Mládí.

Ferdinand se narodil v Neapoli a vyrůstal v palácích v Portici a Casertě. Od mala byl vyučován latině, francouzštině a němčině, ale více než pár frází se do konce života z těchto jazyků nenaučil. Měl také problémy s výukou počtů. V oblasti vzdělávání byl nejúspěšnější v psaní, kde jeho učitel poukazoval na hezký rukopis. Vynikal ovšem v plavání, v lovu a jízdě na koni. Britský velvyslanec v Neapoli jej popisoval jako málo jemnocitného, vzteklého a vzpurného. Král měl bledou, podlouhlou tvář, v niž dominoval nos – a proto se mu přezdívalo "Il re nasone", „král Nosatec“ – měl široká ústa, živý pohled a drobnou, ale robustní postavu. Ferdinand měl rád zvířata a tak po královském paláci volně pobíhalo množství psů, koček, králíků a poletovali papoušci.  V roce 1759 jeho otec abdikoval a Ferdinand se v souladu s úmluvami stal králem. Do jeho plnoletosti za něho vládla regentská rada v čele s Toskáncem Bernardem Tanuccim. Tento schopný muž chtěl většinu moci soustředit ve svých rukou, a proto zanedbával další vzdělání mladého krále a podporoval jej údajně v jeho zálibě v zábavách, požitcích a lenosti, nikoliv ve vzdělávání a vládě. Přesto již roku 1778 lze ocenit Ferdinandovo rozhodnutí adaptovat část královského paláce v San Leuciu u Caserty na hedvábnickou manufakturu.

Vláda.

Král neapolsko-sicilský.

Ferdinandovo dětství skončilo v roce 1767 a jeho prvním počinem bylo vyhnání jezuitů. Následujícího roku se oženil s rakouskou arcivévodkyní Marií Karolinou, druhou nejmladší dcerou královny Marie Terezie a císaře Františka I. Štěpána. Dle manželské smlouvy se směla Marie Karolina po narození prvního syna účastnit zasedání státní rady a královna tohoto politického vlivu využila.  Tanucci, který královně odporoval, byl v roce 1777 ze svých funkcí odvolán. V roce 1779 byl velitelem námořnictva jmenován Angličan sir John Acton, který podporoval Marii Karolinu ve snaze vymanit se ze španělského vlivu a sblížit se s Rakouskem a Velkou Británií. Po vypuknutí Francouzské revoluce v roce 1789 nebyl neapolský dvůr v rozporu s Francií a královna dokonce sympatizovala s některými revolučními myšlenkami, ale když byli v roce 1793 popraveni francouzský král a královna, její mladší sestra, připojilo se Neapolsko k protifrancouzské koalici. Když v roce 1798 vstoupili Francouzi do Říma, uprchla královská rodina na lodi admirála Nelsona na Sicílii. Během plavby loď přepadla bouře a náročnou cestu nepřežil králův nejmladší syn Albert, který zemřel na vyčerpání.

Boje o Neapol.

V lednu 1799 obsadili Francouzi i Neapol. Když o několik týdnů později byli Napoleonovi vojáci odvoláni do severní Itálie, král Ferdinand využil situace, narychlo sestavil armádu a pod vedením kardinála Ruffa ji vyslal dobýt zpět pevninskou část království. S podporou britského dělostřelectva se v květnu 1800 podařilo dosáhnout Neapole. Král se vrátil do města brzy poté a vypořádal se s lidmi, kteří spolupracovali s Francouzi. Když začala válka mezi Francií a Rakouskem, Ferdinand sice v roce 1805 podepsal smlouvu o neutralitě, nicméně krátce poté se spojil s Rakouskem a umožnil anglicko-ruským vojskům vstoupit do Neapole. Po bitvě u Slavkova vyslal Napoleon armádu do jižní Itálie a Ferdinand byl nucen znovu uprchnout do Palerma (23. ledna 1806), kam byl brzy následován manželkou a dětmi.  Dne 14. února 1806 obsadila Napoleonova vojska Neapol, prohlásila Bourbony za zbavené trůnu a Napoleonův bratr Josef byl prohlášen neapolským králem. Ferdinand nadále vládl na Sicílii za britské podpory. Na Sicílii existoval parlamentní systém již delší dobu a lord William Bentinck, britský ministr financí, trval na reformě ústavy dle britského a francouzského typu. Ferdinand se faktické moci vzdal, syna Františka jmenoval regentem a královna na naléhání Bentincka odešla do exilu v Rakousku, kde v roce 1814 zemřela.

Král Obojí Sicílie.

Po porážce v neapolské válce byl sesazen z trůnu v Neapoli Joachim Murat a Ferdinand se v roce 1815 vrátil na trůn, ale byl pod vlivem Rakouska a Rakušan hrabě von Westmeath byl dokonce vrchním velitelem armád. Po příští čtyři roky vládl Ferdinand jako absolutistický monarcha a nepřipouštěl ústavní reformy.  Potlačování liberálních názorů však vedlo k šíření vlivu tzv. karbonářů, kteří v té době zaujali velkou část armády. V červenci 1820 vypukla vojenská vzpoura a Ferdinand byl donucen k podpisu ústavy. Oproti tomu vzpoura na Sicílii byla úspěšně potlačena neapolskými vojáky. Úspěch revoluce v Neapoli velmi znepokojil Svatou alianci, která se strachovala šíření podobných nálad do dalších italských států, případně do celé Evropy. Král byl přesvědčen kancléřem Metternichem a ten vyslal rakouskou armádu do Neapole na „obnovení pořádku“. Dne 7. března 1821 byli u Rieti neapolští revolucionáři poraženi rakouskými vojsky, která následně vstoupila do Neapole. Po vítězství Rakušanů král rozpustil parlament, tvrdě potlačoval liberály a pronásledoval karbonáře. Rakouský hrabě Ficquelmont byl jmenován velvyslancem v Neapoli a jako takový prakticky řídil správu země a posiloval rakouský vliv. Ferdinand I. zemřel v roce 1825 jako čtyřiasedmdesátiletý po šedesáti šesti letech vlády.

Manželství a potomci.

Ferdinand se 7. 4. 1768 oženil s druhou nejmladší dcerou královny Marie Terezie, arcivévodkyní Marií Karolinou. Měli spolu celkem osmnáct dětí:  Necelé tři měsíce po smrti své první ženy se král Ferdinand 27. listopadu 1814 oženil se 44letou Lucií Migliaccio. Toto morganatické a skandální manželství bylo bezdětné a Lucie přežila Ferdinanda o pouhý jeden rok.

Ferdinand I. (12. ledna 1751, Neapol – 4. ledna 1825, Neapol), byl v letech 1816–1825 prvním králem Obojí Sicílie, před tím vládl od roku 1759 v Neapolském království jako král Ferdinand IV. a v Sicilském království jako Ferdinand III. Z trůnu byl za dobu své vlády sesazen v Neapoli celkem dvakrát: poprvé během revoluce v roce 1799 a podruhé Napoleonem Bonapartem v roce 1805.  Ferdinand byl třetím synem krále Karla III. Španělského a jeho manželky Marie Amálie Saské. V roce 1759 zemřel ve Španělsku král Ferdinand VI. a Karel, v té době neapolský a sicilský král, jej následoval jako král španělský. Trůn v Neapoli přenechal třetímu synovi Ferdinandovi, protože nejstarší Filip byl mentálně postižený a druhorozený Karel se stal následníkem trůnu ve Španělsku. Ferdinand I. je zakladatelem neapolsko-sicilské linie rodu Bourbonů.

Ferdinand I (12 January 1751 – 4 January 1825), was the King of the Two Sicilies from 1816, after his restoration following victory in the Napoleonic Wars. Before that he had been, since 1759, Ferdinand IV of the Kingdom of Naples and Ferdinand III of the Kingdom of Sicily. He was also King of Gozo. He was deposed twice from the throne of Naples: once by the revolutionary Parthenopean Republic for six months in 1799 and again by Napoleon Bonaparte in 1805.  Ferdinand was the third son of King Charles VII of Naples and V of Sicily by his wife, Maria Amalia of Saxony. On 10 August 1759, Charles succeeded his elder brother, Ferdinand VI, becoming King Charles III of Spain, but treaty provisions made him ineligible to hold all three crowns. On 6 October, he abdicated his Neapolitan and Sicilian titles in favour of his third son, because his eldest son Philip had been excluded from succession due to illnesses and his second son Charles was heir-apparent to the Spanish throne. Ferdinand was the founder of the cadet House of Bourbon-Two Sicilies.


Klubová kariéra.

Chelsea.

Traoré působil v mládežnických týmech francouzského klubu AJ Auxerre. 31. října 2013 bylo oficiálně oznámeno, že podepsal smlouvu na 4½ roku s anglickým top klubem Chelsea FC. Za A–tým debutoval 16. září 2015 v zápase Ligy mistrů proti Maccabi Tel Aviv (4:0, 13 minut). Svůj první gól si připsal 31. ledna 2016 v FA Cupu proti MK Dons (1:5, 33 minut). O dva týdny později se trefil i v Premier League, když v zápase proti Newcastle United zvyšoval skóre na 5:0 pro domácí (5:1, 40 minut).

Vitesse (hostování).

V lednu 2014 odešel hostovat do nizozemského partnerského klubu Vitesse. Za půl roku nastřílel ve Vitesse 3 branky a připsal si 1 asistenci. Odehrál 17 utkání. Ve Vitesse zůstal i pro sezónu 2014/15, ve které vstřelil ve 37 zápasech 16 branek a na dalších 7 přihrál. Poté se vrátil zpět do Chelsea.

AFC Ajax.

V létě 2016 se vrátil zpět do Nizozemska, tentokrát ovšem jeho cesta vedla do předního klubu Eredivisie, AFC Ajaxu.

Reprezentační kariéra.

Zúčastnil se Mistrovství světa hráčů do 17 let 2009 v Nigérii, kde Burkina Faso vypadla v osmifinále se Španělskem poměrem 1:4. Na turnaji vsítil jeden gól, 31. října se v základní skupině D podílel na vítězství svého týmu 4:1 nad Kostarikou. S burkinafaským týmem do 17 let participoval na Mistrovství Afriky do 17 let, kde Burkina Faso získala po výhře 2:1 nad Rwandou svůj první titul v této kategorii. Traoré na šampionátu třikrát skóroval (dvakrát v základní skupině A proti Egyptu a jednou v semifinále proti Kongu).  V seniorské reprezentaci Burkiny Faso debutoval ve věku 15 let v roce 2011. První reprezentační branku vstřelil 14. srpna 2013 v přátelském zápase proti domácímu Maroku (výhra 2:1).  Zúčastnil se Afrického poháru národů 2012, kde Burkina Faso nepostoupila ze základní skupiny B (skončila bez bodu na čtvrtém místě). Zúčastnil se i Afrického poháru národů 2015 v Rovníkové Guineji.

Bertrand Isidore Traoré (* 6. září 1995, Bobo-Dioulasso, Burkina Faso) je fotbalový záložník z Burkiny Faso, který v současné době působí v klubu Olympique Lyon  Jeho starším bratrem je fotbalista Alain Traoré. Společně se v dresu burkinafaského národního týmu zúčastnili Afrického poháru národů 2012 v Gabonu a Rovníkové Guineji.

Bertrand Isidore Traoré (born 6 September 1995) is a Burkinabé professional footballer who plays as a forward for Ligue 1 club Lyon and the Burkina Faso national team.  After beginning his career at Auxerre, he finished his development at Chelsea, and made his debut in a one-and-a-half-year loan at Vitesse in the Eredivisie. After a season in the Premier League with Chelsea, he was loaned back to the Netherlands to play for Ajax in 2016, and a year later signed for Lyon for €10 million.  A full international from the age of 15, Traoré represented Burkina Faso at three Africa Cup of Nations tournaments.


Výskyt.

Tato rostlina se vyskytuje téměř v celé Evropě kde je centrum jejího rozšíření, dále je zaznamenána v oblastí Kavkazu, v Malé, Střední a jihozápadní Asii, v Číně i na indickém subkontinentu. Roste také v Severní a Střední Americe. V Česku vyrůstá roztroušeně, lze ji spatřit hlavně na jihu severních Čech a ve střední a jižní Moravě, je vázána na planární a kolinní polohy.  Pro svůj zdárný růst potřebuje tento helofyt až hygrofyt podmáčená nebo přímo bahnitá stanoviště s humózním nebo písčitým podkladem, je ale tolerantní k vysychání a zasolení, snáší eutrofní vody. Nejčastěji roste ve vodách stojících nebo jen málo proudících, například u břehů rybníků a pomalu tekoucích odvodňovací kanálů, někdy bývá i dominantním druhem pobřežních porostů v dolních úsecích malých vodních toků.

Popis.

