Historie.

Starověk a středověk.

Několik kilometrů severně od dnešního správního území města je sídliště z dob římských "ecclesia sancti Petri ad Campos", kostel svatého Petra v poli (v dnešním Rankweilu). V 9. století vznikl další kostel v poli, zasvěcený svaté Petronile (dnes kaple svaté Petronily a Martina). Název „Feldkirichun“ v „Rätischen Reichsurbar“ – seznam držitelů území od roku 842 n. l. – odvozuje se název od tohoto kostela v poli a přenesl se na starou část města Feldkirchu.  Název Feldkirchu („"Veldkiricha"“, „"Veldkirchia"“ a podobný pravopis) byl pak použitý pro blízké Vorarlbersko a pro vznikající velkou osadu na úpatí hory pod hrabětem Hugö von Montfort (šlechtický rod Montfortů), postavili strážní hrad Schattenburg a původní Feldkirch se postupně rozšiřoval a nazýval se Altenstadt.  V roce 1218 je již Feldkirch v dokumentech nazývaný jako město. Poslední hrabě Feldkirchské větve rodu Montfortů, Rudolf IV. (+ 1390) byl mnoho let kanovník v proboštském dómu v Churu a teprve později byl povolán k vládě nad panstvím. V roce 1375 prodal město a panství vévodovi Leopoldu III. Habsburskému (1351-1386), který se v roce 1379 stal ve Feldkirchenu místodržícím.  Obchod s Itálií a Německem přinášel městu blahobyt. Řemeslníci dosáhli takové moci, že se v roce 1405 odvážili k povstání proti bohatým měšťanům. Bohatství města bylo tehdy důležitým předpokladem pro kulturní rozvoj. Bylo dost peněz k založení latinské školy v roce 1399.  Habsburkové spravovali střídavě dnešní Vorarlbersko, Tyrolsko a Přední Rakousy (Freiburg im Breisgau). V pozdním středověku, v době Appenzellerkriege (1405–1429), mezi Habsburky spojenými s opatstvím Sankt Gallen a poddanými Appenzellerny vytvořilo se novodobé státní území. Příznačné na tom jsou rozdílné spolky měst a stavů, panství Feldkirch s dvorem v Altstätten, Berneck a Marbach, s městem St. Gallen i s lidmi v „Eschnerbergu“ (dnešní Schellenberg). V roce 1405 si město Feldkirch založilo vlastní, podle vnuceného vzoru „Bund ob dem See", nejdůležitější spolek v té době. Do tohoto spolku rychle vstupovali Bludenz, Rankweil, Sennwald, Gaster a Toggenburg a další. Odvážné vojenské podnikání proti vládě Habsburků (Tyrolsko, Allgäu, Thurgau) bylo krátkozraké a vedlo k pádu mnoha šlechtických hradů. Dne 13. ledna 1408 spolek Bregenz však podlehl habsburským rytířům.

20. století.

V roce 1925 se zvětšilo správní území města po připojení obcí Levis, Altenstadt, Gisingen, Nofels, Tosters a Tisis.  Dne 1. října 1943 byl Feldkirch cílem spojeneckého náletu. Bombardovací svaz letectva Spojených států měl určený cíl bombardovat „Messerschmitt-Werk u Augsburgu, ale z důvodu špatného počasí cíl nenalezli a náhradním místem náletu se stal Feldkirch. Zasažena byla vojenská nemocnice v městské čtvrti Tisis a počet obětí přesáhl stovku. Nehledě na příchod francouzských vojsk ke konci války bylo bombardování Feldkirchu jediným větším bojem ve druhé světové válce.

Vývoj počtu obyvatel.

V roce 1869 zde žilo 6186 obyvatel, 1890 8039, 1910 11 830, 1934 12 909, 1951 15 115, 1971 21 751, 1991 26 730, 2001 28 607, 2008 30 373 a ke dni 1. dubna 2009 mělo město 30 659 obyvatel.

Politika.

Politické rozvržení.

Od založení ""Velkého Feldkirchu"" je město rozděleno na sedm obvodů "(podílů, frakcí)", kde je v každém zvolen zastupitel, který se stává členem městského zastupitelstva. Tito zástupci přiměřeně odpovídají politické skutečnosti, to má ale jen malý význam. Rozdělení obvodů:

Bezpečnost.

Feldkirch je sídlem okresního velitelství spolkové policie Rakouska, v místě sídlí policejní inspekce Feldkirchen a „zemská policejní škola“. Mimoto ve Feldkirchu je dislokovaná stanice zvláštní rakouské protiteroristické jednotky „Cobra“. Město zaměstnává vlastní městskou policii s dvaceti policisty, kteří mají služebnu v budově radnice. Mimo to jsou ještě dva kontroloři parkování ve městě.

Instituce.

Zaměstnanci a zaměstnavatelé.

Ve Felkirchu má své zastoupení dělnická komora a všeobecný odborový svaz a také hospodářská komora.

Diecéze.

Území města Feldkirch patří od raného středověku spolu s jihem dnešního Vorarlbersku k diecézi churské, sever Vorarlberska k diecézi kostnické a severovýchod k diecézi augsburské. Za císaře Josefa II. (1741–1790) měla Vídeň na diecéze jen malý vliv. V roce 1816 diecéze churská a 1819 diecéze kostnická musela odstoupit části území ve Vorarlbersku na diecézi Brixenské v jižních Tyrolích. V městě Feldkirch je federální vikariát a generální vikář je také světícím biskupem.  Gotický farní kostel svatého Mikuláše byl povýšen na katedrálu a dnes se jmenuje „Katedrála svatého Mikuláše".

Zemský soud.

Zemský soud ve Feldkirchu je pro celé území Vorarlberska. Je to jediná země v Rakousku, kde v hlavním městě není zemský soud. Je to však jen odvolací soud pro krajské soudy v Bregenz, Bezau, Dornbirn, Feldkirch, Bludenz a Montafon. Odvolací instancí pro rozhodnutí zemského soudu ve Feldkirchu je vrchní zemský soud v Innsbrucku.  Budovu zemského soudu postavil secesní rakouský architekt Ernst Dittrich (1868-1948) v letech 1903-1905. Vedle velmi vysoké kvality této stavby je porotní soudní síň zvlášť kvalitnější.

Spolkový finanční úřad.

Daňový a celní koordinační spolkový finanční úřad sídlí ve Feldkirchu. Jeho působnost se vztahuje na celou spolkovou zemi. Budova stojí naproti zemského soudu a byla navržena stejným architektem. Vážnost stavebního stylu Ernsta Dittricha je ještě více ovlivněna vídeňskou secesí. Zvláštní vzájemný vztah k Josefa Maria Olbricha (1867–1908) je naprosto totožný, protože oba pocházejí z Vídně.

Zemská konservatoř.

Zemská konzervatoř se nachází v tzv. jubilejní stavbě na levé straně řeky Illeru. Nejdříve v budově sídlilo soukromé jezuitské gymnázium. Impozantní stavba byla postavena v letech 1900-1901 řádem, který do Feldkirchu přišel již v roce 1649. V roce 1938 bylo gymnázium nacisty uzavřeno a byla zde zřízena říšská finanční škola a později vojenská nemocnice. V roce 1946 se opět zahájily přednášky a škola přetrvala do roku 1979. Od roku 1977 budovu využívá Vorarlberská zemská konzervatoř, do dneška vychovala na 400 hudebníků.

Pamětihodnosti.

Feldkirch je nejlépe zachovalé město ve Vorarlbersku. Město je zahrnuto mezi „"Malá historická města"“.

Městské opevnění.

Ulicemi se táhne zámecký příkop, jelení příkop. Náměstí svatého Leonharda charakterizují dřívější vývoj ve 13. století. Městské hradby ohrazují především „Neustadt“. Byly postaveny kolem roku 1500, několikrát zničeny a po roce 1826 chátrají.  Pokud byl Feldkirch ohrazen městskými hradbami, mohlo se do města dostat jen čtyřmi branami. Městské brány se nazývali: „Bregenzertor“ nebo „Nikolaustor“, „Bludenzertor“ nebo „Schultor“, „Mühletor“ nebo „Sautor“ a „Churertor“ nebo „Salztor“. Poslední dvě brány jsou zachovány ještě dnes, další dvě byly v počátku 19. století odstraněny.

Hrady a paláce.

Schattenburg.

Hrad byl do roku 1390 rodným sídlem hrabat von Montfort. První stavební etapa začala kolem roku 1230 pod Hugem I. von Montfort, zakladatelem města Feldkirch. Za hraběte Friedricha von Toggenburg (1416–1436) a pod místodržitelem Hansem von Königsegg byl v 15. století přestavěn a dokončen. Po zrušení místodržitelství byl hrad několikrát vydražen a roku 1813 měl být dokonce zastaven. Od roku 1825 je Schattenburg v držení města Feldkirch, které hrad získalo za 833 zlatých. Hrad Schattenburg sloužil jako kasárna a později jako chudobinec. Ke spásnému oživení hradu došlo v roce 1912 založením muzea a domova pro „sdružení Feldkirch a okolí“. Přízemí je využito pro hospodářství hradu, v poschodí je provozováno vlastivědné muzeum, které ročně navštíví asi 25 000 návštěvníků.

Lichtenštejnský palác.

Dům v Schlossergasse č.8 po městském požáru 1697 v současné podobě nechal postavit v barokním slohu jako kancelářskou budovu kníže Jan Adam I. Andreas z Lichtenštejnu (1657-1712). Nějakou dobu dům vlastnil Christian Getzner (1782-1848) . Od roku 1848 dům vlastnila rodina "Tschavoll" a od jejich dědiců v roce 1967 získalo město. Dnes je budova využívaná jako městský archiv a knihovna.

Kostely, kláštery a kaple.

