkách. Stal se za svého života po Josquinovi nejkopírovanějším a nejvydávanějším skladatelem počátku 16. století, zejména v Itálii.  Byl zvolen za kanovníka u sv. Quentina v roce 1518, kde také roku 1522 zemřel. Dostalo se mu kolegiátních poct Saint-Quentin, a zde byl také pohřben. Na jeho hrobě je nápis:  Byl zmiňován takovými tvůrci, jako např. Rabelais, v úvodu "Čtvrté knihy" z roku 1552, či Pierrem Maillardem v "Tons et discours sur les modes de musique" z roku 1610. Jeho hudební vliv na římské či benátské skladatele očividný (Adrian Willaert, taktéž rodák z Pikardie, jehož dílo je příliš rozsáhlé, aby byl jeho odkaz přenesen), že je považován za jednoho z otců těchto dvou renesančních škol. Jeho dílo je dodnes provozováno papežskou kapelou v Římě.

Jean Mouton, původním jménem Jean de Hollingue, byl francouzský hudební skladatel, narodil se poblíž Sameru kolem roku 1459 a zemřel v Saint-Quentinu 30. října 1522. Jeho jméno se v některých ortografiích vyskytuje jako Jehan de Hollingue či Houllingue.

Jean Mouton (c. 1459 – 30 October 1522) was a French composer of the Renaissance. He was famous both for his motets, which are among the most refined of the time, and for being the teacher of Adrian Willaert, one of the founders of the Venetian School.