Vytrvalá rostlina s článkovaným výběžkatým oddenkem, kterým je ukotvena v bahně, z kterého vyrůstá až přes 0,5 m vysoká lodyha jenž bývá přímá nebo vystoupavá, rozvětvená, dutá, na průřezu oblá a po povrchu jemně rýhovaná. Lodyha je porostlá lichozpeřenými listy rozdílnými dle toho, zda jsou převážně submerzní nebo emerzní. Nečetné pod hladinou ponořené listy jsou trojitě až čtyřnásobně zpeřené a mají lístky úzce čárkované. Listy rostoucí nad hladinou jsou jednoduše zpeřené, mívají obvykle 4 až 9 párů přisedlých lístků podlouhle kopinatých až vejčitých a po obvodě nepravidelně pilovitých, jsou tmavozelené a lesklé a 1,5 až 5 cm dlouhé a 1 až 2,5 cm široké. Směrem vzhůru se listy zmenšují.  Protistojně listu vyrůstá složený, krátce stopkatý složený okolík, mívající v průměru 4 až 6 cm, tvořený 10 až 20 okolíčky. Okolík mívá obal nejčastěji složený ze 3 až 6 podlouhlých nebo kopinatých listenů dlouhých 5 až 20 mm. Okolíčky, velké 2 až 3 cm, s nestejně dlouhými stopkami, mají obalíčky tvořené listeny 5 až 8 mm dlouhými a mívají 10 až 20 oboupohlavných, pětičetných květů. Jejich drobné kališní lístky jsou šídlovité, bílé korunní lístky asi 1 mm dlouhé jsou v obrysu srdčité a na vrcholu mírně vykrojené. Čnělka je dlouhá asi jako korunní lístky, někdy mívají květy ve středech okolíčků 2 až 3 čnělky. Potočník kvete v červnu až srpnu.  Plodem jsou téměř kulovité, dlouze stopkaté, sivohnědé dvounažky velké asi 2 mm. Bývají z boku zmáčknuté, na každé polovině mají pět niťovitých žeber a na vrcholu pět znatelných zoubků po kališních lístcích.

Ohrožení.

V ČR se počet stanovišť příznivých pro růst potočníku stále snižuje. Je to způsobeno především rozsáhlou meliorací, odvodňování terénních sníženin nebo napřimováním říčních koryt. "Červeným seznamem cévnatých rostlin České republiky" je proto považován za druh téměř ohrožený který je nutno dále sledovat (C4a).

Taxonomie.

Někdy bývá potočník vzpřímený dělen do dvou poddruhů:

Externí odkazy.

Potočník vzpřímený ("Berula erecta") je v České republice poměrně málo se vyskytující vlhkomilná rostlina průměrně půl metru vysoká s bílým okoličnatým květenstvím. Je to jediný druh rodu potočník, patřícího do čeledi miříkovitých.

Berula erecta, known as lesser water-parsnip or cutleaf waterparsnip or narrow-leaved water-parsnip, is a member of the carrot family. Growing to around tall, it is found in or by water. It is widespread across much of Europe, Asia, Australia, and North America.  "Berula erecta" has a hollow stem. Underwater leaves consist of compound with thread-like lobes; leaves above the surface of the water are flatter and broader. The plant produces many small white flowers in a compound umbel.


Geografie.

Bormio leží v horní části údolí Valtellina na řece Adda. Přes čtyři průsmyky je možno dostat se na další místa:

Historie.

Díky své poloze v Alpách a horkým termálním pramenům je místo dlouhodobě oblíbené. Cestovali sem už příslušníci římské aristokracie. Většina lázeňských pramenů je využívána doposud. Město se rozprostírá okolo historických míst Piazza Cavour a Via Roma, jež ležela na obchodní stezce mezi Benátkami a Švýcarskem. Bormio tak disponuje zachovalým středověkým středem města. Nad městem stojí zřícenina hradu Castello di San Pietro. První zmínky o něm pocházejí z doby před rokem 1200 a dobyt byl roku 1376, z čehož se již nikdy nevzpamatoval. Těsně pod hradem je zřícenina kostela svatých Petra a Pavla, který byl postaven po zničení hradu a roku 1817 vyhořel.

Alpské lyžování.

Bormio je také známé lyžařské středisko, kde jsou pravidelně pořádány závody Světového poháru v alpském lyžování. V letech 1985 a 2005 zde byla uspořádána mistrovství světa v alpském lyžování. Okolo města se nachází řada sjezdovek s celkovou délkou přes 50 km. Nejdelší sjezdovka je dlouhá 6 km. Je zde také 14 lyžařských vleků a řada lyžařských škol.  Do ski areálu patří kromě samotného Bormia na svazích Cima Bianca ještě další menší lyžařská střediska San Colombano a Santa Caterina Valfurva.  Na sjezdovce Pista Stelvio, která je pojmenována po průsmyku Stelvio, jsou pravidelně pořádány závody Světového poháru v alpském lyžování. Jedná se o jednu z nejnáročnějších sjezdovek na světě a v rámci závodů světového poháru o druhou nejdelší sjezdovku po trati Lauberhorn ve švýcarském Wengenu. V sezóně světového poháru 2010/2011 měla sjezdovka na délce 3270 m celkové převýšení 1010 m.

Bormio (lombardsky "Bormi", rétorománsky "Buorm") je město a obec v italské provincii Sondrio v oblasti Lombardie. Leží nedaleko státní hranice se Švýcarskem v Italských Alpách. Je známé především jako lyžařské středisko, kromě toho se zde nacházejí také horké termální prameny soustředěné v lázních Bagni Vecchi, Bagni Nuovi a Terme di Bormio. V roce 2010 zde žilo přes čtyři tisíce obyvatel.

Bormio (, , ) is a town and "comune" with a population of about 4,100 located in the Province of Sondrio, Lombardy region of the Alps in northern Italy.  The centre of the upper Valtellina valley, it is a popular winter sports resort. It was the site of the Alpine World Ski Championships in 1985 and 2005, and annually hosts the Alpine Ski World Cup. In addition to modern skiing facilities, the town is noted for the presence of several hot springs that have been tapped to provide water to three thermal baths.


Papežská ferula.

Papežská ferula je pastýřská hůl vyhražena papežovi.  Namísto toho, aby byla na horním konci zatočená, jako jsou pastýřské hole biskupů, nachází se na jejím konci kříž, někdy trojramenný. Trojramenný kříž zatím naposledy použil papež Jan Pavel II. při oslavách jubilea Svatého roku 1983.  Od pontifikátu Pavla VI. do pontifikátu Benedikta XVI. se používala ferula vytvořená italským sochařem Lello Scorzellim, která byla zakončena ukřižovaným Kristem namísto prostého kříže. Nicméně od Květné neděle roku 2008 začal Benedikt XVI. feruli Pia IX. s křížem na horním konci, která je lehčí a pohodlnější do ruky. Dne 28. listopadu 2009 Benedikt XVI. však nahradil i tuto feruli novou, osobně darovanou od "Circolo San Pietro", která je také opatřena křížem, ale je ještě lehčí než ferula Pia IX. Tato nová papežská hůl je i praktičtější.  Papež František v prvních dnech svého pontifikátu používal feruli Benedikta XVI. Při příležitosti své intronizace římským biskupem v Lateránské bazilice 7. dubna 2013 však použil pastýřskou hůl Pavla VI. s úmyslem střídat ji při příštích bohoslužbách s ferulí Benedikta XVI.  Při bohoslužbě na Lampeduse 8. července 2013 byla použita ferula, kterou vyrobil místní tesař ze zbytků dřevěných lodí migrantů, kdy dřevěné horizontální rameno kříže tvoří dvě vytesané ryby a srdce, zatímco svislá osa znázorňuje pět bochníků chleba. Jednalo se o ztvárnění biblického motivu z Janova evangelia, kdy Ježíš zázračně rozmnožil pokrm a nasytil zástupy.  Při mši ve Veranu 1. listopadu téhož roku, byla místo toho použita ferula, dílo sochaře – římského zlatníka z Trastevere, Maurizia Lauriho, s titulem "Crux gloriosa" (Kříž slávy), darovaná 3. října 2014 při soukromé audienci. Kříž byl vyroben ze dřeva kaoby, bronzu a stříbra vytěžených v Hondurasu neinvazivní těžbou, která je citlivá k životnímu prostředí a místním zvyklostem.

Ferula.

Insignie ferula či ferula comune je udělována farářům, kteří získali čestný titul probošta a biskupským vikářům. Ferula má také ještě použití v ambrosiánském ritu.  Ferula comune se také používá jako patriarchální hůl jak u katolíků, tak i u ortodoxních křesťanů arménského obřadu; a používá se také v pravoslavném byzantském ritu.  V amrosiánském ritu feruli používá také ten, kdo předsedá kapitule kanovníků; a partikulárním právem, také jednotliví kanovníci, když předsedají farnímu kostelu jehož nesou titul.  Používají ji, i když velmi zřídka, probošti farností latinského ritu diecézí "Como", "Lugano" a "Novara". V této naposled jmenované diecézi ji užívá také farář "Caltignaga", který je jediným farářem, u něhož se udržel titul "prefekt".

Liturgické použití ferule.

Liturgické chvíle při mši, kdy by měl celebrant držet feruli (v levé ruce) jsou:

Ferula ("Ferula comune") nebo také papežská ferula je insignie, kterou používá papež při liturgii. Jedná se o tyč, na jejímž horním konci je kříž (různého typu) nebo krucifix (na rozdíl od biskupské berly, která má horní konec šnekovitě zavinutý).

The papal ferula (from Latin "ferula", 'rod') is the pastoral staff used in the Catholic Church by the pope. It is a rod with a knob on top surmounted by a cross. It differs from a crosier, the staff carried by other bishops of Latin-rite churches, which is curved or bent at the top in the style of a shepherd's crook.


Historie.

Kapelu Nerf Herder založili v roce 1994 tři hudebníci – zpěvák a kytarista Parry Gripp, baskytarista Charlie Dennis a bubeník Steve Sherlock. Jméno skupiny odkazuje na sci-fi ságu Hvězdných válek, konkrétně na rozhovor Princezny Leiy a Hana Sola v . Nerf je fiktivní mimozemský dobytek a jejich pasáci jsou označováni souslovím Nerf Herder. Dennis však kapelu opustil hned vzápětí po vydání svého prvního eponymního alba "Nerf Herder" v roce 1996 a nahradil ho Pete Newbury. Spolu s ním přišel do kapely jako druhý kytarista Dave Ehrlich a od té doby je skupina čtyřčlenná. Newbury však ve skupině setrval jen jeden rok, a poté ho nakrátko nahradil kytarista Marko DeSantis (nyní hrající v kapele Sugacult), než do kapely přistoupil na delší dobu Justin Fisher.  Během roku 1999 požádali Nerf Herder vydavatelství Arista Records, jestli by mohli z kontraktu odejít, na rozhodnutí vydavatele museli však velmi dlouho čekat. Po rozvázání spolupráce vydali v roce 2000 ve vydavatelství Honest Don's Records (patřící pod Fat Wreck Chords) své druhé studiové album s názvem "How to Meet Girls". V červenci 2001 pak kapela vydala EP album s názvem "My E.P.", a to ve vydavatelství My Records Joeyho Capea z kapely Lagwagon. Třetí studiové album "Amercian Cheese" vyšlo ve vydavatelství Honest Don's v srpnu 2002.  Nerf Herder si také zahráli v dubnu 2003 v jedné z posledních epizod seriálu "Buffy, přemožitelka upírů", jehož znělku sami napsali. Jednalo se o díl „Opuštěná“, kde hostovali jako poslední kapela ve fiktivním baru Bronz. Během turné na podporu alba "American Cheese" došlo ke změně sestavy, Fishera nahradil kytarista kapely The Rentals Ben Pringle. Fisher odešel, aby mohl založit vlastní kapelu. Krátce po koncertní sérii se kapela rozpadla. Oficiálně nebylo ukončení kariéry oznámeno, frontman Gripp však později na stránkách kapely uvedl, že původní členové se začali věnovat vlastním pracím. Gripp během této doby skládal reklamní znělky, které nakonec vydal na vlastním albu "For Those about to Shop, We Salute You". Jedná se o konceptuální album s 51 skladbami, které napodobují různé hudební styly.  V roce 2005 kapela znenadání znovu obnovila činnost, a to v původní tříčlenné sestavě Gripp, Dennis, Sherlock. Trio začalo pravidelně hrát na koncertech až nakonec v květnu 2007 oznámili vydání čtvrtého studiového alba skupiny, zatím však beze jména. Gripp navrhoval název "Browneton", ostatní však návrh nepodpořili, a tak následně album vyšlo v 29. dubna 2008 ve vydavatelství Oglio Records pod názvem "Nerf Herder IV". Kapela nahrála celkem 13 písní pro nové album, uveřejněno jich bylo pouze dvanáct. Krátce po jeho vydání přišel do kapely klávesista a kytarista Linus of Hollywood, bývalý člen Size 14 a stálý přítel a producent texaské kapely Bowling for Soup. Společně s ním se skupina Nerf Herder vydala na koncertní sérii po západním pobřeží USA, a poté na turné do Japonska. V roce 2009 z kapely opět odešel Dennis a nahradil ho předchozí baskytarista Ben Pringle.

Hudební styl a vzory.

Kapela hraje žánr, který lze definovat jako pop rock. Hudební kritik Steve Huey označil styl skupiny jako post-grunge s prvky pop punku; řazeni bývají rovněž mezi kapely alternativního rocku, hlavně díky spolupracím s vydavatelstvími Arista a Honest Don's, která s alternativně rockovými kapelami převážně spolupracují. Mark Jerkins z The Washington Post napsal, že se jedná o desátou kalifornskou neo-punkovou kapelu. Sami členové kapely svůj styl označují jako geek rock (geek punk) nebo také nerd rock, což může vycházet i ze samotného jména ovlivněného sci-fi filmovou sérií, a které Gripp označil za skvělé a elegantní jméno.  Steve Huey ve své recenzi přirovnal kapelu ke skupinám Weezer, Descendents a The Dead Milkmen. Podle Grippa kapelu nejvíce ovlivnili NOFX a dále skupiny vydavatelství Honest Don's Weezer a Rush. Jistý vliv měly i hard rockové legendy Van Halen, jimž jako poctu Nerf Herder složili úspěšný singl.