„Altenstadt“  „Gisingen“  „Nofels“

Vily a jiné obytné budovy.

Měšťané Feldkirchu v 19. století vybudovali několik reprezentativních obytných budov, které jsou ještě dnes v soukromém vlastnictví. Vily stavěli v ulici „Reichsstraße“ a především v území mezi „Bärenkreuzungem“ a nádražím.

Kultura.

Feldkirchský festival.

Po přesídlení „Schubertiady“ do Schwarzenbergu byl vytvořen tzv. „Feldkirchský festival“. Každoročně pod jiným mottem se pořádají divadelní představení, koncerty a jiné kulturní akce.

James Joyce a Feldkirch.

Od "Bloomsday" 1994 se pořádá v nádražní hale zvláštní čtení z díla irského spisovatele se zdůrazněním na spojitost s rodem Montfortů a městem. Při pohraniční kontrole ve Feldkirchu byl Joyce považován za špiona a skoro zatčený. To dalo podnět ke čtení jeho románu „Ulysses“ v nádražní hale. V létě 1932 vydavatelský pár Marie a Eugene Jolasovi znovu navštívili Joyce v „Montfortstadtu, v Hotelu Löwen“, kde přechodně bydlel a pracoval.  Široká veřejnost se seznamuje s životem a dílem Jamese Joyce (1882-1941). Literaturu tu oživuje Andreas Weigel, kulturní kroužek umístil v nádražní hale a v hotelu pamětní desku. Dne 16. června 2004 oslavilo město desetiletou historii rozprav.

Festivalový spolek.

Festivalový spolek nabízí každé léto v červenci a srpnu šestitýdenní koncerty.

Každoroční slavnosti.

Vánoční trh.

Každoročně počátkem adventu se koná v centru trh, který přes den je vánočním trhem a večer je pak pro starší posezení u svařeného vína.

Kejklířský festival.

Po více než 20 let trvá opakující se festival, na který se sejdou kejklíři z celé Evropy do Feldkirchu a předvádějí středověké různé pokrmy, výrobky a hry té doby. Obdobným podnikem je také „Montfortspektakel“.

Vinobile.

Vinné trhy „Vinobile“ měly v roce 2007 desáté výročí. Pořádají se v domě Montfortů a jsou významné pro západní část Rakouska.

Feldkirchský svátek vína.

V červnu je daleko za zemskou hranici oblíbený svátek vína ve trhové ulici. Byl zavedený v roce 1967 a říkalo se mu z počátku „Wachauer Weinfest“. Gastronomické podniky na konci týdně zde prezentují různé vinné speciality.

Noční dechová hudba.

Od roku 2001 dechové kapely z Feldkirchu a okolí koncertují ve vnitřním městě a koncertním sále.

Ostatní.

Silvestr se oslavuje ohňostrojem, proto město výjimečně nedodržuje uzavírací hodiny. V domě Montfotů se od října do března konají každý týden bály různých spolků a škol. Jejich pořádání je zveřejňováno na vývěsných tabulích.  Celoročně se na tržišti prodávají zemědělské produkty od rolníků z okolních obcí. Na jaře 2008 se ve Feldkirchu promítalo 22 filmů s James Bondem.

Hospodářství a infrastruktura.

Doprava.

Feldkirch má od roku 1993 městskou autobusovou dopravu s osmi linkami, do všech městských částí a do Frastanz. Na konci týdne a před svátky noční autobusové linky jezdí do horního Porýní a také do dalších měst Vorarlberska. Po všechny dny v týdnu jsou v provozu až do 3 hodin autotaxi na zavolání.  Z železniční stanice Feldkirch jedou osobní vlaky „Vorarlbergbahn“ ve směru na Innsbruck a dále na Vídeň. Na této dráze je také na severu města zastávka Feldkirch Amberg. Feldkirch má železniční spojení ve směru na Buchs, přes Schaan (v Lichtenštejnsku) a také je důležitý spoj do Curychu. (Další zastávky ve městě: Altenstadt, Gisingen, Tisis.) Denně je spojení z Feldkirchu na Vídeň, Villach a Štýrský Hradec. Železniční stanice slouží i pro nákladní dopravu.  Feldkirch je připojeno na dálnici „Rheintal/Walgau Autobahn“ (A14) a na jih od Bludenz „Arlberg Schnellstraße“ (S16) a do Tyrol.  Jako většina měst trpí i Feldkirch vysokým objemem přepravy. V roce 2007 byly obyvatelům předloženy varianty průjezdu městem. Z původních dvanácti silničních variant se zjistilo. že nejlepší řešení projektu je se čtyřmi tunely. Jsou předloženy další možnosti k diskuzi. Náklady jsou rozpočtovány na 132 a 143 miliony €.

Zaměstnavatelé.

Ke dni 15. května 2001 bylo zde 1464 firem – z toho 8 větších s více než 200 zaměstnanci – ve Feldkirchu je 13 146 zaměstnanců.

Sport.

Feldkirch je kolébkou rakouského fotbalu. V roce 1874 angličtí studenti jezuitského pedagogického ústavu přinesli do Rakouska fotbal. Významný je klub ledního hokeje. Od roku 1998 hraje Erste Bank evropskou ligu. Baseballový tým „Cardinals Feldkirch“ hraje spolkovou ligu.

Feldkirch je rakouské okresní město ve spolkové zemi Vorarlbersko. Leží v nadmořské výšce 458 m, 14 km severovýchodně od hlavního města Lichtenštejnska Vaduzu. Žije zde obyvatel. Je druhým největším městem Vorarlberska. Feldkirch je nejzápadnější obcí Rakouska. Je sídlem mnoha institucí. Mezi jinými je zde zemský soud, finanční ředitelství, hospodářská komora Vorarlberska, dělnická komora Vorarlberska, velká zemská nemocnice, zemská konzervatoř a zemský geodetický úřad. Od roku 1968 je město ve Feldkirchské diecézi a je sídlem biskupství. Od roku 2007 je ve Feldkirchenu Vysoká škola pedagogická Vorarlberska.

Feldkirch () is a medieval city in the western Austrian state of Vorarlberg on the border with Switzerland and Liechtenstein. It is the administrative centre of the Feldkirch district. After Dornbirn, it is the second most populous town in Vorarlberg, slightly larger than the state capital of Bregenz. The westernmost point in Austria lies in Feldkirch on the river Rhine, at the northern tripoint between Austria, Switzerland, and Liechtenstein.


Historické dělení Protobulharů.

Do 8. století byli Bulhaři a příbuzensky blízké národy rozděleni do čtyř velkých skupin.

Vývoj před utvořením prabulharského státu.

Asie.

Původní kmeny Prabulharů byly pravděpodobně turkoaltajské větve Onogurů, Tie-leského → Čı-leského (Tieleové) původu , o čemž se zmiňují Orchonské runové texty (v Mongolsku), a taky čínské kroniky, v nichž jejich označení nese název Pu-ku-chun (Bul-gar-chun) (Hunobulhaři) .

Evropa.

Prabulharské kmeny původně sídlily na sever od Kavkazu, poté se postupně přesunuly zejména do oblasti kolem Azovského moře, Předkavkazí a poříčí Dněpru a Dněstru. Již ve svém původním domově se Hunobulhaři (Prabulhaři) rozdělily na dva kmeny – Utigury a Kutrigury. Tyto dva kmeny mezi sebou často soupeřily. V 6. století zasáhli do vývoje tohoto etnika Avaři, kteří porazili Utigury a poté společně s Kutrigury táhli dál na západ do panonské nížiny. Utigurové poté kolem roku 570 upadli do závislosti na Západoturkuckém kaganátu s centrem v dnešním Turkestánu (Kaspické moře). Ten se ale létech 628–630 rozpadl a utigurské kmeny se opět osamostatnily. Někdy v této době začali Utigurové znovu zvát sami sebe původním jménem Bulhaři. Prabulharské kmeny se poté sjednocují pod vládou chána Kuvrata (Hunobulharské historické názvy: Kurt, Kur-bat) do prvního státu známého jako Velké Bulharsko ( Magna Bulgaria). Jejich složení je neznámé, a prameny se zmiňují pouze o kmenových názvech Čakarar, Kubiar, Kürijer, a jména klanů Tulo (Dulo), Ukil, Ermijar, Ugain a Duar.

Kuvratova vláda.

Největší rozkvět zažilo Velké Bulharsko za chána Kuvrata, který prožil část svého života v Byzantské říši. Zde získal řecké vzdělání a během svého pobytu přijal i křesťanskou víru. Po svém nástupu na trůn skoncoval Kuvrat za pomoci Byzance s avarskou nadvládou a dokázal uhájit svoji pozici i proti Západoturkucké říši na východě. To se podařilo v letech 630 až 635 hlavně díky sjednocení prabulharských kmenů do silné aliance, která byla dost mocná na to, aby si zajistila svoji existenci bez závislosti na ostatních státech. Hlavním městem říše bylo pravděpodobně město Fanagorie na Tamanském poloostrově. Po smrti Kuvrata se stal chánem nejstarší z jeho synů Batbajan.

Úpadek a podrobení Chazary.

Záhy po smrti svého otce se ostatní synové začali bouřit. Onogurie, zmítaná v boji o moc, se pak stala snadným terčem Chazarské expanze (668). Rozdělené kmeny, které byly dále vytlačovány Chazary ze svého území, hledaly nová místa, kde se usadit.  Prabulhaři, vedení Bojanem (Batbajan), nazývaní též Černí Bulhaři, se pravděpodobně stáhli na Krym, kde později splynuli s Tatary. Existuje teorie, která tvrdí, že potomci Batbajanovy hordy jsou dnešní Balkaři, tedy turkický národ žijící na Kavkaze.  Část Prabulharů se pod vedením Kotraga (pravděpodobně mohlo jít o dalšího syna, ale jeho existence není prokázána) vydala po proudu řeky na sever, usadila se u řeky Volhy a vytvořila tam pozdější stát volžských Bulharů.  Asi nejslavnější z Kuvratových synů Asparuch vedl více než sto tisíc Prabulharů na Balkán a po dobytí Dobrudžy a Moesie zde založil první bulharskou říši.  Posledním z Kuvratových synů byl Kuber, který se usadil pravděpodobně v dnešní Makedonii či východní Albánii. Také tito Bulhaři se rychle včlenili do slovanské společnosti a během sto let přijali i zdejší slovanský jazyk.