Členové.

Časová osa.

Světlejší barva na ose značí období neaktivity.

Diskografie.

Kompilace.

Na následujících kompilačních albech se kapela prezentovala pouze jednou písní, žádná z nich však nebyla na vlastních studiových albech ani EP nahrána.

Nerf Herder je americká pop punková hudební skupina, která vznikla v roce 1994 v Santa Barbara v Kalifornii. Kapelu založila původně trojice hudebníků Parry Gripp (zpěv, kytara), Charlie Dennis (basová kytara) a Steve Sherlock (bicí). Dnes ovšem kapelu tvoří čtyři muži, na Dennisově pozici dnes hraje Ben Pringle a kvartet doplňuje kytarista, klávesista a producent Linus of Hollywood. Členové kapely svůj styl označují jako „geek rock“. Skupina je známá pro svůj osobitý hudební styl, který se vyznačuje jednoduchými moderními melodiemi s nádechem punku a často vtipnými, někdy až pubescentními texty. Jejich motivem bývají i odkazy na pop-kulturní scénu. Kapelu si lidé spojují hlavně s hudební znělkou k televiznímu seriálu "Buffy, přemožitelka upírů", kterou její členové složili. Dalším úspěchem byl singl „Van Halen“, který byl vydán jako pocta stejnojmenné americké skupině a byl často hrán v rádiu, kapela Nerf Herder díky němu získala kontrakt s vydavatelstvím Arista Records.

Nerf Herder is an American rock band from Santa Barbara, California, formed in 1994 by Parry Gripp (vocals, guitar), Charlie Dennis (bass) and Steve Sherlock (drums). They describe themselves as a "geek rock" band, and are known for simplistic modern punk-style songs with frequently humorous, juvenile, and pop-culture-referencing lyrics. They are the inventors of the "nerdcore" music subgenre, a reference to bands from Oxnard who called themselves "Nard"-core, which Gripp updated in the mid-90s to explain Nerf Herder and their nerdy influences.  Their 1997 single "Van Halen", a tribute to the band of the same name, received significant radio airplay and led to their first major record deal with Arista Records. They also composed and performed the theme music to the television series "Buffy the Vampire Slayer."


Klubová kariéra.

Pantilimon je odchovancem rumunského klubu CS Aerostar Bacău. V roce 2006 přestoupil do FC Politehnica Timișoara.  Sezónu 2011/12 strávil na hostování v anglickém top klubu Manchester City FC, kde měl po odchodu Shay Givena do Aston Villy dělat brankářskou dvojku za Joe Hartem. Nicméně v anglické Premier League si během ní nepřipsal ani jeden zápas. Po sezóně do Manchesteru City přestoupil za 3 miliony £ a podepsal smlouvu do roku 2016. V sezóně 2012/13 vychytal v FA Cupu čtyři zápasy s čistým kontem po sobě, čímž se odvděčil trenéru City Robertu Mancinimu za důvěru v pohárových zápasech.  Sezónu 2013/14 zahájil 24. září 2013 vítězstvím 5:0 proti Wiganu v Anglickém ligovém poháru. O pět týdnů později 30. října dostal další příležitost v téže soutěži proti Newcastle United a opět neobdržel žádný gól, přispěl tak k výhře 2:0 a postupu mezi nejlepších osm týmů. Tři dny poté 2. listopadu mu dal trenér Manuel Pellegrini příležitost k debutu v Premier League, který skončil velkým úspěchem, Manchester City rozdrtil doma Norwich City 7:0 a pro Pantilimona to bylo třetí čisté konto v řadě. K jeho nominaci na zápas přispěla mimo jeho výborných výkonů i slabší forma brankářské jedničky Joe Harta.  V červnu 2014 odešel do jiného anglického klubu Sunderland AFC, kde podepsal čtyřletou smlouvu. V lednu 2016 přestoupil se Sunderlandu do jiného anglického prvoligového klubu Watford FC.

Reprezentační kariéra.

Pantilimon reprezentoval Rumunsko v mládežnických kategoriích.  V rumunském reprezentačním A-mužstvu debutoval 19. listopadu 2008 v přátelském zápase proti hostující Gruzii, kde nastoupil na hřiště do druhého poločasu za nepříznivého stavu 0:1 místo brankáře Bogdana Lobonța. Rumuni utkání stihli otočit a zvítězili 2:1. Trenér rumunského národního týmu Anghel Iordănescu jej vzal na EURO 2016 ve Francii. Rumunsko obsadilo se ziskem jediného bodu poslední čtvrté místo v základní skupině A, Pantilimon byl náhradním brankářem a neodchytal na šampionátu ani jedno utkání.

Costel Fane Pantilimon (* 1. února 1987, Bacău, Rumunsko) je rumunský fotbalový brankář a reprezentant, který hraje v anglickém klubu Nottingham Forest.  Se svou výškou 202 cm je nejvyšším fotbalistou v anglické Premier League. Oba jeho rodiče jsou hluchoněmí.

Costel Fane Pantilimon (; born 1 February 1987) is a Romanian professional footballer who plays as a goalkeeper for Omonia on loan from English club Nottingham Forest and the Romania national team.  He began his career at Politehnica Timișoara, becoming their first-choice goalkeeper. In 2011, he signed for Manchester City, initially on loan, as back-up for Joe Hart. Pantilimon was first choice for City in the 2013–14 League Cup, which they went on to win. He then remained in the Premier League with Sunderland, spending one-and-a-half seasons there before a transfer to Watford in 2016.  Pantilimon has been a full international for Romania since 2008, and was selected for UEFA Euro 2016.


Klubová kariéra.

Daniel Carvajal se narodil v Leganés, předměstí Madridu. Ve svých deseti letech nastoupil do mládežnické akademie Realu Madrid, kde se postupně propracoval až do rezervního týmu v roce 2010.  11. července 2012 podepsal pětiletou smlouvu s německým klubem Bayer 04 Leverkusen, jejíž součástí byla výkupní klauzule pro případ, že by jej Real chtěl koupit zpět. Do Bayeru přestoupil za 5 milionů eur a po jedné sezóně jej Real vykoupil za 6,5 milionu eur zpět.  Za Leverkusen debutoval v německé Bundeslize 1. září 2012 v domácím zápase proti SC Freiburg (výhra 2:0). Dostal se zároveň do "jedenáctky kola" vyhlašované magazínem "Kicker" (šlo o 2. kolo). Během sezóny odehrál celkem 32 ligových zápasů a vstřelil jeden gól (25. listopadu 2012 proti Hoffenheimu – výhra 2:1, šlo o vítězný gól). Po sezóně se dostal v hlasování fanoušků se 16 % na třetí místo mezi nejlepšími pravými obránci Bundesligy (před ním skončili vítězný Acuto Učida z FC Schalke 04 a Philipp Lahm z Bayernu Mnichov).  Po výborných výkonech v Německu aktivoval Real Madrid výkupní klauzuli a Carvajal se v červenci 2013 stěhoval do A-mužstva slavného španělského klubu. Ligový titul v sezóně 2013/14 sice nezískal (vyhrálo jej Atlético Madrid), ale stal se vítězem Ligy mistrů UEFA po finálové výhře 4:1 po prodloužení v derby právě nad Atléticem Madrid. Rovněž vyhrál s Realem Copa del Rey 2013/14 (španělský pohár).

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Carvajal reprezentantoval Španělsko v mládežnických kategoriích. Zúčastnil se Mistrovství Evropy hráčů do 19 let 2011 v Rumunsku, kde mladí Španělé porazili ve finále Českou republiku 3:2 v prodloužení.  Také reprezentoval na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let v Izraeli, kde Španělé získali zlaté medaile po finálové výhře 4:2 nad rovesníky z Itálie.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Španělska přezdívaném "La Furia Roja" debutoval 4. 9. 2014 v přátelském zápase proti domácímu týmu Francie (prohra 0:1).

Daniel Carvajal Ramos [danijel karvachal rámos] (* 11. ledna 1992, Leganés, Španělsko) je španělský fotbalový obránce a reprezentant, který v současnosti hraje za španělský klub Real Madrid.

Daniel Carvajal Ramos (; born 11 January 1992) is a Spanish professional footballer who plays as a right back for Real Madrid and the Spanish national team.  Having risen through the Real Madrid youth ranks, he spent a season with Bayer Leverkusen before breaking into the first team in 2013, going on to win various domestic and international honours including four Champions League trophies.  At youth international level, Carvajal won the 2011 European Championship with the under-19 team and the 2013 edition with the under-21 side. He made his senior debut in 2014, representing the nation at the 2018 FIFA World Cup.


Historie.

Místní hrad vybudovaný na hranici s polským Slezským vévodstvím ve vzdálenosti přibližně 1,5 kilometru jihovýchodně od města je prvně zmiňován v roce 1247. Tou dobou majitel zdejšího území český král Václav I. přenechal Horní Lužici míšeňskému biskupovi Konrádu I. Wallhausenu. Strategický význam pevnosti poklesl s vybudováním hradu Czocha, k čemuž došlo počátkem 14. století.  První písemná zmínka o obci se objevila roku 1329, kdy vzniklo Slezské knížectví knížete Jindřicha I. Javorského. Po jeho úmrtí roku 1346 přešlo území pod správu Českého království. Roku 1434 obec zdevastovalo husitské vojsko. Postihly ho také povodně a požár. Následně probíhala přestavba města a jeho rozšiřování především po silnici směrem na český Frýdlant. Město, které je centrum výroby tkaniny, obdrželo roku 1515 trhové právo.  Pojmenování Marklissa se objevilo roku 1574. Roku 1635 Pražský mír snížil obchodní styky mezi Saskem a Horní Lužicí. Hospodářskému rozvoji města pomohlo usazování českých protestantů prchajících před útlakem z Habsburských Čech. Na základě Vídeňského kongresu, který se konal po napoleonských válkách roku 1815, došlo k začlenění jihovýchodních částí Horní Lužice k Prusku, v němž se stalo součástí Slezské provincie.  Roku 1871 se město spolu s celým Pruskem stalo součástí Německé říše. Protože se město nacházelo východně od linie Odra–Nisa, připadlo na rozhodnutím postupimské konference konané po druhé světové válce v roce 1945 k Polsku. Původní německé obyvatelstvo odtud bylo odsunuto a nahrazeno polským obyvatelstvem, které se sem přistěhovalo převážně z oblasti tzv. Kresů (tj. východní části předválečného Polska, tvořícího dnes území Ukrajiny, Běloruska a Litvy).

Partnerská města.

Leśna má partnerskou smlouvu s těmito sídly:

Leśna ( "") je město na jihozápadě Polska v Dolnoslezském vojvodství (v okrese Lubań). Ve vzdálenosti asi 3 kilometru od centra města se nachází hranice s Českou republikou. Město je středem správní oblasti (gmina) pojmenované podle města (Gmina Leśna). Městem protéká řeka Kwisa. V roce 2006 žilo ve městě 4752 obyvatel.

Leśna () is a town in Lubań County, Lower Silesian Voivodeship, in south-western Poland, close to the Czech border. It is the seat of the administrative district (gmina) called Gmina Leśna. As of 2019, the town has a population of 4,439.


Životopis.

Kyrylo Genyk se narodil v Berezive, v Haliči. Jeho otec Ivan tam byl starostou obce, matka se jmenovala Anna, rozená Percovyčová.  Své studium začal v Kolomyji. Později se přestěhoval do města Ivano – Frankivsk. Bakalářské studium ukončil ve Lvově a následně se v roce 1879 stal učitelem v okrese Nadvirna. V roce 1882 se vrátil do své rodné vesnice a založil tam školu. Během 80. let 19. století se začal věnovat mlynářství a založil sdružení producentů. V roce 1890 byl zvolen do městského výboru ve městě Kolomyja.  Genyk se setkal s Osipem Oleskivem, mužem který podporoval imigraci Ukrajinců do Kanady. Oleskiv jej požádal, aby se k němu přidal, vedl druhý kontingent Ukrajinců v Kanadě a pomohl jim s usídlením. Genyk, spolu se svou ženou a čtyřmi dětmi, nabídku přijal a společně s dalšími šedesáti čtyřmi Ukrajinci odešel 22. června 1896 do Québeku. Vedl svůj kontingent nejdříve do Winnipegu a potom do Stuartburnu v Manitobě, místa, které je považováno za domov první ukrajinsko-kanadské komunity v západní Kanadě.  V srpnu téhož roku požádal o trvalý pobyt v Stuartburne, ale brzy změnil názor a přestěhoval se do Winnipegu. Tentýž měsíc ho Oleskiv doporučil na ministerstvo vnitra jako imigračního zaměstnance, kterým se Genyk v září stal. V rámci své náplně práce se setkával s novými ukrajinskými přistěhovalci v Québeku, povzbuzoval je, aby používali anglický jazyk a vzdávali se starých zvyků. Pokud to bylo nutné, působil i jako jejich poradce. Jeho vytíženost se dramaticky zvýšila s výrazným navýšením počtu přistěhovalců z Ukrajiny. V roce 1898 se tak stal prvním Ukrajincem, jehož zaměstnávala kanadská vláda na plný úvazek.  V roce 1899 založil ve svém domě Taras Shevchenko Reading Hall (Čítárna Tarase Ševčenka) a o čtyři roky později začal vydávat první noviny tištěné v ukrajinském jazyce v Kanadě. Jmenovaly se Канадский фермер (Kanadský farmář). Přestože nebyl nábožensky založen, věřil, že křesťanská denominace by měla existovat nezávisle na řecko-ortodoxních a rusko-ortodoxních normách. Proto v letech 1903 až 1904 založil ve spolupráci s winnipežskými presbyteriánskými kněžími tzv „Nezávislý řecký kostel“. V roce 1911, po volbách, v nichž Genykova oblíbená liberální strana ztratila většinu, přišel o své pracovní místo a ukončil působení ve veřejné správě. Žil potom nějaký čas v USA. Později se vrátil do Winnipegu, kde 12. února 1925 zemřel.  V té době se stal v ukrajinsko-kanadské komunitě známým pod přezdívkou „Car Kanady“.

Kyrylo Genyk, ukr. Кирило Геник, ang. Cyril Genik (1857 Bereziv, Ukrajina - 12. únor 1925 Winnipeg, Kanada) byl ukrajinsko - kanadský imigrační pracovník. Je významnou národní historickou osobností.

Cyril Ivanovich Genik (, 1857 – February 12, 1925) was a Ukrainian-Canadian immigration agent. He is a Person of National Historic Significance.


Princip.

Karbidka je složena ze dvou komor, horní komory s vodou a dolní komory s karbidem vápenatým. Když se část vody z vodní komory dostane do komory s karbidem vápenatým, začne vznikat acetylen chemickou reakcí:  Vzniklý acetylen je pak odváděn na hořák, zatímco hydroxid vápenatý zůstává na dně komory jako odpad v podobě šedivé mazlavé hmoty.  Podle způsobu dávkování vody se karbidky dělí na dva typy:  Mezi nádobkou s acetylenem a hořákem bývá filtr, vyráběný nejčastěji z pěnového polyesteru nebo z polyamidu.  Zejména u přenosných svítilen byl nejčastěji hořák přidělán přímo na těle nádob pro výrobu acetylenu, ale není to pravidlem. Novější přenosné jeskyňářské karbidky nabízejí připevnění hořáku na přilbu, acetylen je k němu pak veden hadičkou od vyvíječe acetylenu připevněného například na opasku. Podobně při využívání karbidových svítilen na domovní osvětlení býval vyvíječ umístěn mimo dům, kam byl do svítidel plyn přiveden v trubkách.

Využívání.

Dějiny rozvoje karbidových svítilen začínají v devadesátých letech devatenáctého století po objevu levného způsobu výroby karbidu vápenatého v roce 1892 Thomasem Willsonem. První hornickou karbidovou svítilnu si nechal patentovat 28. srpna 1900 Frederic E. Baldwin v New Yorku. A Gustaf Dalén objevil počátkem dvacátého století Dalénovo světlo.  Zpočátku bylo použití karbidových svítilen poměrně rozmanité, včetně veřejného nebo domovního osvětlení, ale postupně byly vytlačovány elektrickým osvětlením . Déle se udržely u pohyblivého nebo odlehlého osvětlení, kde nabízely poměrně dobrou výdrž při přijatelné váze a dokázaly tím konkurovat elektrickému světlu, které vyžadovalo těžké baterie. To se týkalo třeba osvětlení majáků, mechanických návěstidel, ale zpočátku také osvětlení dopravních prostředků (např. světlomety prvních automobilů Ford Model T) a také kapesních svítilen. Významné bylo používání karbidek v těžebním průmyslu, kde na mnoha místech patřily k standardní výstroji havířů, a v jeskyňářství.  Přetrvávající obliba u jeskyňářů byla dána několika výhodami karbidek. Jednak už sama reakce, při níž vzniká acetylen, vyrábí také teplo, takže je možné se o lampu ohřát a bránit tím podchlazení, jednak je karbidky možné vyrobit bez použití feromagnetických kovů, které by ovlivňovaly osvěcovaný kompas, jednak hořící acetylen vytváří výrazné saze, kterými je snadné dělat si pomocné orientační značky, a jednak má acetylenové světlo výhodnou barevnou teplotu. Na druhou stranu jsou zde nebezpečí, která plynou z toho, že se jedná o otevřený oheň, a není tady možné bezpečně karbidku používat zároveň s lany, která by od ní mohla chytit. Pokud se v podzemní prostoře nalézá výbušný plyn, může karbidka způsobit jeho výbuch (a v hornictví k takovým nehodám docházelo). Kromě toho je poměrně náročná na přísun kyslíku, kterého může být v malých prostorách nedostatek a člověk ho potřebuje k dýchání, a navíc při nedostatku kyslíku za nepříznivých podmínek při spalování vzniká jedovatý oxid uhelnatý. Samotný acetylen, pokud by unikal a nehořel, je narkotický. Proto s nástupem lehkých a levných čelovek se světelnými diodami došlo k ústupu používání karbidových svítilen i v amatérském jeskyňářství.

Karbidka neboli karbidová svítilna je označení plynové svítilny, u které je zdrojem světla hoření acetylenu, který je vyráběn přímo ve svítilně reakcí vody s karbidem vápenatým.

Carbide lamps, or acetylene gas lamps, are simple lamps that produce and burn acetylene (CH) which is created by the reaction of calcium carbide (CaC) with water (HO).  Acetylene gas lamps were used to illuminate buildings, as lighthouse beacons, and as headlights on motor-cars and bicycles. Portable acetylene gas lamps, worn on the hat or carried by hand, were widely used in mining in the early twentieth century. They are still employed by cavers, hunters, and cataphiles. Small carbide lamps called "carbide candles" or "smokers" are used for blackening rifle sights to reduce glare. They are used because of the sooty flame produced by acetylene.


Klubová kariéra.

Tătărușanu zahájil svou profesionální fotbalovou kariéru v druholigovém rumunském klubu CS Juventus București v sezóně 2003/04.  Po třech sezónách odešel do klubu ACF Gloria Bistrița, za nějž odehrál necelé tři sezóny (včetně hostování zde) a odchytal celkem 45 utkání v Lize I. V květnu 2008 jej koupil prestižní rumunský klub z hlavního města FC Steaua București, který jej ještě rok ponechal v Glorii na hostování pro sezónu 2008/09 (ve Steaui chytal pravidelně kolumbijský brankář Róbinson Zapata). V červnu 2009 se Tătărușanu připojil k A-týmu Steauy a po odchodu Zapaty do tureckého Galatasaray SK se stal jednotkou týmu. 16. července 2009 debutoval v evropských pohárech, kdy vychytal výhru 2:0 ve druhém předkole Evropské ligy UEFA proti maďarskému týmu Újpest FC. Steaua se následně probojovala přes další předkola až do základní skupiny Evropské ligy, kde poté vypadla. V rumunské první lize v dresu Steauy debutoval 2. srpna 2009 proti týmu FC Ceahlăul Piatra Neamț (výhra 2:0). V sezóně 2010/11 vyhrál s klubem rumunský pohár po finálové výhře 2:1 nad městským rivalem FC Dinamo București, v sezóně 2012/13 pak ligový titul a následně v červenci 2013 i rumunský Superpohár (po výhře 3:0 nad FC Petrolul Ploiești). V sezóně se pak probojoval s klubem do základní skupiny Ligy mistrů (v play-off předkole hrál proti polskému celku Legia Warszawa, v základní skupině se Steaua střetla s anglickým týmem Chelsea FC, německým FC Schalke 04 a švýcarským FC Basilej). Tătărușanu se během svého angažmá stal kapitánem mužstva.  V sezóně 2013/14 se Steauou ligový titul obhájil.  V červnu 2011 za něj nabídl italský klub SSC Neapol 3 miliony eur, ale s nabídkou neuspěl.  V létě 2014 odešel do italského celku ACF Fiorentina, kde podepsal 5letou smlouvu.

Reprezentační kariéra.

Tătărușanu reprezentoval Rumunsko v mládežnické kategorii do 21 let. V rumunském reprezentačním A-mužstvu debutoval 17. listopadu 2010 v přátelském zápase v rakouském městě Klagenfurt am Wörthersee proti Itálii, kde nastoupil na hřiště do druhého poločasu za stavu 1:0 pro Rumuny místo brankáře Costela Pantilimona. V závěru utkání si vstřelil vlastní gól Ciprian Marica a Rumunsko tak remizovalo s favoritem 1:1.  V prvním barážovém utkání o MS 2014 15. listopadu 2013 proti Řecku jakožto brankářská jednotka kvůli zranění nechytal (chytal Bogdan Lobonț), Rumuni však porušili pravidla, když na 23členné soupisce měli nominované pouze dva brankáře, přičemž podle regulí FIFA musí mít každý tým 3 brankáře. Řecko zápas vyhrálo 3:1. V případě podání protestu řeckého týmu (což se nestalo) by Rumunsku hrozila kontumace 0:3 a Řekové by šli do odvety s lepší pozicí. Odveta skončila remízou 1:1 a Rumunsko tak na Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii nepostoupilo. Trenér rumunského národního týmu Anghel Iordănescu jej vzal na EURO 2016 ve Francii, kam Rumunsko postoupilo ze druhého místa kvalifikační skupiny F. Rumuni obsadili se ziskem jediného bodu poslední čtvrté místo v základní skupině A. Ciprian byl brankářskou jedničkou a odchytal všechny tři zápasy svého týmu na turnaji.

Ciprian Anton Tătărușanu [čiprijan teterušanu] (* 9. února 1986, Bukurešť, Rumunsko) je rumunský fotbalový brankář a reprezentant, který hraje v klubu ACF Fiorentina.  V roce 2015 se stal v Rumunsku fotbalistou roku.

Anton Ciprian Tătărușanu (; born 9 February 1986) is a Romanian professional footballer who plays as a goalkeeper for French club Lyon and the Romania national team.  He started his senior career in Romania with Juventus București, going on to represent Gloria Bistrița and FC Steaua București in the country. Tătărușanu made over 180 appearances in all competitions for the latter, and in the summer of 2014 joined Italian club Fiorentina on a free transfer. After three seasons with the "Viola", he moved to France with spells at Nantes and Lyon respectively.  Tătărușanu has been a full international for Romania since 2010, earning over 60 caps. He was a member of the squad that participated at the UEFA Euro 2016.


Příčiny.

Klíčovou roli při reakci hraje povrch bonbónů. Je nerovný a posetý malými póry, jejichž množství zvyšuje velikost povrchu, na kterém může docházet k uvolňování rozpuštěného oxidu uhličitého z nápoje. Póry působí jako katalyzátor reakce, probíhá na nich přechod kyseliny uhličité HCO (rozpuštěný CO) na plynný CO a vytváří především nukleační centra pro vznik bublinek oxidu uhličitého, které vyvolávají efektní pěnový gejzír. Toto vysvětlení mimo jiné potvrzuje to, že se pH Coly po provedení této reakce nemění a zůstává stále kolem 3, nepotvrdily se tak původní spekulace o tom, že podstatným prvkem je reakce kyseliny a zásady.  Explozivní průběh reakce podporují dva další faktory. V Cole Light je obsažené umělé sladidlo aspartam, které snižuje její povrchové napětí, a tím usnadňuje tvorbu bublinek oxidu uhličitého. Povrchové napětí dále snižuje arabská guma použitá v bonbonech.  Nejefektnější gejzír vzniká, pokud Cola Light reaguje s mátovými Mentos, které nemají voskovitou vrstvu na svém povrchu, ovocné Mentos pokryté touto vrstvou s Colou prakticky nereagují. Pokud se ale využije varianta ovocných Mentos bez této vrstvy, tak probíhá reakce se stejnou intenzitou, i když ovocné Mentos vypadají na pohled více hladce, na mikroskopické úrovni je jejich hrubost srovnatelná s mátovými Mentos. Gejzír pak tryská až do sedmimetrové výše. Stejně dobře přitom funguje Cola Light bez kofeinu – ani kofein tedy nemá na reakci zásadní vliv.  Tento jev byl popularizován roku 2006 v seriálu Bořiči mýtů, kde správně popsali podstatu jevu, vědecky byl popsán při studentské práci na Appalačské státní univerzitě, ve které bylo analyzováno povrchové napětí kapaliny, hrubost testovaných látek (pomocí elektronového mikroskopu), vliv teploty a dalších podmínek na průběh reakce.

Reakce dietní Coca-Coly a žvýkacích bonbonů Mentos je prudká reakce (v angličtině popisovaná slovy "eruption" nebo "geyser"), která se spustí okamžitě po vhození bonbónů Mentos do nápoje.

A Diet Coke and Mentos eruption (also known as a soda geyser) is a reaction between the carbonated beverage Diet Coke and Mentos mints that causes the beverage to spray out of its container. The candies catalyze the release of gas from the beverage, which creates an eruption that pushes most of the liquid up and out of the bottle. Lee Marek and "Marek's Kid Scientists" were the first to publicly demonstrate the experiment on the "Late Show with David Letterman" in 1999. Steve Spangler's televised demonstration of the eruption in 2005 became popular on YouTube, launching a chain of several other Diet Coke and Mentos experiment viral videos.


Historie.

Prvopočátky.