Velké Bulharsko nebo Onogurský chanát ( Стара Велика България, Η παλαιά μεγάλη Βουλγαρία) byl historický státní útvar, v letech 632–668, který se rozkládal mezi řekou Dněstrem, dolním tokem Volhy a zasahoval též na Krymský poloostrov. Vznikl konsolidaci několika hunobulharských kmenů, v jejichž čele stál kmen Ogurů (Onogurové). Jeho zakladatelem byl chán Kuvrat, a obyvateli byli Prabulhaři s jejich jednotlivými kmeny a také nebulharské polousedlé místní kmeny (hlavně ugričtí Pramaďaři a sarmatští Alani), které byly v tom čase podřízené Avarské a Západoturkucké říši.

Old Great Bulgaria or Great Bulgaria (Byzantine Greek: Παλαιά Μεγάλη Βουλγαρία, "Palaiá Megálē Voulgaría"), also often known by the Latin names "Magna Bulgaria" and "Patria Onoguria" ("Onogur land"), was a 7th-century state formed by the Onogur Bulgars on the western Pontic-Caspian steppe (modern southern Ukraine and southwest Russia). Great Bulgaria was originally centered between the Dniester and lower Volga.  The original capital was Phanagoria on the Taman Peninsula between the Black and Azov seas. In the mid-7th century, Great Bulgaria expanded west to include Avar territory and was centered in Poltava. During the late 7th century, however, an Avar-Slavic alliance in the west, and Khazars in the east, defeated the Bulgars, and Great Bulgaria disintegrated. Successor states included Volga Bulgaria and the First Bulgarian Empire.


Začátky.

Na počátku samotného hraní je třeba vybrat jedno ze 6 velkých středověkých měst (Paříž, Londýn, Madrid, Milán, Berlín a Norimberk (poslední se vyskytuje pouze v datadisku). Každé město má svou specifickou vlastnost, jako třeba Londýn – krátká vzdálenost pro nalezení bylin. Norimberk – dvojitá městská plocha.  V datadisku si na této obrazovce ještě zvolíte inteligenci protivníků. Poté si vyberete obtížnost hry celkově, jestli chcete hrát s historií nebo bez historie, vyberete si nějaké úkoly nebo volnou hru. Následuje jakýsi "formulář", kde vyplníte jméno, pohlaví, víru a vyberete si rodinný erb, vyberete si rodiče, kteří ovlivní vaše schopnosti (např. otec obchodník a matka řemeslnice vám přidají oba po bodu a půl u vyjednávání a řemeslnictví), a přidělíte si další tři volné body. Poslední krok je výběr povolání. V základní verzi hry jich je 8 v datadisku 11. máte na výběr z: kovář, kameník, truhlář, hostinský, voňavkář, alchymista, kazatel, zloděj a v datadisku navíc hrobník, krejčí a potulný bavič. Pak už vás hra přesune do dění středověkého města a vy se máte uživit s penězi, které dostanete podle zvolené obtížnosti, jednou živností a svým domem.

Akční Body (AB).

Akční body jsou vlastně vaše akce. AB máte do základu 4 za kolo, avšak příjem se dá zvýšit např. předměty, vylepšením vašeho domova nebo 6. mistrovským stupněm povolání (o tom níže). AB jsou používány k většině akcí. Můžete se díky nim učit na vyšší mistrovský stupeň, vylepšovat schopnosti, v politice využívat pravomocí, hasit když vám chytne budova, ale také se třeba vyzpovídat z hříchu, za které byste jinak platili.

Schopnosti.

V The Guild je pět schopností – Vyjednávání (máte šanci že ušetříte při nákupu nebo vyděláte pri prodeji zboží), řemeslo (zvyšuje výkonnost vašich řemeslníků), lstivost (zvyšuje vaši úspěšnost při krádeži, hrách nebo soubojích), souboj (myslím, že to vypovídá o všem) a rétorika (zvyšuje efekt vašich řečnických akcí, vydírání nebo hanospisů). Vaše počáteční schopnosti ovlivňují povolání vašich rodičů plus vaše vlastní přidělení bodů. Přímo ve hře si můžete ve vašem domě vylepšovat schopnosti pomocí AB. Čím více bodů již máte ve schopnosti přiděleno, tím více AB musíte na vylepšení dát. na šestý bod schopnosti je potřeba už 12 AB. Každá schopnost má ve vašem domě jinou místnost. řemeslo a vyjednávání se učí ve studijní místnosti, lstivost v zadní místnosti, souboj v přijímací místnosti a rétorika v knihovně. všechny místnosti vyjma studijní místnosti si musíte postavit a do základního domu se vám vejde jen jedna, takže je třeba vybírat podle povolání.

Povolání.

Každých několik let se můžete vyučit na vyšší úroveň vašeho povolání. Těch je celkem 6 a každé vystudování vás stoji 4 AB. Na 3. mistrovském stupni si můžete vylepšit vaši živnost o jednu úroveň a odemknout si tím nová vylepšení a výrobky. Na 5. mistrovském stupni si můžete živnost vylepšit znovu a tím se dostat na nejvyšší úroveň vylepšení a dostat se k nejcennějším výrobkům. Když už vás nějaké povolání nebaví, můžete se za 8 AB naučit další a rozjet nové obchody a vydělávat víc a víc.

Kariéra.

Vaše politická kariéra začne až dosáhnete majetku 10 000 zlatých. Pak si zaplatíte za 500 zlatých za občanská práva. Jakmile se stanete občanem, můžete se ucházet o politické místo. Pokud vás zvolí, budete každé kolo/rok dostávat peníze jako příjem z úřadu. Jakmile se uvolní místo nad vámi, můžete se o něj ucházet. Tady se vyplatí mít dobré přátele, kteří dají přednost vám před ostatními a pokud ne, musíte si u nich nějak šplhnout. Ovšem to že dosáhnete nějakého místa neznamená, že o něj není možné přijít. Nepřátelé mohou požadovat vaše vyloučení. Když už se stane, že přijdete o své místo, můžete se ucházet o jakékoli nižší nebo stejně vysoké postavení, jakého bylo dosaženo před vyloučením. Nejvyšší politický post je panovník a v datadisku pak můžete být vybráni papežem nebo císařem do nejvyšších sfér, jakých může člověk prostého původu dosáhnout.

Europa 1400 : The Guild (dále jen The Guild) je počítačová hra od společnosti JoWooD Productions, od níž pochází i Gothic, Spellforce, Sam & Max Episodes, Silent Storm, , S.W.I.N.E nebo Cultures.

Europa 1400: The Guild is a simulation game set in Europe from the year 1400 up to 1815. In it, the player tries to guide a family dynasty to power and wealth, starting from one character of limited means. Players can choose from a variety of initial businesses (including iron smith, tavern, church and thieves' guild) and historic cities (including Berlin and London). As the family business and social standing grows, more options become available, even high political rank.  The game has one expansion pack, "Die Gilde: Gaukler, Gruften & Geschütze", released in March 2003. "The Guild" Gold Edition, consisting of the original game and the expansion, was released in November 2005; A Nintendo DS port of "The Guild" was released in 2009.  4HEAD Studios and JoWooD Productions released a sequel, "The Guild 2", in 2006.


Geografie.

Sousední obce.

S městem Baden sousedí (od severu ve směru hodinových ručiček):

Členění města.

Město Baden tvoří sedm katastrálních území:

Historie.

Teplé sirnaté prameny byly známy již za Římanů („Itinerarium Antonini Augusti“). Císař Claudius (41–54 n. l.) získal osadu nazývanou „Aquae“ (německy Bäder), v té době již léčivé lázně hrály důležitou roli.  V roce 869 se místo novodobě nazývalo „Padun“. V roce 1480 získalo místo městská práva. Roku 1488 navštívila město uherská královna Beatrix (1457-1508) a léčila si neplodnost. Při vpádu Turků v období tureckých vpádů byly lázně zničeny, stejně tak i v letech 1529 a také 1683, za zmatků reformace a protireformace, moru 1713 i velký požár 1714 zasáhl do života města.  Císař František II. Habsbursko-Lotrinský (1768-1835) v období od 1786 do 1834 se v lázních léčil a zřídl si zde letní residenci. Po velikém požáru města v roce 1812 bylo město nově vystavěno ve slohu Biedermeieru podle plánů Josefa Kornhäusela (1782-1860). Připojením obcí Leesdorfu a Gutenbrunnu v roce 1850 a později v roce 1912 Weikersdorfu, rozšířila se zastavěná část města.  V roce 1916 za první světové války velitelství rakousko-uherské armády se přesídlilo z Těšína (Teschen) do Badenu, na zámek Weilburg. Po zahájení provozu kasin v roce 1934 se město Baden zařadilo mezi nejvýznamnější luxusní lázeňská města Rakouska.  Při bombardování dne 2. dubna 1945 bylo zničeno mnoho budov. V letech 1945 až 1955 byl Baden sídlem hlavního stanu sovětských okupačních vojsk v Rakousku. Do roku 1965 byla celá turistická infrastruktura města obnovena, takže lázně jsou opět jedním z nejvýraznějších lázeňských měst Rakouska.

Vývoj počtu obyvatel.