Za zakladatele kláštera je považován svatý (přepodobný) Sergej Radoněžský. Ten se roku 1337, tehdy ještě nosil světské jméno Bartoloměj, spolu se svým bratrem Štefanem, mnichem nedalekého choťkovského kláštera, usadil na vrcholku Makovec, 10 verst od Choťkova. Rok 1337 je tak považován za datum založení Trojicko-sergijevského kláštera. Bratři záhy postavili nevelký dřevěný chrám zasvěcený svaté trojici (byl vysvěcen 1340). Když Štefan odešel do Kláštera zjevení Páně v Moskvě, svatý Sergej zůstal několik let sám. Potom se však okolo jeho cely začali usazovat další mniši a začala tak vznikat klášterní komunita. Území kláštera bylo rozděleno na tři části - ubytovací, společenskou a obrannou. Uprostřed kláštera se nacházel nový dřevěný Chrám svaté trojice a jídelna, ze čtyř stran obklopené klášterními celami. Za jídelnou se nacházely zahrady a zázemí kláštera. Celý klášter byl obehnán dřevěnou hradbou. Představeným kláštera byl mnich Mitrofan, po jeho smrti se jím stal svatý Sergej Radoněžský.  Záhy se stal Trojický klášter duchovním centerm ruských zemí, podporovaný moskevskými knížaty. Právě zde roku 1380 přepodobný Sergej požehnal vojsku knížete Dmitrije Donského, který se chystal na boj s vojsky Zlaté hordy na Kulikově poli. Do boje se zapojili v rozporu s pravidly pravoslavného mnišství (a se souhlasem svatého Sergeje) také mniši-bohatýři Alexandr Peresvet a Rodion Osljaba. Roku 1392 svatý Sergej skonal a byl pohřben v chrámu svaté trojice, ještě před tím stačil ustanovit svého učedníka Nikona Radoněžského představeným kláštera.

15. – 16. století.

Roku 1408 byl klášter vypleněn a vypálen tatarským chánem Jedigejem, nicméně dalších 200 let historie kláštera bylo zcela klidných. Stavěly se nové a nové budovy, klášter se rozvíjel a stal se jednou z hlavných ruských svatyní. Po dobu několika století byl kulturním a náboženským centerm ruského státu. Vznikaly zde kroniky, přepisovaly se rukopisy, malovaly ikony. V 15. století zde vyznikla legenda "Život přepodobného Sergeje Radoněžského", jedna z nejvýznamnějších památek staroruské literatury, ceněný historický dokument.V roce 1422 byla na místě původního dřevěného kostelíka (který byl přesunut) zbudována první kamenná stavba kláštera - Chrám svaté Trojice, do kterého byly uloženy ostatky svatého Sergeje. Na výzdobě chrámu se podíleli znamenití malíři jako Andrej Rublev či Daniil Čornyj, pro ikonostas vznikla jedna z neznámějších ikon vůbec, ikona Nejsvětější Trojice. Moskevská knížata měla místní Chrám svaté Trojice v úctě: zde se konaly modlitby před válečnými výpravami a po jejich úspěšném zakončení (např. Vasilij III. před pochodem na Pskov roku 1510, Ivan Hrozný zde nechal konat bohoslužbu na počest dobytí Kazaně roku 1552), políbením kříže se stvrzovaly smlouvy, křtili se zde následníci trůnu. V době občanské války vyvolané spory o nástupnictví na trůnu uzavřeli v klášteře roku 1442 příměří Vasilij II. se svým bratrancem Dimitrijem Šemjakou. Nicméně dva roky poté Dimitrij porušil přísahu a jeho lidé přepadli Vasilije II., když se modlil u hrobu svatého Sergeje, odvlekli jej do Moskvy a oslepili. Duchovenstvo kláštera odsoudilo počínání Dimitrije Šemjakova, čímž si vysloužilo přízeň později osvobozeného Vasilije II.  Roku 1530 byl v klášteře pokřtěn Ivan IV. Hrozný, budoucí první ruský car. Roku 1547 se mladý car po velkolepých oslavách své svatby vydal pěšky do Trojického kláštera, kde pobyl jeden týden na každodenních modlitbách u hrobu svatého Sergeje. Car měl ke klášteru blízký vztah, často zde modlitbami děkoval za velká vítězství ruských vojsk, během svého života věnoval na rozvoj kláštera více než 25 tisíc rublů. Za jeho vlády došlo také k výstavbě bílých kamenných hradeb okolo kláštera, které dosáhly délky okolo 1,5 km. Z Trojického kláštera se tak stala velká pevnost.Na konci 16. století se stal největším klášterem v Rusku. Do jeho majetku spadalo 2780 vesnic, panoval zde čilý obchodní ruch, obchodní lodi kláštera obchodovaly i se zahraničím.

17. – počátek 18. století.

V období smuty přestál Trojický klášter 16měsíční obléhání polsko-litevskými interventy. Polsko-litevská vojska přitáhla roku 1608, klášter ostřelovala z 63 děl a mnohokráte se pokusila o útok. Na konci roku 1609 vypukla v klášteře epidemie kurdějí, které podlehlo více než 2 tisíce lidí. Všechny mrtvé ukládali v Uspeňském chrámu. Na konci zimy zbylo v klášteře méně než 200 lidí schopných bránit klášter se zbraní v ruce. Přes všechny těžkosti však monastýr kladl vytrvalý odpor, podle slov samotných Poláků byl vyzbrojen „lidmi, železem a odvahou“. Velké ztráty nicméně utrpěli při četných útocích i samotní Poláci. Dobyvatelé se pokusili také do kláštera podkopat, obránci to však zjistili a u předpokládaného ústí podkopu vybudovali narychlo ještě jednu zeď. Když začali z podkopu vylézat dobyvatelé, obránci jej úspěšně odpálili. 22. ledna 1610 byl klášter zachráněn ruským vojskem pod vedením Michajla Skopina-Šujského. Samotná stavba byla během obléhání značně poškozena.  Po osvobození byl nicméně klášter rychle opraven, jeho silně poškozené zdi byly nejenom obnoveny, ale i výrazně zvýšeny a zpevněny, čímž získaly dnešní vzhled. Intenzivně probíhala i stavba zcela nových budov v areálu. Rychlá obnova byla možná i díky bohatým darům, kterým se klášteru dostalo jakožto symbolu statečnosti ruského národa.Naposledy viděl klášter pod svými hradbami nepřítele roku 1618, když tudy pochodoval na Moskvu polský král Vladislav IV. Vasa.  Nastalo období rozkvětu kláštera. Počet vesnic, náležejíchch klášteru, dosáhl 16 800, čímž měl klášter více vesnic než car či patriarcha. Vlastní klášterní cihelny zajišťovaly hladký průběh stavebních prací. V rybnících okolo kláštera chovali mniši ryby, na březích zakládali ovocné sady a stavěli větrné mlýny.  Během povstání střeleckých pluků se v klášteře ukrývala carevna Žofie Alexejevna s careviči Ivanem a Petrem. V roce 1689 se zde ukrýval z Moskvy uprchlý Petr I. Veliký.  Na začátku 18. století rozvoj kláštera ustrnul. Rusko vstoupilo do severní války (Petr I. si vzal na vojenské potřeby z klášterní pokladny 400 tisíc rublů), navíc se začalo stavět nové hlavní město Ruska Petrohrad, kvůli čemuž zakázal car výstavbu jakýchkoli kamenných budov v Rusku mimo Petrohradu. V klášteře nicméně proběhly roku 1708 stavební práce v souvislosti s obavami z vpádu Švédů, byly vyhloubeny příkopy a k branám postaveny mosty.

18. – 19. století, období rozkvětu.

Nové období rozkvětu kláštera přišlo s nástupem carevny Alžběty I. Petrovny na ruský trůn. Roku 1742 zde byla z nařízení carevny otevřena duchovní akademie (později, roku 1814 sem byla přesunuta z moskvy Moskevská duchovní akademie, jedna z největších teologických škol Ruska). S tím souvisela i výstavba dalších objektů, zajišťujících potřeby osazenstva akademie: nemocnice, jídelny, ruské sauny a knihovny. Roku 1744 dostal Trojicko-sergijevský klášter čestný titul lávry; bylo stvrzeno, že hlavou kláštera je moskevský metropolita.  Během panování Alžběty I. Petrovny došlo k velkému stavebnímu rozmachu. Samotná carevna si nechala postavit za branami kláštera zámeček. Došlo k realizaci velkolepého plánu přestavby monastýru, na jehož projektování se podílel i věhlasný architekt Ivan Fjodorovič Mičurin. Zvonice kláštera byl jeho poslední projekt, který dokončil jeho žák Dmitrij Vasiljevič Uchtomskij. Pro zvonici byl roku 1748 odlit zvon Car-kolokol (neplést s moskevským Carem-kolokolem) o hmotnosti 64 tun. Tento zvon byl roku 1930 zničen a roku 2004 nahrazen novým o hmotnosti 72 tun. Dodnes (2016) se jedná o největší funkční zvon se srdcem na světě.  V 18. - 19. století patřil klášter k jednomu z největších vlastníků půdy v Rusku, před konfiskací církevních pozemků roku 1763 přináleželo klášteru více než 100 tisíc nevolníků. Díky čilému obchodování s obilninami, solí či předměty denní potřeby bohatství kláštera stále rostlo. Klášter si tak například mohl dovolit věnovat v období napoleonských válek armádě okolo 70 tisíc rublů.  Na začátku 20. století ke klášteru patřila tiskárna (tiskla se zde např. díla teologů Pavla Florenského či Klimenta Ochridského), dva hotely ve městě, dílny (výroba hraček, svícnů, křížů atd., dřevořezbářská dílna), obchody, stáje. U zdí kláštera se čile obchodovalo, v blízkosti kláštera vyrůstala obchodní střediska a hotely. V 10. letech 20. století žilo v klášteře více než 400 mnichů. K Trojicko-sergijevské lávře přináleželo několik dalších klášterů. V klášterní knihovně byla uložena řada historických dokumentů a ruských kronik či vzácných rukopisů z 15. - 17. století. Celkem v roce 1908 knihovna evidovala okolo 10 tisíc knih.

20. století.

Na samém začátku 20. století pokračovala na území kláštera výstavba, vyrůstaly nové cely, hospodářské budovy a obchody, klášterní tiskárna byla založena roku 1905.  Po roce 1918 začalo monastýru těžké období. Klášter se nacházel na území kontrolovaném bolševiky, byl proto právně přeměněn na výrobní družstvo, ačkoli život mnichů šel ještě chvíli ve starých kolejích. Roku 1919 potom byli mniši přesídleni do pustevny, nacházející se asi 3 km od kláštera. 10. listopadu 1919 učinil výkonný výbor Sergijevského újezdu rozhodnutí o uzavření kláštera z důvodu nedostatku budov pro nemocnice, školy a dětská zařízení. V březnu 1919 byla uzavřena Moskevská duchovní akademie a její budovy byly předány elektrotechnickému učilišti. Ačkoli patriarcha Tichon poslal poselstvo s prosbou o povolení znovu otevřít klášter k samotnému Leninovi, 20. dubna 1920 vydala Rada lidových komisařů RSFR usnesení "„O přenesení historicko-uměleckých cennosti Trojicko-sergijevské lávry do muzea“". Trojický chrám byl okamžitě uzavřen a bratři byli vysídleni. Poslední bohoslužba v Trojickém chrámu proběhla 31. května 1920. V témže roce bylo v klášteře založeno historicko-architektonické muzeum. Roku 1929 byly zrušeny poslední cely poblíž kláštera a většina zvonů byla roztavena (ušetřili pouze zvon Labuť z roku 1593 a nejstarší „nikonovský“ zvon z roku 1420). Do roku 1953 v areálu kláštera fungoval Zagorský učitelský ústav.

Obnovení kláštera.

Na konci 30. let byly některé klášterní památky částečně přestavěny a přizpůsobeny hospodářskému či bytovému užívání.V letech 1938-40 byl vypracován projekt rekonstrukce klášterních objektů a přeměny kláštera na muzeum (týkal se pouze objektů za klášterní zdí). S restaurátorskými pracemi se začlo roku 1940. Kvůli nedostatku restaurátorů zde bylo roku 1945 otevřeno specializované restaurátorské učiliště. Cílem restaurátorských prací nebylo vrátit budovy do stavu v nějakém konkrétním roce, ale uvést jednotlivé budovy do stavu v období jejich největšího rozkvětu a prezentovat tak klášter jako doklad syntézy nejrůznějších uměleckých stylů. Restaurátorské práce byly provedeny i přes všechny těžkosti válečných a poválečných let. Podařilo se tak zachránit mnohé stavby v havarijním stavu. Ve své době se jednalo o největší restaurátorský projekt v SSSR. Okolo stěn kláštera byla vyhlášena třicetimetrová ochranná zóna, ve které platil zákaz jakékoli výstavby.  Hlavní restaurátorské práce byly hotovy roku 1970, restaurace však probíhala ještě několik let poté.  Roku 1993 byl klášter zapsán na seznam objektů světového kulturního dědictví UNESCO.  V 90. letech a na počátku 21. století byla řadě budov vrácena původní barva fasády, byly opraveny krovy chrámů a restaurovány malby. Generální rekonstrukcí prošla zvonice.  Mniši se do kláštera vrátili na začátku roku 1946 v souvislosti s uvolněním protináboženské politiky SSSR po vyhrané válce. Téhož roku se také do kláštera vrátily ostatky sv. Sergeje. Představeným kláštera se stal patriarcha Alexej I. a klášter byl hlavním sídlem ruských patriarchů až do roku 1983, kdy přesídlili do Danilova kláštera v Moskvě. V letech 1956-58 byly všechny budovy monastýru předány do užívání církve, ačkoli kvůli tomu muselo být vysídleno 1150 lidí, kteří byli v klášterních budovách ubytováni.  V současné době (2016) žije v klášteře okolo 200 mnichů.

Stavby v areálu kláštera.