Baden měl ve druhé polovině 16. století téměř stejný počet obyvatel. Mezi lety 1889 a 1923 se počet obyvatel téměř zdvojnásobil na 22 000. Mezi lety 1939 až 1945 se počet obyvatel snížil. Také při sčítání lidu v roce 1991 se počet obyvatel snížil o 4,3 %.

Kultura a pamětihodnosti.

Baden je nazván po sirném prameni a je důležitým lázeňským místem. Pramen jsou známy již po tisíciletí. Nejstarší sirný pramen se nachází ve štole pod kasinem. Dnes se voda čerpá ze čtrnácti pramenů.

Divadlo.

Lázeňský pobyt je zpříjemněn operetami. V zimě se představení konají v městském divadle (v letech 1908-1909), které postavil Ferdinand Fellner ml. (1847-1916). V létě se představení v Badenské letní aréně, postavené roku 1906 Rudolfem Krauszem (0872-1928).).

Městská knihovna.

Městská knihovna byla zřízena v letech 1940-1941. Tehdy měla 3000 svazků a 22 332 zápůjček pro 1349 zájemců (z toho 3000 pacienty lázní). V roce 1959 knihovna přesídlila do budovy na "Kaiser Franz-Ring". Druhá knihovna byla zřízena, jako pobočka, v roce 1964 v městské části Weikersdorf. V roce 2008 měla knihovna 52 480 zápůjček pro 26 095 návštěvníků. V knihovně je 31 303 medií (26 602 knih, 1184 sešitů časopisů pro 43 abonentů a 3517 audio/video nosičů).

Veřejná zařízení.

Správní centrum okresu Baden, sídlo regionálních úřadů a jiná zařízení jako školy a zdravotnictví.

Baden je rakouské okresní město ve spolkové zemi Dolní Rakousko. Leží v nadmořské výšce 230 m, 29 km jižně od Vídně. Žije zde obyvatel. Je třetím největším městem Dolních Rakous.  Název "Baden bei Wien" není sice oficiální, ale je běžně používán. Oficiální barvou obce je od 15. října 1968 „červeno-bílá“.

Baden (German for "Baths"; Central Bavarian: "Bodn"), unofficially distinguished from other Badens as Baden bei Wien (Baden near Vienna), is a spa town in Austria. It serves as the capital of Baden District in the state of Lower Austria. Located about south of Vienna, the municipality consists of cadastral areas Baden, Braiten, Gamingerhof, Leesdorf, Mitterberg, Rauhenstein, and Weikersdorf.


Hudba a vynálezy.

Johann Mälzel se věnoval hře na klavír, ale proslul hlavně díky svému vynálezu předchůdce moderního metronomu, který sestrojil na návrh Ludwiga van Beethovena roku 1816, a stavbou hudebních automatů. Od roku 1810 zastával u vídeňského dvora úřad dvorního strojníka. Známý byl také jeho "panharmonikon", orchestrion sestávající z 259 jednotlivých nástrojů, včetně 38 klarinetů, 37 fléten a 36 hobojů. Beethovena zaujal natolik, že se Mälzelovi dokonce podařilo jej přesvědčit, aby pro "panharmonicon" napsal symfonii. Výsledkem byla skladba "Wellingtonovo vítězství aneb Bitva u Vittoria" (německy: ), která ve své době sklidila velký úspěch. Poprvé byla předvedana roku 1813 na koncertě uspořádaném ve Vídni na počest rakouských a bavorských vojáků, kteří bojovali proti Napoleonovi Bonaparte v bitvě u Hanau. Mälzel na koncertě představil ještě jeden svůj vynález, tzv. mechanického trumpetistu, který zahrál dva pochody skladatelů Jana Ladislava Dusíka a Ignace Josepha Pleyela.  Poté, co Beethoven ztratil sluch, vyrobil mu Mälzel sadu sluchadel, ovšem pro jejich nepraktičnost je skladatel používal jen zřídka.

Šachový stroj.

Roku 1808 se Mälzel stal majitelem šachového stroje Turek, který zakoupil od syna zemřelého vynálezce Wolfganga von Kempelena. Tento stroj byl vydáván za automatického hráče šachu, ovšem ve skutečnosti během hry uvnitř ukrýval skutečného šachistu. Se strojem, který dále vylepšil jednoduchým hlasovým aparátem umožňujícím hlásit soupeři šach, poté cestoval řadu let po Evropě a Spojených státech.  Mälzel zemřel roku 1838 na lodi ve venezuelském přístavu La Guaira, když se vracel se svým strojem z turné na Kubě.

Inspirace.

Metronom přinesl Mälzelovi velkou popularitu a Ludwig van Beethoven vynálezce oslavil čtyřhlasým kánonem WoO 162 "Ta ta ta – Ta ta ta…lieber Mälzel", inspirovaným charakteristickými zvuky tohoto přístroje. Povídka Edgara Allana Poea "Von Kempelen a jeho objev" zase obsahuje řadu narážek na stroj Turek a oba jeho hlavní majitele, Wolfganga von Kempelena a Johanna Nepomuka Mälzela.

Johann Nepomuk Mälzel (15. srpna 1772 – 21. července 1838), česky též Jan Nepomuk Mälzel, byl německý hudebník a vynálezce.

Johann Nepomuk Maelzel (or Mälzel; August 15, 1772 – July 21, 1838) was a German inventor, engineer, and showman, best known for manufacturing a metronome and several music automatons, and displaying a fraudulent chess machine. He worked with Beethoven to compose a piece.


Životopis.

Narodil se 15. května 1951 v New Yorku. Jeho matka byla italského původu, otec pocházel s Polska. Wilczek navštěvoval střední školu Martina van Burena, kde jeho rodiče a vyučující rozpoznali Wilczekův talent. Již od dětství ho velmi bavily matematické hádanky a záhady, zaujal ho také výzkum vesmíru. Rozhodl se tedy pro vysokoškolské studium matematiky. Roku 1970 získal bakalářský titul na Chicagské univerzitě, v roce 1972 magisterský titul na Princetonské univerzitě, již v této době ho ale začala zajímat fyzika, především fyzikální symetrie a elektroslabé interakce, proto nastoupil k doktorskému studiu u Davida Grosse. O dva roky později získal z fyziky doktorský titul. V Princetonu poté do roku 1981 vyučoval a získal zde i titul profesora. Následně působil na Kalifornské univerzitě v Santa Barbaře, Harvardově univerzitě a na Institutu pro prokročilá studia v Princetonu. Od roku 2000 zastává funkci profesora na Massachusettském technologickém institutu.  V roce 2004 získal Wilzek, jeho postgraduální vedoucí David Gross a také David Politzer Nobelovu cena za fyziku za 31 let starou práci, kdy objevili asymptotickou volnost v silné interakci. Jedná se o skutečnost, že v případě kdy k sobě budeme přibližovat dvě barevně nabité částice (barva je druh náboje v silné interakci), velikost interakce mezi nimi bude slábnout až k nule pro velmi malé vzdálenosti mezi částicemi. Naopak budeme-li od sebe částice vzdalovat, intenzita silné interakce bude rychle narůstat a znemožní nám dvě barevně nabité částice (například kvarky) pozorovat odděleně. Pokusíme-li se částici složenou z kvarků rozdělit, musíme vložit tak velké množství energie, že vzniknou dvě nové částice, v nichž budou kvarky opět pevně vázány. Tento výsledek byl nezbytný pro formulaci kvantové teorie silné interakce nazvanou Kvantová chromodynamika. Wilczekovi bylo v době objevu pouhých 21 let.  Jeho další výzkum se týkal zejména hypotetických elementárních částic zvaných axiony, z nichž by se mohla skládat temná hmota, kvazičástic anyonů a kvantové teorie pole. Podílel se však i na pracích z oblasti astrofyziky a částicové fyziky.  V současnosti se zabývá souvislostmi mezi částicovou fyzikou a kosmologií nebo kvantovou teorií černých děr.  Kromě Nobelovy ceny získal i další ocenění, například UNESCO Dirac Medal, Sakurai Prize nebo Lorentzovu medaile. V roce 2000 byl jmenován členem Nizozemské královské akademie umění a věd. O tři roky později navštívil Česko a získal zde Pamětní medaili Matematicko-fyzikální fakulty UK. V lednu 2013 obdržel čestný doktorát na Uppsalské univerzitě.  Profesor Wilczek je jedním z nejvýznamnějších žijících teoretických fyziků, je ovšem též popularizátorem vědy. Píše do časopisů Physics Today a Nature, přednáší pro veřejnost a píše knihy. Je rovněž členem Society for Science & the Public, která se snaží o šíření nejnovějších objevů mezi veřejnost. Překlad jeho publikace The Lightness of Being vyšel pod názvem Lehkost bytí i v českém překladu od Nakladatelství Paseka, Nakladatelství Argo a Nakladatelství Dokořán. Objevil se také v televizní show iluzionistů Penne Jilletteho a Raymonda Tellera, známých ateistů a skeptiků, kde byl představen jako nejchytřejší člověk, který tuto show navštívil. Frank Wilczek je ženatý s americkou bloggerkou a novinářkou Betsy Devine, mají spolu dvě dcery Amity a Miru.

Odkazy.

Externí odkazy.

anglicky:

Frank Wilczek (* 15. května 1951 New York) je americký fyzik polsko-italského původu, profesor fyziky na MIT a nositel Nobelovy ceny za fyziku (2004), kterou obdržel spolu s Davidem Grossem z Kalifornské univerzity a Davidem Politzerem z Kalifornského technologického institutu „za objev asymptotické volnosti v teorii silné interakce“.  Dále je nositelem mj. Diracovy medaile, Sakuraiovy ceny, Lorentzovy medaile a pamětní medaile MFF UK.