Objekty Trojicko-sergijevské lávry byly vystavěny předními ruskými staviteli v 15. - 19. století. V areálu se nachází více než 50 staveb různých účelů, z toho 10 chrámů. Celý tento komplex je pod ochranou UNESCO. V následující tabulce je přehled některých významných staveb nacházejících se v hradbách monastýru. Mimo jeho pevné zdi se nacházejí další historické objekty související s klášterem: historické hotely, tržiště, nemocnice, kaple, kostely, pustevny či obchodní centrum.

Trojicko-sergijevská lávra (rusky ', v církevní literatuře též ') je největší a nejdůležitější ruský pravoslavný monastýr (lávra) a duchovní centrum Ruské pravoslavné církve. Nachází se ve městě Sergijev Posad, asi 78 km severovýchodně od Moskvy. Má stavropigiální status, tzn. podléhá přímo moskevskému patriarchovi. Je to největší středisko výukové a vydavatelské činnosti Ruské pravoslavné církve. Jsou zde uloženy relikvie zakladatele kláštera, svatého Sergeje Radoněžského.

The Trinity Lavra of St. Sergius () is the most important Russian monastery and the spiritual centre of the Russian Orthodox Church. The monastery is situated in the town of Sergiyev Posad, about 70 km to the north-east from Moscow by the road leading to Yaroslavl, and currently is home to over 300 monks.


Historie.

Současný klub SC Paderborn 07 vznikl slučováním několika různých původních klubů během různých mnoha let. Přímí předchůdci dnešního celku – 1. FC Paderborn a TuS Schloß Neuhaus – byly rivaly regionálního fotbalu. Protože působení Neuhausu ve 2. Bundeslize v sezóně 1982/83 nebylo vůbec úspěšné, zesíly ještě více ohlasy po možném sjednocení.  Příznivci Neuhausu a Paderbornu se 1. června 1985 dočkali do té doby nemyslitelného – jejich oblíbené kluby se spojily v jeden. Sloučením "FC Paderborn" a "SV 07/10 Schloß Neuhaus" vznikl nový celek "TuS 07/10 Paderborn-Neuhaus". Ambice na sebe nenechaly dlouho čekat. Ihned první sezónu (1985/86) nově vzniklého klubu přišel úspěch v podobě druhého místa v "Oberlize". Vedle toho na sebe Paderborn-Neuhaus upozornil při poháru DFB, když během poločasu vedl nad prvoligovou Borussií Dortmund 2:0, ale před zaplněným Hermann-Löns-Stadionem zápas nedovedl ke zdárnému konci a nakonec podlehl 2:4. Následující roky tým sice okupoval přední místa amatérské Oberligy, avšak postup se stále nedostavil.  Až pozdější ročník 1993/94 přinesl důvody ke slavení. Působivé představení s 21 zápasy bez porážky a zastrašující bilancí 40:2 logicky dopadlo dobytím nejvyšší příčky Vestfálské Oberligy. Nicméně v dalším boji o 2. Bundesligu tým neuspěl proti Eintrachtu Braunschweig a Fortuně Düsseldorf a ani domácí výhra 2:0 nad dalším postupovým kandidátem z Augsburgu nezměnila nic na faktu, že se Paderborn-Neuhaus kvalifikoval "jen" do nově vzniklé 3. ligy – "Regionalligy". V roce 1997 prošel doposud konečnou úpravou název klubu, který od této doby zní "SC Paderborn 07".  V ročníku 1998/99 se v důsledku početných zranění tým výkonnostně utlumil, ačkoli si sliboval atakování předních pozic. A následující sezónu dokonce sestoupil. Paderborn vše odčinil v nové sezóně 2000/01, kdy si již pět kol před koncem zajistil prvenství a návrat do "Regionalligy". Mimo to se stalo velkým zážitkem pohárové klání s Bayernem Mnichov, které se před zraky 25 000 diváků na stadioně a dalších mnoha fanoušků u televizních obrazovek odehrálo v Bielefeldu. Porážka Paderbornu 1:5 s německým gigantem nikoho dozajista nepřekvapila.  Čtyři roky nato si opět Paderborn vyžádal pozornost médií, když prokráčel pohárem DFB výhrami nad prvoligovým Hamburgerem SV 4:2 a druholigovým MSV Duisburg 2:1. Později se však odhalilo, že byl zápas s Hamburkem zapleten do úplatkářské aféry, tzv. "Hoyzer-Affäre".  V sezóně 2004/05 si to Paderborn namířil směr 2. Bundesliga a nenechal se již nikým zastavit. Zaslouženou odměnou za předváděné výkony se stalo druhé místo a návrat do druhé Bundesligy po více jak dvou dekádách, které si Paderborn zajistil 4. června 2005 poražením amatérského rezervního mančaftu VfL Wolfsburgu 4:0. Postupových oslav se před paderbornskou radnicí účastnilo 5 tisíc nadšených klubových příznivců.  Návrat do druhé ligy s sebou přivzal nutnost vhodně doplnit nejen klubový management, což si profesionalita a kvalita soutěže přímo vyžadovala. Sezónu 2005/06 zakončil Paderborn na 9. pozici a obzvláště zpočátku se jakožto dobře namotivovaný nováček soutěže prezentoval ofenzivním pojetím hry. Klub také započal s výstavbou nového fotbalového stadionu, nicméně práce na něm se zpozdily kvůli mnoha stížnostem ze strany lokálních obyvatel. SCP se musel ještě na dva roky spokojit se starým Hermann-Löns-Stadionem.  Během ročníku 2006/07 se natřikrát změnil trenér, což ovšem týmu neprospělo, ačkoliv se v soutěži zachránil, a to i díky venkovní výhře nad SC Freiburgem dvě kola před koncem. Bohužel pro Paderborn se totéž další ročník již nepodařilo. Svou roli sehrálo několik vleklých zranění.  Na nově dokončeném a zastřešeném stadionu s kapacitou 15 000 míst nastartoval Paderborn opětovný útok na postup. Na konci podzimní části stanul tým na prvním místě nově uspořádané 3. ligy. Během jara mužstvu poněkud došel dech a sezónu zakončil na třetím místě, čímž se nasměroval k barážovému dvojutkání s třetím týmem od konce 2. Bundesligy – VfL Osnabrückem. Paderborn zvítězil dvakrát poměry 1:0 a znovu postoupil výše.

Historické názvy.

Zdroj:

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

SC Paderborn 07 (celým názvem: Sport-Club Paderborn 07 e. V.) je německý sportovní klub, který sídlí v Paderbornu, jenž leží ve spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko. Od sezóny 2019/20 působí v Bundeslize, německé nejvyšší fotbalové soutěži. Své domácí zápasy odehrává v Benteler-Areně, která má kapacitu 15 000 diváků. Klubové barvy jsou modrá a bílá.  Založen byl 1. června 1985 po fúzi klubů 1. FC Paderborn a TuS Schloß Neuhaus. Svůj současný název nese od roku 1997. Největším úspěchem klubu je jednoletá účast v Bundeslize ze sezóny 2014/15. Ve jmenované sezóně se klub umístil na sestupovém osmnáctém místě.  Mezi fanoušky SC Paderborn 07 a Arminia Bielefeld panuje jistá rivalita regionální úrovně. Toto fotbalové derby se rozvinulo zejména díky geografické blízkosti obou celků a měst. Mimo mužský fotbalový oddíl má sportovní klub i jiné oddíly, mj. oddíl stolního tenisu.

Sport-Club Paderborn 07 e.V., commonly known as simply SC Paderborn 07 () or SC Paderborn, is a German association football club based in Paderborn, North Rhine-Westphalia. The club has enjoyed its greatest successes since the turn of the millennium, becoming a fixture in the 2. Bundesliga before finally earning promotion to the Bundesliga in the 2013–14 season. They suffered a hasty fall from grace, however, being relegated to the 2. Bundesliga after only a season in the top division, and then again to the 3. Liga the season after. The club returned to 2. Bundesliga, reaching 2nd place in the 2018–19 season and was promoted to the Bundesliga.


Životopis.

Narodil se v malé nemocnici nazvané Clinica Tanganelli v Arezzu v Itálii americkým rodičům Matthewovi Sprouseovi a Melanie Wright, zatímco oba učili anglický jazyk na škole v Toskánsku. Dylan byl pojmenován po britském básníkovi Dylanovi Thomasovi. Dylan je o patnáct minut starší než Cole. Mají německé kořeny. Do Spojených států se rodina přestěhovala čtyři měsíce po jejich narození.

Herectví.

Bratři začali s herectvím v osmi měsících, díky jejich babičce Jonine Booth Wright, která učila drama a sama byla herečkou. Poprvé se zahráli v reklamě na plenky. Jako většina dvojčat, nejdříve hráli oba dva jednu a tu samou roli, a to kvůli kalifornskému zákonu, který omezoval počet odpracovaných hodin na natáčení pro dítě.  Obsazení dvojčat do stejné postavy umožňuje více času natáčení. V osmi měsících hráli roli Patricka Kellyho v ABC seriálu ""Grace v jednom kole"". V roce 1999 si zahráli první velkou roli ve filmu "Velký táta", ve kterém sdíleli roli Juliana, kterého si adoptuje postava, kterou hrál Adam Sandler. Za roli byli nominováni na několik ocenění, přesto, že film nebyl zrovna uznávaný kritiky. Ten samý rok si také zahráli menší roli v thrilleru "Astronautova žena." Oba si zahráli v rodinných filmech "Viděl jsem maminku líbat Santa Clause" a "Just For Kicks".  V březnu 2005 měl na stanici Disney Channel premiéru seriál "Sladký život Zacka a Codyho," ve kterém hrají hlavní role. Roli Jeremiaha si zahráli v nezávislém filmu ""Srdce je zrádná děvka"". V roce 2007 hrály ve filmu "". Své hlasy propůjčili do filmu ""Vánoce v ohrožení"". Oba si zahráli ve filmu "The Kings of Appletown". Snímek měl premiéru 12. prosince 2009. V roce 2009 se také stali tváří značky Danone, která prodává jogurty pro děti.  Během let 2011 až 2015 navštěvovali Newyorskou univerzitu. V srpnu 2019 bylo potvrzeno, že získal roli Trevora ve filmu "".

Dylan Thomas Sprouse (* 4. srpna 1992 Arezzo, Toskánsko, Itálie) je americký herec. Se svým bratrem, dvojčetem Colem Sprousem se proslavili díky roli Codyho a Zacka v seriálu stanice Disney Channel "Sladký život Zacka a Codyho" a jeho spin-offu "Sladký život na moři."

Dylan Thomas Sprouse (born August 4, 1992) is an American actor and entrepreneur. He is the twin brother of Cole Sprouse and is known for his role as Zack Martin on the Disney Channel series "The Suite Life of Zack & Cody" and its spin-off, "The Suite Life on Deck".  He is also the co-founder of a New York meadery called All-Wise Meadery.


Charakteristika.

Každoročně je v rámci světového poháru pořádáno devět až deset akcí (podniků). První z nich se uskutečňuje v listopadu či prosinci a poslední probíhá v březnu. Závody se konají téměř každý víkend; jednotlivé soutěže však mohou probíhat již od středy nebo čtvrtka. Sezóna tak stejně jako u dalších zimních sportů zasahuje do dvou kalendářních let. Ženská sezóna 1986/87 nesla název Evropský pohár, ačkoli účast v něm nebyla teritoriálně omezena pouze na evropské biatlonistky.  Během každého podniku se běží tři mužské soutěže a stejný počet ženských; někdy k nim přibudou i smíšené štafety. Disciplíny konkrétního závodu jsou předem známy podle stanoveného harmonogramu. Soutěže mužských a ženských štafet se běhají čtyřikrát až šestkrát během jednoho sezónního cyklu, soutěže smíšených štafet jedenkrát až dvakrát. Dějišti konání jednotlivých podniků jsou až na výjimky evropská biatlonová sportoviště.  Vrcholné biatlonového akce – mistrovství světa a zimní olympijské hry – byly až do roku 2010 řazeny do kalendáře světového poháru a body zde získané se závodníkům připočítávaly do celkové klasifikace sezony. Od roku 2011 se takto započítává jen biatlonové mistrovství světa; olympijské hry se v současné době nezapočítávají vzhledem k menšímu množství sportovců, kteří v nich mohou za každou zemi startovat.  Nejlepší biatlonisté v mužské a ženské kategorii, kteří nasbírají nejvyšší počet bodů v celkové klasifikaci sezóny, získávají velký křišťálový glóbus pro vítěze ročníku. Vítězové jednotlivých disciplín jsou pak oceněni malými křišťálovými glóby.

Bodová klasifikace.

Bodová klasifikace od sezóny 2008/09: Body pro pořadí národů se přidělují jinak.

Finanční odměny.

Odměna za start se žlutým číslem (vedoucí závodník světového poháru) i s červeným číslem (vedoucí závodník disciplíny) je 250 €, na mistrovství světa 350 €.

Biatlonisté podle individuálních výher.

Tabulka uvádí biatlonisty s deseti a více výhrami v individuálních započítávaných do hodnocení Světového poháru, tedy včetně mistrovství světa, ale bez štafetových triumfů. Do tabulky nejsou zahrnuta prvenství ze Zimních olympijských her 2014 v Soči a dalších, odkud se výsledky do světového poháru nezapočítávají.

Světový pohár v biatlonu je každoročně pořádaný vrcholný okruh závodů v biatlonu. Mužská část byla založena v sezóně 1977/78 a ženská se k ní připojila od sezóny 1982/83. Organizátorem poháru je Mezinárodní biatlonová unie (IBU). Držiteli rekordního počtu celkových výher jsou mezi muži s počtem sedmi titulů Francouz Martin Fourcade a mezi ženami s počtem šesti výher Švédka Magdalena Forsbergová.