Frank Anthony Wilczek (; born May 15, 1951) is an American theoretical physicist, mathematician and a Nobel laureate. He is currently the Herman Feshbach Professor of Physics at the Massachusetts Institute of Technology (MIT), Founding Director of T. D. Lee Institute and Chief Scientist at the Wilczek Quantum Center, Shanghai Jiao Tong University (SJTU), Distinguished Professor at Arizona State University (ASU) and full Professor at Stockholm University.  Wilczek, along with David Gross and H. David Politzer, was awarded the Nobel Prize in Physics in 2004 "for the discovery of asymptotic freedom in the theory of the strong interaction." He is on the Scientific Advisory Board for the Future of Life Institute.


Rozšíření a početnost.

Areál rozšíření vrápence malého zahrnuje jižní a střední Evropu, severní Afriku a zasahuje až do střední Asie. Ještě v roce 1980 byl považován v Československu za hojný druh. Na území ČR dosahuje severní hranice rozšíření. Výskyt vrápence malého v ČR je vázán především na teplejší oblasti s dostatkem podzemních prostorů vhodných pro zimování a úkryt. Vyskytuje se zejména v nižších a středních polohách.

Stanoviště.

Původními letními úkryty vrápence malého byly krasové jeskyně, od středověku však začal využívat půdy budov, zejména zámků a kostelů. V zimním období vyhledává vrápenec malý jeskyně, štoly a sklepy. Zimuje v teplejších jeskynních prostorách s minimálním prouděním vzduchu a s teplotou 6 až 9 °C a téměř 100% vlhkostí. Zde zimuje zcela výhradně jednotlivě. Při zimování se zcela balí do létací blány a svým tvarem připomíná hrušky. Zimní spánek (hibernace) nastává zpravidla od října do dubna. Mezi úkryty přeletuje vrápenec malý pouze na krátké vzdálenosti; je to druh relativně stálý.

Biologie.

Letní kolonie jsou tvořeny zpravidla 10 až 150 dospělými samicemi. Vznikají od konce dubna a rozpadají se asi v polovině srpna. Samci žijí v létě samostatně a se samicemi se setkávají na podzim před začátkem zimování. Maximální věk vrápence malého, zjištěný na českém území, je 26 roků. Zimní úkryty jsou obsazovány od září do listopadu.

Rozmnožování.

Samci vrápence malého pohlavně dospívají koncem prvého roku života, samice obvykle až ve druhém roce. Páření probíhá obvykle na podzim a samice si uchovává po celou dobu zimování spermie ve své děloze v inaktivním stavu a k oplodnění vajíčka dochází až po ukončení zimního spánku. Mláďata (obvykle 1) se rodí koncem května až začátkem června a samice je zprvu nosí na břiše.

Potrava.

Hlavní část potravy vrápence malého tvoří noční motýli a dvoukřídlí.

Hodnota druhu.

Vrápenec malý se živí některými škodlivými druhy hmyzu, je proto užitečný.

Ochrana.

Příčinami rychlého poklesu početnosti je zejména rušení v letních a zimních úkrytech a jejich ubývání a pravděpodobně zvýšená chemizace životního prostředí insekticidy a zřejmě i globální klimatické změny.  Ochrana spočívá především v zajištění klidu na zimovištích a místech letních kolonií.

Vrápenec malý ("Rhinolophus hipposideros") je kriticky ohrožený druh netopýrů ČR. Populace tohoto v minulosti hojného netopýra jsou v ČR na hranici rozšíření tohoto druhu a mnohé populace jsou navíc izolované od ostatních. Výrazný pokles početnosti je registrován po celé Evropě, Mezinárodní svaz ochrany přírody však považuje druh za málo dotčený.

The lesser horseshoe bat ("Rhinolophus hipposideros") is a type of small European insectivorous bat, related to its larger cousin, the greater horseshoe bat. As with all horseshoe bats, the species gets its name from its distinctive horseshoe-shaped noseleaf.


Wakeboarding za lodí.

Wakeboardista je tažen na laně za lodí, většinou rychlostí kolem okolo 30-34 kilometrů za hodinu a loď bývá v profesionálních podmínkách upravena pro ideální tvar vlny (větších rozměrů a tvaru), tak aby ji jezdec mohl použít jako odrazový můstek, ze kterého se pak dělají různé triky - rotace, salta i jejich kombinace. Rychlost záleží na stavu vodní hladiny, hmotnosti wakeboardisty, velikosti wakeboardu a také na zkušenostech wakeboardisty. Na profesionální tahání se používají motorové čluny speciálně k tomu vyrobené, disponující balastními nádržemi a obvykle mají lodní šroub umístěný pod trupem. Dá se jezdit i za normální lodí od výkonu +/- 30kW, tyto lodě bývají obvykle svépomocí dovybaveny zátěžovými vaky s jejichž pomocí lze dosáhnout ideální vlny.  Při tomto sportu nezáleží jednoznačně na velikosti vlny za lodí, ale na jejím tvaru. I mírně složitější triky je pak možné odjet za běžnou lodí. Čas trávený za lodí se pak počítá na tzv. motominuty dle ceníku jednotlivých klubů. Členové oddílů jezdí pak obvykle za cenu pohonných hmot a klubové poplatky. Výhodou této varianty wakeboardingu je, že jezdec má neustále k dispozici vlnu jako skok. Zatímco v parcích má k dispozici v lepším případě několik skoků na jedno kolo, zde má jezdec skok po celou dobu jízdy. V současnosti se do lodí začínají instalovat také LPG pohony a začínají se objevovat prototypy elektrických pohonů. Nevýhodou je pak několikanásobně vyšší cena. V roce 2018 se jezdilo přibližně za 45 Kč za minutu či 2200-2700 za hodinu, zatímco celodenní permice na vleku stála 700-1000 Kč.  Jízda za lodí je náročnější a víc bolí pády a zároveň je to více stylové. Trend je v ustupování jízdy za lodí a více se lodě využívají k WakeSurfingu.

Wakeboarding na vleku.

Velký vlek.

Wakeboardista je tažen na laně, které je zachyceno na velkém dlouhém okruhovém laně a to je vypnuto mezi 4 až 6 sloupy ve výšce cca 10 metrů nad vodou (výška se mění podle typu a data výroby vleku, dnes se preferuje výška větší, pro daný styl jízdy. Na tomto velkém ideálně vypnutém laně může jezdit až 14 jezdců současně (záleží na typu vleku). Na trase mezi jednotlivými sloupy mohou být umístěny překážky, plovoucí nebo kotvené do dna. Vyrobené jsou z různých materiálů, přičemž se nejvíce používají plastové, vyrobené ze speciální hmoty, která je trvanlivá vůči oděru a slunečnímu záření. Na starých vlecích jsou i překážky vyrobené po domácku, bez certifikace a mohou být nebezpečné svojí konstrukcí. "Bezpečné" překážky jsou podobné jako ve Snowparcích, avšak mají jiné tvary a hlavně jsou vyrobeny z jiného materiálu tak aby byly bezpečné při nárazu, protože jezdec wakeboardingu je méně chráněn. Více informací o wakeboardingu lze nalézt např. na internetovém magazínu Wakemag.cz.

Malý vlek.

Malý vlek je dvousloupý vlek, na kterém jezdí pouze jeden jezdec. (výjimečně i dva, ale není to standardní) tam a zpět, přičemž na koncích projíždí obloukem tak, že bez zastavení pokračuje zpět. Výhodou malého vleku je o mnoho menší prostor který zabírá, tedy menší zásah do krajiny. Malý vlek má také o mnoho nižší pořizovací a provozní náklady. Jediným českým výrobcem malých vleků je firma Wakemaster, s.r.o., ze zahraničním lze jmenovat německé společnosti Rixen nebo Sesitec.

Naviják (winch).

naviják je velmi rozšířený pro streetové akce. Respektive se využívá na místech jako řeky, jezy, fontány, ulice při záplavě, rybníky a vůbec všude jako jednorázová akce. (hledej redbullwinchsession cz/sk ).  lano může být 300m dlouhé i více. Rychlost je stejná jako na vleku. Navijáky jsou benzínové i elektrické.

Vybavení jezdce.

Pro jízdu na wakeboardu je nezbytné mít wakeboard (deska podobná snowboardu s jiným tvarem pevností s vázáním pevně uchyceným k nohám, plovací vestu, helmu, plavky nebo neopren (individuální). Wakeboarding hovorově "WEJK" je stále se rozvíjecí sport, u kterého vznikají stále nové techniky jízdy. Prkna za loď jsou jiná než na vlek a jiná na překážky. je tedy třeba volit typ prkna. Prkno za loď je jiné naž do parku. Přes to že se výrobci snaží vyrobit prkno univerzální, není možné použít stejnou desku pro závodní učel. Pro hobby jídu možné je. požadovaná tuhost desky je totiž nežádoucí pro jízdu na překážce a naopak. Seznam sportoviš najdete třeba na wakepark.cz

Historie.

První Wakeboard vyrobil někdy kolem roku 1986 v San Diegu Tony Finn, který později společně s Jimmy Redmon z Austinu v Texasu (Jimmy Redmon ve stejné době procházel stejným procesem vynalézání ale na úplně jiném místě) založil nejslavnějších wakeboardovou společnost Liquid Force (www.liquidforce.com) , která do dnes drží prvenství v nových trendech tohoto sportu, což každoročně dokazuje. Redline model Jimmy Redmon a Skurfer model Tony Finn pochází ze stejné doby.

Závody.

V ČR organizuje závody Český svaz vodního lyžování a wakeboardingu, ve světě Mezinárodní federace vodního lyžování a wakeboardingu (IWWF, "dříve IWSF") je členem Mezinárodní asociace Světových her (IWGA) nebo WWA - Světová wakeboardová asociace (jedním ze záklajících členů je Jimmy Redmon)  Nejvíce pořádaných závodů v ČR má za sebou Water Sports Club z.s.. Tento oddíl pořádá jak exhibice, amaterské závody tak i Mistrovství ČR evropské zastávky světového poháru.

Wakeboarding je vodní neolympijský sport, který spočívá v jízdě na "wakeboardu" taženém lodí nebo kabelovým vlekem po vodní hladině. Byl vyvinut jako kombinace vodního lyžování a technik surfingu.

Wakeboarding is a water sport in which the rider, standing on a wakeboard (a short board with foot bindings), is towed behind a motorboat across its wake and especially up off the crest in order to perform aerial maneuvers. A hallmark of wakeboarding is the attempted performance of midair tricks. The rider is usually towed by a rope behind a boat, but can also be towed by cable systems and winches, and be pulled by other motorized vehicles like personal watercraft, cars, trucks, and all-terrain vehicles. The gear and wakeboard boat used are often personalized to each rider's liking.  Wakeboarding is done for pleasure and competition, ranging from freestyle wakeboarding and wakeboard parks to wakeboard competitions at the X Games, WWA Wakeboard World Championships, or similar events.


Popis.

Je malým nenápadným broučkem. Tělo je válcovité, černohnědé zbarvené, lesklé, se světle žlutými chloupky. Tykadla jsou paličkovitá s lomeným švem. Dorůstá velikosti 4–5,5 mm. Štít je v přední části hrbolkatý, v zadní části jemně tečkovaný. Mezery mezi řádkami teček má hladké. Prohlubeň sklonu na krovkách je vroubená na každé straně čtyřmi zuby, z nichž třetí odshora je největší. Dospělá larva je dlouhá 4–5 mm, bílá, se žlutohnědou hlavou. Kukla je bílá a měří asi 4 mm.

Rozšíření.

Vyskytuje se v Evropě, severní Asii, Malé Asii. V České republice se vyskytuje na celém území.

Způsob života a potrava.

Požer lýkožrouta.

S pokračujícím jarem (od konce dubna do začátku května) se brouci začínají probouzet na svém zimovišti ve stromě, kde se vyvinuli, a rojit. Dospělí brouci vyletí ze svých zimovišť a napadají poškozené nebo poražené stromy smrku ztepilého ("Picea abies)". Zavrtaní pod kůrou stromů stráví většinu svého života. Živí se lýkem, které zajišťuje transport vody a živin ve stromu, a tím ho poškozuje. Strom začne usychat a nakonec uhyne. Smrk má několik možností obrany proti škůdci. Ve chvíli, kdy se lýkožrout zavrtá do kůry a naruší pryskyřičné kanálky, vyvalí se na něj míza, která ho přilepí a brouk tak zahyne. Zdravé stromy takto dokáží odolat náletu mnoha kůrovců. Pokud je však brouk přemnožen, strom se sám nedokáže ubránit.

Rozmnožování.

Sameček se zavrtá do kůry stromu a vyhlodá snubní komůrku. Začne vylučovat agregační feromon, který má za následek nalákání dalších samečků a zároveň i sexuální sekundární atraktant neboli feromony, což je výměšek trávicího ústrojí, který má přilákat samičku. Většinou přilétají dvě, a ty začnou vyhlodávat pod kůrou rovnou mateční chodbu, v které střídavě, vodorovně s lýkovými vlákny hloubí jamky, do nichž kladou po 1 vajíčku, které obkládají drtí. Jedna samička může naklást až 60 vajíček. Po skončení kladení vajíček samička prodlužuje matečnou chodbu. Za 2–3 týdny zakládají samičky sesterské pokolení, kde je již méně vajíček. Vylíhlé larvy vyhlodávají kolmo na mateční chodbu chodbu larvovou. Na konci této chodby se nachází kukelná kolébka, v které se zakuklí.  Celý vývoj za normálních podmínek trvá asi 10 týdnů (stadium vajíčka 12 dní, larvy 24 dní, kukly 12 dní, dospívání 24 dní). Živí se především lýkem, pak jehličím, kůrou nebo listím hostitelských stromů.

Ochrana.

Poraněný nebo oslabený (suchem či stářím) strom vyměšuje vlivem teploty uhlovodíkové terpeny, které jsou primárním atraktantem (lákadlem) brouků. Toho se využívá při ochraně před kůrovcem, kdy se kácejí zdravé smrkové stromy a používají jako lapáky. Lákadlem jsou také organické sloučeniny produkované houbami, které žijí s broukem v symbióze.  V hospodářských lesích se využívá celý soubor opatření včetně feromonových lapačů. V Národním parku Šumava i dalších rozsáhlých chráněných oblastech existuje spor o to, jestli k lýkožroutovi přistupovat jako k nebezpečnému škůdci (proti kterému je třeba zasahovat) nebo jako k přirozené součásti přírody.  Lýkožrout má v lesním ekosystému významnou funkci. Patří ke druhům, které zajišťují omlazení lesa a jeho dobrý zdravotní stav, protože mimo období kalamit napadá jen staré, slabé a nemocné stromy.

Lýkožrout smrkový ("Ips typographus") je druh hmyzu z podčeledi kůrovci ("Scolytinae") z řádu brouci ("Coleoptera"). Lidově se označuje často prostě jako "kůrovec".

The European spruce bark beetle ("Ips typographus"), is a species of beetle in the weevil subfamily Scolytinae, the bark beetles, and is found from Europe to Asia Minor and some parts of Africa.


Geografie.

Mödling leží v dolnorakouské Průmyslové čtvrti "(Industrieviertel)" na okraji Vídeňské pánve "(Wiener Beckens)". Přes Mödling protéká Mödlingbach, který pramení ve Vídeňském lese a u Achau ústí do řeky Schwechat.  Větší část katastru města je zalesněna. Patří do přírodní chráněná oblasti Föhrenberge.  Za mostem u Vídeňského lesa jsou vinice a ve městě četné Heurigen "(posezení pod víchou)". Pěstování vinné révy odpovídá termální oblasti.  Na severu a východě jsou stavebně spojené obce Maria Enzersdorf a Wiener Neudorf. Na jižní hranici katastru je Gumpoldskirchen, kde na "Eichkogelu" je vzácná květena. Na západ vede silnice přes zaniklou osadu Vorderbrühl podél silnice do Hinterbrühl. Silnice vede úzkým údolím, které se lidově nazývá Klausen, kde na jedné straně stojí zřícenina hradu Mödling. Na druhé straně Klausen je Kalenderberg, kde se na zadní straně zdvihá hrad Liechtenstein. Dříve v Klausen byl silný pramen, ze kterého vedl první vídeňský vodovod přes zděný akvadukt. Na příkré skále je pro Mödling typická vzácná borovice "(Pinus nigra var. Ausiaca)".

Historie.

První osídlení se zde dokládá již v mladší době kamenné, o čemž svědčí nález hrobu z této doby. Mnoho nálezů je také na Kalenderbergu z doby halštatské. Poblíž nádraží se našla římská mince a hrob.  Po vítězství Karla Velikého (742-814) nad Avary v roce 803 začalo osídlení tohoto prostoru bavorsko-franckými kolonisty. Svědčí o tom nálezy více jak 500 vykopaných avarských hrobů s náhrobními kameny.  První písemná zmínka pochází z 8. září 903 o směně majetku mezi dvěma biskupy "MEDILIHHA ULTRA MONTEM COMMIGENUM" (název snad slovanského původu). Osídlení mohlo být v roce 907 opět zničeno. Teprve po bitvě na Lechu mohlo se začít s definitifní kolonizací Bavory.  Potom byl Mödling též nějaký čas sídlem jedné větve Babenberků na hradě Mödling "(dnešní zřícenina)". V roce 1177 dostal Jindřich I. z Mödlingu (1158-1223), mladší syn rakouského vévody Jindřicha II. Babenberského zvaného "Jasomirgott" (1107/14-1177) panství, které zahrnovalo oblast od Liesingu k Piestingu a Brucku. To dosvědčují dokumenty nacházející se v klášteře Heiligenkreuz. Když byl na hradě Mödling zájem o umění a kulturu, byl zde několikrát na návštěvě středověký básník Walther von der Vogelweide (asi 1170-1230). Špitální kostel a dnešní kostel svatého Otmara byl postavený v 15. století na základech ze století 12.  V současnosti je Mödling významným vinařským místem. Vedle Langenloisu je Mödling nejvýraznější v celém Dolním Rakousku.  Pod vévodou Albrechtem II. Habsburským (1298-1358) byl "Mgdlich", jak se mu říkalo, povýšen na městys.  Za prvního tureckého obléhání v roce 1529 byla větší část města zničená. Také roku 1679 zemřelo mnoho obyvatel na mor. Za druhého tureckého obléhání byla velká část obyvatel zmasakrována. Protože při druhé morové epidemie v roce 1713 zemřelo jen 22 obyvatel, z vděčnosti byl postaven sloup Svaté Trojice nebo "Morový sloup" jak se dnes nazývá.  Dne 18. listopadu 1875 byl městys Mödling povýšen na město.  Po "anšlusu" Rakouska byla obec přičleněna k 24. okresu Vídně. Teprve v roce 1954 se zase osamostatnila a vrátila zpět do Dolního Rakouska.  Ke vzpomínce na zavražděné oběti doby "národního socialismu" byl pod patronátem Marie Restituty 14. srpna 2006 položen základní kámen Guntera Demniga.  Viz také: Dějiny Dolního Rakouska a Dějiny Vídeňského lesa.

Vývoj názvu místa.

Název místa se během doby vyvíjel od "medilihha" přes Medelikch a Medling až k dnešnímu názvu Mödling. Kořeny názvu jsou ve staroslovanském výrazu pro "pomalu tekoucí vody".

Vývoj počtu obyvatel.

V roce 1971 bylo v Mödlingu 18.835 obyvatel, v roce 1981 19.276, roku 1991 20.290 a v roce 2001 zde žilo 20.405 obyvatel.

Infrastruktura.