The Biathlon World Cup is a top-level biathlon season-long competition series. It has been held since the winter seasons of 1977–78 for men and 1982–83 for women. The women's seasons until 1986–87 season were called the European Cup, although participation was not restricted to Europeans.


Život.

Pokřtěn jako Pietro Cesti, vstoupil ve čtrnácti letech do františkánského řádu a přijal řádové jméno Antonio. Vstup do řádu pro něj byl, jako ve své době pro mnoho dalších jinochů, jedinou cestou, jak získat hudební vzdělání.  Učil se v Římě u Giacoma Carissimiho a následně zastával různé duchovně-hudební úřady v Itálii, ve dvaceti letech se stal varhaníkem katedrály a hudebním mistrem semináře ve Volteře, aby roku 1647 vystupoval jako zpěvák v nově restaurovaném divadle v Sieně. Roku 1650 se Cesti dostal do Florencie, kde se navzdory svému řeholnímu slibu brzy stal známým v divadelním světě. Zpíval např. v opeře "Giasone" Francesca Cavalliho v Lukce, což mu vyneslo výstrahu od minoritského řádu.  V letech 1651 a 1652 uvedl v Benátkách své první dvě vlastní opery. V letech 1652 až 1657 byl Cesti jmenován komorním kapelníkem soukromé kapely arcivévody Ferdinanda Karla v Innsbrucku. Tam společně se svým rodákem z Arezza, libretistou Giovanni Filippem Apollonim provedli tři představení, která měla na italské poměry veliký úspěch: "Argia" byla uvedena k poctě královny Kristýny Švédské, jež čerstvě konvertovala ke katolictví, která se při své cestě do Říma zastavila v Innsbruku. V roce 1656 následovala "Orontea" u příležitosti karnevalu a "La Dori" z roku 1657. Cesti se musel v roce 1659 na příkaz františkánského řádu odebrat do Říma, kde, zproštěn slibu, zpíval v Sixtinské kapli a komponoval. V letech 1665 až 1667 působil také jako kapelník na dvoře císaře Leopolda I. ve Vídni, kde také zkomponoval pro oslavu císařova sňatku svoji nejznámější operu, "Il Pomo d’oro". Nakonec se však Cesti vrátil do Itálie, neboť okázalá nádhera Vídně jej omrzela. Roku 1669 působil na arcivévodských dvorech, ve Florencii a Sieně vedl představení oper a přijal také objednávky pro Benátky. Cesti byl vedle Francesca Cavalliho nejvýznamnějším operním skladatelem své doby. Jméno Marc'Antonio, jež se často objevuje v literatuře, mu bylo přisouzeno omylem.

Dílo (výběr).

Vedle oper skládal Cesti také množství světských kantát a několik duchovních vokálních skladeb.

Pietro Antonio Cesti, známý též (nesprávně) jako Marc’Antonio Cesti (5. srpna 1623 v Arezzu – 14. říjen 1669 ve Florencii) byl italský operní skladatel, dvorní kapelník v Insbruku a františkán.

Pietro Marc'Antonio Cesti () (baptism 5 August 162314 October 1669), known today primarily as an Italian composer of the Baroque era, was also a singer (tenor), and organist. He was "the most celebrated Italian musician of his generation".


Objev druhu.

Poprvé byli trudníci objeveni u psů, kde způsobovali závažné kožní choroby. V roce 1842 objevil Francouz Berger "Demodex folliculorum" v lidském ušním mazu.

Chování.

Žijí v lumenu lidských vlasových folikulů a v mazových žlázách svých hostitelů. Vyskytují se v oblasti brady, nosu, čela a zad. V jednom váčku můžou žít tři a více jedinců. Všichni jsou orientováni ústním ústrojím ke spodině váčku. Na histologických řezech je patrné poškození buněk epitelu a proto se předpokládá, že se živí obsahem těchto buněk. Patogenita dvou lidských druhů je minimální, proto se neuplatňuje žádný léčebný prostředek. Napadeno je od 20 – 100 % lidské populace. Statistické šetření normální populace v 60. letech 20. století v bývalém Československu ukázalo, že 23,6 % lidí bylo hostiteli trudníků. Pravděpodobnost nákazy vzrůstá s věkem, nad 60 let se uvádí průměrná nákaza přes 50 % populace. Šíří se například společným používáním ručníků. Někteří odborníci ho dávají do souvislosti s rozšířením akné a výskyt trudníků může mít za následek druhotnou bakteriální infekci.

Morfologie.

Trudníci jsou drobní specializovaní roztoči, jejich protáhlé tělo doutníkovitého tvaru se čtyřmi páry zakrnělých nožek je dobře uzpůsobeno k životu ve folikulech. Gnathosoma má lichoběžníkovitý tvar. Trny na hřbetní straně základního článku palp jsou kolíkovité nebo na konci knoflíkovitě rozšířené. 4 páry nohou jsou rozloženy podél podosomatu. Samice má průměrnou délku 294 mikrometrů a samec je průměrně dlouhý 280 mikrometrů.

Životní cyklus.

Vývoj je nepřímý: vajíčko, larva, protonymfa, trytonymfa a dospělec. Vývoj trvá okolo 14 dní.

Trudník tukový "(Demodex folliculorum)" je jedním ze dvou roztočů z čeledi trudníkovitých, parazitujících na člověku. Druhý roztoč je trudník mazový. Oproti trudníkovi psímu ("Demodex canis"), kde nákaza může být pro psa fatální, způsobuje línání a tzv. „červenou prašivinu psů“, nepředstavují tyto dva druhy roztočů pro člověka žádnou hrozbu.

Demodex folliculorum is a microscopic mite that can only survive on the skin of humans. Most people have "D.folliculorum" on their skin. Usually, the mites do not cause any harm, and are therefore considered an example of commensalism rather than parasitism. If "D.folliculorum" does cause disease, this is known as demodicosis.


Morfologie.

Balantidium vytváří dvě stádia, stádium trofozoita a cysty. Trofozoitické stádium je vejčitého tvaru o velikosti 130-300 × 30-100 µm. V přední části je buňka zúžena v místě buněčných úst (cystosom), v místě cystosomu se nachází žíhaná struktura obústí (peristom). Na distálním pólu se nachází anální otvor (cytopyge), který je viditelný při exkreci. Tělo trofozoita je pokryto řasinkami, ty jsou mírně šroubovitě uspořádány do podélných řad. Jejich pohyb je synchronizován, silným kmitání zajišťují pohyb dopředu, dozadu a rotaci. V okolí cystosomu jsou řasinky delší a vhánějí potravu do úst. Balantidium se živí škrobovými zrny, buněčným detritem, tukovými kapénkami výjimečně bakteriemi nebo červenými krvinkami. V buňce se nachází dvě jádra, větší macronucleus ledvinovitého tvaru a menší micronucleus, potravní vakuola a 1–2 pulsující vakuoly. V těle se nenachází mitochondrie, ale hydrogenozom. Balantidium tvoří cysty kulovitého nebo vejčitého tvaru o velikosti 40-60 µm. Mají silnou dvojitou stěnu, tlustou 400-500 nm. V každé cystě přečkává pouze jeden jedinec. V čerstvě vytvořených cystách se jedinec pohybuje, avšak během zrání jsou řasinky retrahovány a pohyb ustane. V cystě jsou viditelná obě jádra. V cystách nedochází k množení. K encystaci dojde při dehydrataci střevního obsahu v tlustém střevě nebo evakuaci stolice.

Rozmnožování.

Balantidium se dokáže množit pohlavní i nepohlavní cestou.

Nepohlavní rozmnožování.

Dochází k podvojnému dělení, kdy se buňka prodlužuje a následně příčně zaškrtí, poté dochází k dělení jádra (karyokinezi) a vzniku dvou nových jedinců.

Pohlavní rozmnožování.

K pohlavnímu rozmnožování využívá Balantidium konjugace, při které dojde k výměně jaderné hmoty (genetického materiálu). Pohlavní rozmnožování pomáhá Balantidiu k udržení homogenity populace.

Životní cyklus.

Hostitel je infikován cystou, která se do těla nejčastěji dostává s kontaminovanou vodou nebo potravou. Cysta po pozření prochází trávící soustavou hostitele. V tenkém střevě dojde ke vzniku trofozoitů, kteří osídlují tlusté střevo, kde žijí v jeho vnitřní části a živí se střevním obsahem. Někteří napadají stěnu tlustého střeva a množí se, poté se vrací do vnitřní části střev. Tam dochází k encystaci při dehydrataci střevního obsahu. Zacystovaní jedinci opouští tělo s výkaly, tím se dostávají do prostředí, kde mohou infikovat nového hostitele.

Parazitismus.

Balantidium coli se vyskytuje převážně v tlustém střevě prasat domácích, kde působí jako komenzál, živící se střevním obsahem. Výjimečně může dojít k přenosu na krysy, opice, divoká prasata, klokany a člověk. Přenos je fekálně – orální, nejčastěji kontaminací vody nebo potravin v oblasti s nízkou úrovní hygieny. Může dojít k vniknutí do střevní sliznice, kde vznikají vředy nebo k rozsevu do ostatních orgánů (např. jater). U člověka se většinou projevuje asymptomaticky, ale ve vzácných případech může způsobovat balantidiózu.

Rozšíření.

Výskyt na menších oblastech s nedostatečnou hygienou. Endemicky se vyskytuje v Japonsku, Nové Guineji, Mikronésii, Seychelách, Thajsku, Střední a Jižní Americe, Číně a tichomoří. Chovy prasat bývají až 100% infikovány.

Vakovka lidská ("Balantidium coli") je paraziticky žijící nálevník, nejčastěji se vyskytující ve střevech prasat domácích. V některých případech dochází k přenosu na člověka, kde může způsobovat zoonické onemocnění balantidiózu.

Balantidium coli is a parasitic species of ciliate alveolates that causes the disease balantidiasis. It is the only member of the ciliate phylum known to be pathogenic to humans.


Život.

Mládí.

Narodil se v Marfě ve státě Texas 16. ledna 1953, jako nejmladší ze tří chlapců Johnnyho a Uny Mathews. Jeho otec, skotského původu, byl starostou města a presidentem obchodní komory a rovněž podnikatelem a vůdcem místní metodistické církve. Jeho matka byla vedoucí městského skautského oddílu.  Rodina se přestěhovala do Phoenixu. Přestože na základní škole byl spíše průměrným studentem, velice se zajímal o historii a politiku. V jedenáctí letech vstoupil do Společnosti Johna Birche. Pokřtěn byl na mormonskou víru jako vyšší učeň.  Zformoval „Syny svobody“, antikomunistickou milici, tvořenou převážně mormonskými survivalisty. Na svém vrcholu měla přibližně třicet členů. Poté, co ve formuláři W-4 vyplnil, že má deset rodinných příslušníků (údajně jako akt daňového odporu) byl zatčen za krácení daní, souzen a propuštěn s podmínkou na 6 měsíců. Po hádce mezi mormonskými a nemormonskými členy, byly "Synové svobody" odsouzeni k zániku a Mathews odstoupil.  Po skončení podmínky v roce 1974 se rozhodl přestěhovat do Metaline Falls. Mathews a jeho otec zakoupili 60 akrů zalesněného prostoru pro jejich nový domov.  V roce 1976 si vzal Debbie McGarrity, s níž v roce 1981 adoptoval syna. Později měl dceru s Zillah Craig.

Řád.

Rád četl knihy o historii a politice. Kniha Williama G. Simpsona "Which Way Western Man?" ho velmi ovlivnila. Věřil, že je bílá rasa v ohrožení, a proto v roce 1982 podnikl kroky k přilákaní bílých rodin na americký severozápad - baštu bílých Američanů. Mnohokrát navštívil tábor Árijských národů, začal získávat přátele a následovníky.  V roce 1983 měl projev na sjezdu Národní aliance, což bylo výsledkem jeho snah o nábor mezi členy Národní aliance, zvláště mezi svobodnými zemědělci a „nezávislými řidiči kamionů“. Jako jedinému mluvčímu na sjezdu se mu dostalo potlesku ve stoje, při kterém volal po akci. Mathews si vzal k srdci román "Turnerovy deníky" z roku 1978 od zakladatele Národní aliance Williama Pierce.  Na konci září téhož roku, v kasárnách, které vybudoval na svém pozemku v Metaline, založil spolu s dalšími osmi muži skupinu, která bude známá jako Řád, neboli „Tiché bratrstvo“. Členy byli jeho přítel a soused Ken Loff, členové Árijských národů Dan Bauer, Randy Duey, Denver Parmenter a Bruce Pierce, David Lane a členové Národní aliance Richie Kemp a Bill Soderquist. Ke skupině se pak přidali noví členové. Nikdo z nich nikdy nespáchal násilný zločin ani nestrávil čas ve vězení.  První na řadě bylo, podle jeho plánu, obstarání financí pro podporu bílého separatismu. Jejich aktivita začala podobně jako v románu "Turnerovy deníky". Vykradli sexshop ve Spokane, což vyneslo 369,10 dolarů. Souhlasili, že to bylo příliš riskantní a rozhodli se přepadávat obrněná vozidla a padělat peníze. Vytiskli několik falešných padesátidolarovek a 28letý Pierce byl krátce po udání několika zatčen.  Aby mohl zaplatit kauci za Pierce, jednal sám. Vyloupil banku pouze kousek severně od města Seattle. Ukradl kolem 26 000 dolarů. Někteří členové Řádu, společně s novým rekrutem, Gary Yarboroughem, provedli několik přepadení a loupeží, což jim vyneslo přes 43 000 dolarů. Následující loupeže vynesly několik stovek tisíc dolarů. Jiný rekrut, Tom Martinez, byl chycen a souzen za pokus o udání dalších padělaných peněz. Poté, v červenci 1984, nasadili odhadem tucet mužů do úspěšného pokusu o přepadení nákladního auta společnosti Brink's převážející 3 600 000 dolarů. Lupiči poslali nějaké peníze Straně bílých patriotů v Severní Karolíně a dalším organizacím prosazující bílý nacionalismus.