Doprava.

Městem probíhá Jižní dráha, která umožňuje rychlé spojení s Vídní. Kromě toho vedou z Mödlingu na všechny směry autobusové linky.  Z Mödlingu je možnost využít jižní dálnici A2, která současně propojuje nákupní centrum Shopping City Süd s městem.  Výhodná je také možnost krátkodobého parkování.  Z historie je znám také dopravní styk dřívější elektrickou dráhou, např. lokálka do Hinterbrühlu, jakož i linka 360 vídeňské městské dráhy, provozované do roku 1967 , přes Maria Enzersdorf (am Gebirge), Brunn am Gebirge a Perchtoldsdorf do Rodaun.

Hospodářství.

Pro dobré železniční spojení se zde usadilo několik obchodních velkozávodů, což však ovlivnilo ekonomiku drobných živnostníků. Velkozávody se dříve stěhovaly do Wiener Neudorfu, průmyslového centra Dolních Rakous.

Kultura a pamětihodnosti.

Staré město je pěkně opravené, stojí pod ochranou Haagské konvence jako kulturní statek v ozbrojeném konfliktu. V radnici je umístěna matrika. Mödling získal pověst města svateb, když se zde mnoho snoubenců i z jiných krajů uzavře sňatek. Ulice Kaiserin Elisabethstraße a Schrannenplatz byla prohlášena jako pěší zóna, i když dříve městem procházela zemská silnice.  Stranou města je chráněná oblast Eichkogel, ve které jsou subtropické vzácné rostliny, jako je vzácná sápa hlíznatá "(Phlomis tuberosa)" a jiné se nacházející. Ale i ve skslních průsmycích rostou vzácné rostliny, jako Mödlingský jarní karafiát "(Dianthu plumarius" subsp. "neilreichii)", poprvé objevil v polovině 19. století botanik August Neilreich (1803-1871), nebo také německý omán "(Inula gemanica)". Mimo to jsou zde velké počty vzácných černých borovic "(Pinus nigra" supsp. "nigra)" a četné romantické zříceniny knížete Liechtensteina. Také tu stojí zřícenina hradu Mödling, někdejšího hradu rakouského vévody. Ten hrad opěvuje a slávou podporuje básník Walther von der Vogelweide (asi 1170-1230). Malebné okolí s pěšinkami bylo v době biedermeieru hojně navštěvováno umělci. Až do 30. listopadu 1967 byl Mödling z Vídně dosažitelný tramvajovou linkou (č.360).

Partnerská města.

Partnerskými městy Mödlingu jsou (v závorce je uvedeno datum podepsání partnerské dohody):

Mödling je rakouské okresní město ve spolkové zemi Dolní Rakousko. Leží ve Vídeňské pánvi, v nadmořské výšce 246 m, 18 km jihozápadně od Vídně. Žije zde obyvatel. Je sedmým největším městem Dolních Rakous.

Mödling is the capital of the Austrian district of the same name located approximately 14 km south of Vienna.  Mödling lies in Lower Austria's industrial zone. The Mödlingbach, a brook which rises in the Vienna Woods, flows through the town. Near Achau it joins with the Schwechat. Woodland occupies a large part of the municipality, part of the Föhrenberge ('Pine Mountains').  Located immediately south of Vienna, and within the boundaries of the district of Mödling, is one of the largest shopping centres in Europe: Shopping City Süd (SCS).


Použití.

Používání laku na vlasy umožňuje formovat z vlasů velikou škálu účesů, které mohou dosahovat až avantgardních rozměrů (např. číro, či bodliny). Nejčastěji je lak na vlasy ale používán pro zpevnění a zafixování jednoduché podoby účesu, aby v průběhu doby vydržel i náročnější zacházení a pohyb nositele. Je využíván pro slavnostní účely i v běžném životě.  Laky se nanášejí na vlasy ve formě malých kapének, které nesmějí být malých rozměrů, aby se příliš nerozptýlily v prostoru a ani velké, aby nadměrně nezatížily vlasy. Kapénky na vlasech vytváří velmi tenký, průhledný lesklý film, který rychle usychá a okamžitě poskytuje vlasům zpevnění a lesk. Zafixovaný účes musí odolat větrnému i deštivému počasí. Dobrý lak na vlasy chrání před krepatěním vlasů a zároveň lze velmi snadno z vlasů rozčesat.

Chemické složení.

Základní složkou laku na vlasy jsou filmotvorné látky. Dříve s používaly filmotvorné látky na přírodní bázi, například kalafuna. Dnes se již využívají pouze uměle vytvořené látky dobře rozpustné v rozpouštědlech. Jako rozpouštědlo se nejčastěji používá alkohol (např. ethanol, izopropyl alkohol) či dichlormetan. Může obsahovat také velice škodlivý ethylhexyl metoxycinamát.  Laky na vlasy obsahují celou řadu pomocných složek jako jsou polymerní sloučeniny, pryskyřice, modifikátory, plastifikátory, vosky či vitamíny.  Běžně obsahují 80–90 % ethanolu, 1–8 % základní fixační látky a 0,5 až 2 % pomocných přísad, popřípadě parfemaci.  Klasická nádoba laku na vlasy obsahuje zkapalněný hnací plyn, který se při průchodu ventilem odpařuje a rozptyluje fixační směs do vzduchu. Tyto drobné kapénky dopadají na vlasy, kde rychle usychají a vytváří fixační vrstvu. Naopak laky s mechanickým rozprašovačem neobsahují žádný hnací plyn a jsou tak velmi ekologické a šetrné k životnímu prostředí.

Varování: Hořlavina.

Lak na vlasy je často silná hořlavina.

Značky laků na vlasy.

Mezi značky laků na vlasy prodávaných v České republice patří Astrid, Nivea, Taft, Styleflex, Syoss, Salerm Cos, Lendan, MedaVita, Cotril Professional, Edelstein a Wellaflex.

Lak na vlasy je forma kosmetického přípravku, který se používá pro formování účesů, ochraně vlasů před nepříznivými vlivy a zafixování účesu při pohybu. Nejčastěji je distribuován ve formě spreje, který se nanáší na vlasy jako aerosol. Při nanesení přípravku na vlasy dochází k jeho tuhnutí, což vede k fixaci účesu při požadovaném tvaru.

Hair spray (also hair lacquer or spritz) is a common cosmetic hairstyling product that is sprayed onto hair to protect against humidity and wind. Hair sprays typically consist of several components for the hair as well as a propellant.


Tři hry.

Mongolský zápas.

512 nebo 1024 zápasníků se utkává ve vyřazovacím turnaji o devíti nebo deseti kolech. Tradiční mongolský zápas je soutěž bez časového omezení, ve které zápasník prohraje, když se dotkne země. Zápasníci nosí dvoudílný kroj sestávající z těsné vesty (zodog) a krátkých kalhot (šúdag). Zápasníci jsou výhradně mužského pohlaví. Každý zápasník má pomocníka nazývaného zasúl. Zasúl zpívá oslavnou píseň vítěznému zápasníkovi po třetím, pátém a sedmém kole. Vítězům sedmého nebo osmého kola (podle toho, jestli se soutěže účastní 512 nebo 1024 zápasníků) je přiřčen titul zán (slon). Absolutní vítěz, který vyhrál všech devět nebo deset zápasů, se nazývá arslan (lev).

Jízda na koni.

Na rozdíl od klasických dostihů, které jsou obvykle krátké sprinty na 2 kilometry, mongolská jízda na koni jako součást Nádamu se jezdí napříč krajinou, se závody 15-30 km dlouhými. Koně se rozdělují do šesti skupin podle věku, s nejmladšími dva roky starými. Jezdci jsou děti od 5 do 12 let. Po závodech prvních pět koní z každé kategorie obdrží titul ajrgjin tav a první tři dostanou zlatou, stříbrnou a bronzovou medaili. Navíc kůň, který skončí poslední v kategorii dvouletých koní (dága), také dostane cenu pro prvních pět v přesvědčení, že se v příštím závodě umístí lépe.

Lukostřelba.

360 terčů je vztyčeno pro soutěž v lukostřelbě. Této soutěže se účastní jak muži, tak ženy. Muži vypálí 40 šípů ze vzdálenosti 75 metrů, zatímco ženy vystřelí 20 šípů z 60 metrů. Předtím, než soutěžící vystřelí, diváci volají „Tref terč!“, a pokud se trefí, všichni vykřiknou „Trefil!“. Vítězům soutěže jsou přiřčeny tituly „elitní střelec“ a „elitní střelkyně“.  překlad z

Nádam je tradiční typ festivalu v Mongolsku. Festival je také nazýván „eriin gurvan naadam“ neboli „tři mužské hry“. Tyto hry jsou mongolský zápas, jízda na koni a lukostřelba a jsou jedinými v celé zemi. Navzdory jménu festivalu se ženy účastní lukostřelby a dívky jízdy na koni, ale ne mongolského zápasu. Největší festival se koná v mongolském hlavním městě Ulánbátaru během národního svátku 11. – 13. července, ačkoliv ostatní města v Mongolsku mají své vlastní slavnosti Nádam menšího rozsahu. Začíná složitě předvedeným ceremoniálem s účastí tanečníků, atletů, jezdců na koni a hudebníků. Po ceremoniálu začínají soutěže. Nádam je nejvíce sledovaným festivalem v zemi a má se za to, že existuje v různých podobách už po staletí. Původně se jednalo o náboženský festival, ale v dnešní době připomíná revoluci v roce 1921, kdy Mongolsko vyhlásilo nezávislost. Další populární aktivitou během Nádamu je hra s pomocí „šagaj“, což jsou ovčí hlezenní kosti, sloužící jako hrací pomůcky i jako symboly věštby a přátelství. Festival se taky koná v autonomní oblasti Vnitřní Mongolsko v Číně. Festival se slaví pod názvem Nádym 15. srpna, což je také Den Tuvinské republiky, na polích Tos-Bulak s dostihovými závody a soutěžemi „chureš“

Naadam (, classical Mongolian: "Naɣadum", , "literally "games"") is a traditional festival in Mongolia. The festival is also locally termed "eriin gurvan naadam" (), "the three games of men". The games are Mongolian wrestling, horse racing, and archery, and are held throughout the country during midsummer. Women have started participating in the archery and girls in the horse-racing games, but not in Mongolian wrestling.  In 2010, Naadam was inscribed on the Representative List of the Intangible Cultural Heritage of Humanity of UNESCO.