Konec.

Těsně před svou smrtí napsal dlouhý dopis, ve kterém vyhlašoval válku Federální vládě a ospravedlňoval činy své skupiny. Popisuje v něm vyhrožování členům jeho rodiny federálními agenty FBI, včetně výhrůžek jeho mladému synovi v době, kdy byl daleko od domova, stejně jako pokusy o jeho zavraždění jinými vládními agenty. Vysvětluje důvody svého rozhodnutí jako „přestat být loven a stát se lovcem“ a uzavírá prohlášením „Nechystám se skrývat, to raději zatlačím na FBI, aby poznali jaké to je stát se loveným. Je to jediné logické, co můžu dělat, vzhledem k tomu, že mé dny na této planetě se velmi rychle blíží svému konci. Přesto nemám strach. Realitou mého života je smrt a nejhorší co mi může nepřítel udělat je, že mi zkrátí mou cestu povinnosti na tomto světě. Odejdu s vědomím, že jsem učinil nejvyšší oběť pro zajištění budoucnosti mých dětí.“  Společně s ostatními členy Řádu byli nakonec vydání Martinezem, který podlehl tlaku po zatčení za padělání. Poté, co FBI odhalila informace ohledně jeho aktivit, se jej agenti vydali zajmout společně s jeho společníky, což vedlo k jednomu z největších stíhání v dějinách FBI. Mezitím, co připravovali operaci, se mu všichni jeho komplicové a přátelé rozhodli přesunout na bezpečnější místa. Vládní agenti jej obklíčili dne 8. prosince 1984 v domě poblíž Freelandu na Whidbeyho ostrově. Po silné přestřelce odmítl vyjít ven. FBI vypálila tucet kouřových granátů při pokusech donutit jej, aby opustil dům. To ale nevyšlo, neboť měl na sobě plynovou masku. Poté, co do domu vypálili několik světlicových granátů, čímž zapálili bedny s ručními granáty a municí. On sám pokračoval v palbě na agenty zatímco dům hořel, ale pak náhle přestal. Poté, co ohořelé trosky vychladly natolik, aby mohli být prohledány, byly nalezeny ohořelé ostatky jednatřicetiletého Mathewse vedle spálené vany, s pistolí stále v ruce.  Nakonec bylo ze zločinů spojených se Řádem obviněno přes 75 lidí. V osmi soudních procesech byli obžalováni z vydírání, spiknutí, padělání, převozu kradených peněz, přepadení obrněného auta a porušení občanských práv. Později bylo deset lidí spojených s případem, včetně Butlera, Lanea a Pierce, souzeno za protistátní činnost, kde byli zproštěni obvinění.

Robert Jay Mathews (16. ledna 1953, Marfa, Texas, USA – 8. prosince 1984, Whidbeyho ostrov, USA) byl vůdce řádu The Order, militantní skupiny amerických bílých nacionalistů.  Uhořel během těžké přestřelky s odhadem 75 agenty FBI, kteří obklíčili jeho dům na Whidbey Island, poblíž Freelandu, Washington.

Robert Jay Mathews (January 16, 1953 – December 8, 1984) was an American neo-Nazi activist and the leader of The Order, an American white supremacist militant group. He was killed during a shootout with approximately seventy-five federal law enforcement agents who surrounded his house on Whidbey Island, near Freeland, Washington.  Mathews' life inspired the production of the 1988 theatrical film "Betrayed" and the 1999 television film "Brotherhood of Murder".


Život.

Semjonov promoval na katedře fyziky Petrohradské univerzity (1913-1917), kde studoval u Abama Fjodoroviče Ioffeho. V roce 1918 se přesunul do Samary, kde byl poddůstojníkem Kolčakovy „Bílé armády“ během ruské občanské války.  V roce 1920 se vrátil do Petrohradu a měl na starost laboratoř elektronových fenoménu na Petrohradském fyzikálně-technickém institutu, jehož byl i ředitelem. V roce 1921 se oženil s lingvistkou Marií Boreiše-Livoreskou (studentkou u Žirmunského), která však o dva roky později zemřela. V roce 1923 si vzal Mariinu neteř Natálii Nikolajevnu Burtsevovou, se kterou měl syna Nikolaje a dceru Ludmilu.  Během tohoto těžkého období společně s Pjotrem Kapicou objevili způsob, jak měřit magnetické pole u atomového jádra (1922). Pozdější tento experimentální postup vylepšil Otto Stern a Walther Gerlach a je znám jako Stern-Gerlachův experiment.  V roce 1925 studoval spolu s Jakovem Frenkelem kinetiku kondenzace a adsorpce vodních par. V roce 1927 studoval ionizaci v plynech a vydal významné dílo „Chemie elektronů“. V roce 1928 společně s Vladimirem Fockem vytvořily teorii tepelného průrazu dielektrika.  Přednášel na Petrohradském Polytechnickém institutu, jehož profesorem byl jmenován v roce 1928. V roce 1931 založil Institut chemické fyziky při Akademii věd SSSR (který byl v roce 1943 přesunut do Černologovky) a stal se jeho prvním ředitelem. V roce 1932 se stal členem Akademie věd Sovětského svazu.

Významné práce.

Jeho výjimečná práce na mechanismu chemických transformací zahrnuje důkladnou analýzu aplikace teorie řetězení rozmanitých reakcí (1934-1954) a ještě významněji, procesy spalování. Vytvořil teorii degenerovaného rozkladu, která vedla k lepšímu pochopení úkazů spojených s periodickým přerušením oxidačního procesu.  O své práci napsal dvě důležité knihy. "Цепные реакции" (Řetězové reakce) byla zveřejněna v roce 1934, anglické vydání vyšlo o rok později. To byla první kniha v Sovětském svazu, která rozvíjela detailně teorii nerozvětvených a rozvětvených chemických řetězových reakcí. "О некоторых проблемах химической кинетики и реакционной способности" (O některých problémech chemické kinetiky a reaktivity) – první vydání bylo v roce 1954, zrevidováno v roce 1958; byla vydána v Anglii, USA, Německu i v Číně.

Ocenění.

Ve svých 36 letech (v roce 1932) se stal členem Akademie věd SSSR. V roce 1956 byla jeho práce oceněna Nobelovou cenou za chemii, společně s Cyrilem Normanem Hinshelwoodem). Stal se také dvakrát hrdinou socialistické práce (1966,1976), byla mu udělena dvakrát Stalinova cena (1941, 1949), v roce 1976 Leninova cena, byl členem zahraničních akademií věd, např. v roce 1963 se stal zahraničním členem Národní akademie věd Spojených států amerických a byl nositelem mnoha dalších cen.

Nikolaj Nikolajevič Semjonov, rusky "Никола́й Никола́евич Семёнов" (15. dubna 1896, Saratov – 25. září 1986), byl ruský fyzik a chemik. V roce 1956 se stal nositelem Nobelovy ceny za chemii za práci o mechanismu chemických transformací.

Nikolay Nikolayevich Semyonov (or Semënov), (; – 25 September 1986) was a Russian/Soviet physicist and chemist. Semyonov was awarded the 1956 Nobel Prize in Chemistry for his work on the mechanism of chemical transformation.


Popis.

Dospělá blecha je zbarvena červenohnědě, někdy černě, larva je bílá se zřetelnou hnědou hlavou. Dospělec je velký 1–3 mm a má silné zadní nohy, které slouží ke skákání a běhu; beznohá larva měří okolo 0,5 mm. Velké skoky umožňuje bleše mj. látka resilin, avšak před dalším skokem musí blecha určitou dobu počkat, než se látka doplní. Dospělec žije čtyři až pětadvacet dní. Dříve, než se larva promění v dospělce, musí projít stadiem kukly. Vlákno kokonu (zámotku) je lepkavé a lehce se na něj nalepují různé nečistoty, které chrání kuklu před vysycháním a také slouží jako maskování.  Od podobné blechy psí ("Ctenocephalides canis") lze blechu kočičí odlišit mikroskopicky – (1) v krajině čelního štítku má plošší hlavu, (2) má delší první zub v lícním hřebenu.

Životní cyklus.

Životní cyklus blechy kočičí patří k proměně dokonalé (vajíčko, larva, kukla, dospělý jedinec). Bleší samička denně snese 20–50 vajíček. Vajíčka jsou hladká, neudrží se na těle hostitele a spadnou někam, kde se z nich za jeden až deset dní vylíhnou larvy. Larvy se živí biologickým materiálem v prostředí včetně výkalů dospělých blech, zakuklí se a z kukly se líhne dospělý jedinec. To, že většina vývojových stadií blechy (vajíčka, larvy, kukly) žije mimo hostitele, je jedním z problémů při boji proti blechám. Vajíčka, larvy i kukly jsou většinou odolné vůči nepříznivým podmínkám, přičemž larvy jsou méně odolné proti vyschnutí než vajíčka. Kokon (zámotek) slouží larvám jako ochrana před predátory (např. mravenci). Dospělá blecha již parazituje na svém hostiteli, živí se krví, ale využije jen malou část – většinu krve vyloučí s výkaly, které jsou po rozmáčknutí typicky červené. Pouze dospělá blecha je schopná reprodukce, jen v tomto stadiu můžeme rozlišit samičku a samečka. Délka vývoje závisí na vnějších podmínkách, v létě vývoj trvá 4–5 týdnů, v zimě déle.

Nemoc.

Blecha kočičí je parazit, který může hostiteli způsobit více různých nepříjemností – může být přenašečem chorob, může hostitele celkově oslabit aj. Bleší sliny obsahují látky, které zabraňují srážení krve, a díky tomu se může blecha dostatečně nasytit. Látky vyvolávají alergickou reakci hostitele, hostitel má tendenci se škrábat a může si způsobit hnisání či ekzémy. Dále mohou blechy přenést na svého hostitele tasemnici psí. Vzhledem k tomu, že se blechy živí krví, mohou být nebezpečné pro malá nebo křehká zvířata – mohou způsobit chudokrevnost štěňat, koťat či dospělých zvířat malých plemen, která mohou následkem anémie i uhynout. Vzácněji blechy přenášejí tyfus a mor myší.

Důkaz blech.

Pokud má kočka nebo pes delší srst, je těžké najít dospělou blechu. Ovšem lze najít černé kuličky – výkaly blech se zbytky nestrávené krve, které po rozmáčknutí zčervenají. Další indicií je hubnutí nebo ekzém. Pokud se zvíře škrábe, pečlivě prohlédneme kořen ocasu, příp. je postavíme na bílý podklad a kartáčem pročešeme srst. Přítomnost blech prokazují bleší výkaly.  Nejlepší způsob, jak zjistit, jestli zvíře má blechy, je vyčesat zvíře kartáčem nebo hřebenem a vyčesané chlupy položit na savý papír (kuchyňská papírová utěrka) a postříkat vlažnou vodou. Pokud se na papíře objeví červené skvrny (zbytky výkalů blechy, krev zvířete), je zvíře napadeno blechami.

Léčba.

Mezi nejběžnější prostředky proti blechám patří spreje, šampóny, tablety a speciální obojky. Souběžně je třeba uklidit celou domácnost – vyklepat a vyluxovat pelíšky, deky, čalounění (sáček neponechávat ve vysavači!). Prostředky proti blechám můžeme rozdělit do dvou skupin: adulticidy hubí dospělé jedince, zatímco růstové regulátory zabraňují vývoji vajíček. Oba typy prostředků mají své výhody i nevýhody. V prvním případě musí dojít k přímému kontaktu hubicí látky s blechou, takže je nutné kromě zvířete ošetřit i domácnost. Nevýhodou růstových regulátorů je, že nezabrání usazení blechy na kočce či psu; ovšem jakmile blecha začne sát krev, nasaje látky zabraňující vývoji vajíček, která naklade. Optimálním řešením je proto kombinovat oba typy prostředků.

Poddruhy.

Dnes existují čtyři poddruhy "Ctenocephalides felis" a všechny tyto poddruhy jsou ektoparaziti převážně masožravých savců. "Ctenocephalides felis strongylus" a "Ctenocephalides felis damarensis" žije pouze v Africe, "Ctenocephalides felis orientis" se nachází v jihovýchodní Asii a východní Indii a poddruh "Ctenocephalides felis felis" je rozšířen po celém světě.

Blecha kočičí ("Ctenocephalides felis") je druh parazitického hmyzu patřící do řádu blechy. Je parazitem zejména koček a psů, ale byla nalezena i na ovcích, telatech, kozách, hlodavcích, králících a také na člověku. Je rozšířena po celém světě čili kosmopolitně.

The cat flea (scientific name Ctenocephalides felis) is an extremely common parasitic insect whose principal host is the domestic cat, although a high proportion of the fleas found on dogs also belong to this species. This is despite the widespread existence of a separate and well-established "dog" flea, "Ctenocephalides canis".