Vzdělání.

V letech 1986-1988 po ukončení středoškolského vzdělání Baramidze podstoupil základní vojenskou službu a po vojně se přihlásil na Gruzínskou Technickou Univerzitu, kde v roce 1992 získal diplom v oboru chemie. Potom v roce 1995 postgraduálně studoval v Německu na "George C. Marshall European Center for Security Studies" a nakonec na Institutu diplomacie "(ISD)" při Georgetown University ve Washingtonu v letech 1998–1999.

Politická kariéra.

Do politiky Baramidze vstoupil koncem osmdesátých let přes Stranu zelených a v letech 1991 až 1992 zastával funkci jejího generálního tajemníka. Od června do října 1992 pracoval jako zástupce ředitele Úřadu pro ochranu lidských práv a Výboru pro vztahy s národnostními menšinami Gruzínské republiky. Ještě téhož roku se Baramidze dostal do parlamentu a až do roku 1995 působil v parlamentním výboru pro ochranu lidských práv a pro záležitosti národnostních menšin. Při válce s Abcházií vedl kancelář Strany zelených, která koordinovala humanitární pomoc, evakuaci uprchlíků a akce, jež měly za úkol osvobodit gruzínské zajatce z abchazských rukou.  V roce 1994 vstoupil do Ševardnadzeho strany Svaz občanů Gruzie a po volbách v roce 1995 až 1999 předsedal parlamentní frakci Svazu občanů. V té době také předsedal parlamentní vyšetřovací komisi vytvořené za účelem boje s korupcí. Po dalších volbách byl v letech 1999 až 2000 předsedou parlamentního výboru pro obranu a bezpečnost. Během tohoto funkčního období se stal jedním z vedoucích činitelů uskupení tzv. „Sjednocených demokratů“ a přešel do opozice.  Během Růžové revoluce v listopadu 2003 se Baramidze aktivně účastnil akcí opozice a po pádu vlády Ševardnadzeho vykonával až do června 2004 funkci ministra vnitra, když byl jmenován v nové vládě ministrem obrany. V prosinci téhož roku získal post místopředsedy vlády a z ministerstva obrany se přesunul do křesla státního ministra pro euroatlantickou integraci. Jeho nástupce na ministerstvu obrany obvinil Baramidzeho z korupce, ale následné vyšetřování nepřineslo žádné obvinění.  3. února 2005 byl Baramidze po smrti premiéra Žvaniji dočasně pověřen výkonem funkce, předsedy vlády, než byl vybrán jeho nástupce Zurab Nogaideli.  V roce 2012 Baramidze rezignoval na svou funkci ministra pro euroatlantickou integraci, aby se mohl věnovat předvolební kampani do parlamentních voleb v roce 2012, když kandidoval v okrsku Batumi. Přestože Sjednocené národní hnutí utrpělo ve volbách porážku, mandát poslance získal a 21. října 2012 se stal jedním z místopředsedů parlamentu jako zástupce opozice.  O rok později neúspěšně kandidoval jako jeden ze čtyř kandidátů v primárkách Saakašviliho strany na post prezidenta Gruzie.

Giorgi Baramidze (gruzínsky: გიორგი ბარამიძე) (narozen 5. ledna 1968 v Tbilisi) je gruzínský politik. V současnosti zastává funkci místopředsedy vlády Gruzie a ministra pro euroatlantickou integraci.

Giorgi Baramidze (, born January 5, 1968) is a Georgian politician who served as Vice-Prime Minister of Georgia and State Minister for Euro-Atlantic Integration from 2004 to 2012. On October 21, 2012, he was elected as a vice-speaker of the Parliament of Georgia.


Historie.

Archetyp antihrdiny se poprvé objevuje již v některých Homérových dílech a v klasickém řeckém divadle, ze kterého proniká dále do římského drama. Termín "antihrdina" byl poprvé použit na začátku 18. století a obsahově do něj lze zařadit i tzv. Byronské hrdiny.  Koncept antihrdiny se začal více rozvíjet v první polovině 19. století, zejména v romantismu.  Ke konci 20. a v průběhu 21. století se prvky antihrdinství objevují v literatuře/filmech/seriálech častěji.

Příklady antihrdinů.

Tony Soprano z amerického seriálu "Rodina Sopránů". Tony je mafián snažící se vybalancovat problémy své mafiánské a skutečné rodiny.  Walter White z amerického seriálu "Perníkový táta". Walter je středoškolský učitel chemie snažící se uživit svoji rodinu. Je mu diagnostikována nevyléčitelná rakovina plic. Walter se rozhodne využít své excelentní znalosti chemie a spolu se svým bývalým studentem-feťákem začnou vařit pervitin - Walter tak hodlá finančně zabezpečit rodinu po své smrti. Seriál popisuje proměnu postavy z oddaného živitele rodiny na jednoho z nejhledanějších drogových bossů v USA.  Dexter Morgan z knižní série Jeffa Linsdaye a ze seriálu "Dexter", který se inspiruje knihami. Dexter je sociopat a vrah, který "ztratil emoce" poté, co mu ve 3 letech před jeho očima rozřezali zaživa matku motorovou pilou. Dexterův adoptivní otec naučil Dextera směrovat jeho neutišitelnou potřebu zabíjet na ty, "kteří si to zaslouží" (násilnící, vrazi, zločinci). Od té doby vede Dexter dvojí život policisty/vraha.  Gregory House z amerického seriálu "Dr. House". House je lékař závislý na léku Vicodin, který bere na zmírnění bolesti své nohy, kvůli bolesti i chodí o holi. Vede oddělení diagnostické medicíny zabývající se zdánlivě neřešitelnými lékařskými případy. Při své práci se nebrání použití neortodoxních či neetických metod (např. týrání pacienta za účelem potvrzení diagnózy).  Rodion Romanovich Raskolnikov z Dostojevského vrcholného románu Zločin a trest. Student Raskolnikov zavraždí lichvářku a její sestru. Poté je oloupí. Přestože si sám sobě zdůvodňuje nutnost činu, zároveň pochybuje o jeho morálnosti a oprávněnosti.  Punisher Frank Castle (postava z komiksu společnosti Marvel) byvalý profesionální zabiják a voják ,který po návratu z války ztratí celou svou rodinu před očima, a je ochoten ji pomstít za každou cenu  "V" z komiksové série "V jako Vendeta" a z ní vycházejícího filmu. "V" je tajemný maskovaný revolucionář usilující o svržení fašistické vlády vládnoucí Velké Británii. K dosažení tohoto cíle se však nebrání použít nasílí a zabíjení kohokoliv, kdo by mu stál v cestě. Děj a postavy v komiksu a ve filmu se od sebe velmi liší.  Dalším komiksovým superhrdinou, jehož charakter neodpovídá klasické představě o superhrdinovi, je Batman.  Mnoho populárních seriálů, filmů nebo knih ke konci 20. a v průběhu 21. století vyobrazuje temné stránky lidí/jedinců (typické pro koncept antihrdiny) nebo posouvá dříve typicky "dobré" hrdiny více do temné stránky. Např. "Sherlock", "Hra o trůny", "Zaklínač". Posuv k temnotě v průběhu času je patrný u populárních sérií, např. "Harry Potter", "Doctor Who (Pán času)", série filmů o Jamesi Bondovi.

Antihrdina je archetyp, literární protagonista nebo klíčová postava, jejíž charakter postrádá tradiční atributy a kvality hrdiny a místo toho má vlastnosti, které jsou protikladem hrdinství (např. nešikovnost, nerozhodnost, zbabělost, egoismus, krutost, bezcitnost apod.) Pro představu, přiřadíme-li hrdinům bílou barvu a záporným postavám černou, pak antihrdina se pohybuje v odstínech šedi.  Původně dobrých a šlechetných cílů je antihrdina často ochoten dosáhnout i pomocí rozporuplných či přímo "zlých" činů, v duchu hesla "Účel světí prostředky." (Účel by však dle Machiavelliho měl být ctnostný, což se často při popisu hesla "Účel světí prostředky" opomíná.)

An antihero or antiheroine is a main character in a story who lacks conventional heroic qualities and attributes such as idealism, courage and morality. Although antiheroes may sometimes perform actions that are morally correct, it is not always for the right reasons, often acting primarily out of self-interest or in ways that defy conventional ethical codes.


Studium.

Narodil se za druhé světové války v kansaském městě Wichita. V dětství a mládí se věnoval skautství. Po absolvování místní střední školy v roce 1961 (s vyznamenáním) chtěl studovat historii. Získal stipendium na "College of William and Mary", kterou absolvoval v roce 1965, o 2 roky později získal M. A. na The Indiana Univerzity, a v roce 1974 získal doktorát z historie, (studoval dějiny Ruska a Sovětského svazu).

Kariéra.

Pracoval pro Národní bezpečnostní sněm pod Georgem W. Bushem. V Ústřední zpravodajské službě působil 26 let. Hned po nástupu do organizace v roce 1966 sloužil jako důstojník amerického letectva. V letech 1986–1989, tedy v době vypuknutí aféry Írán-contras, byl zástupcem ředitele CIA. Nezávislá komise vyšetřující aféru Írán-contras obvinila Gatese z toho, že v rozporu se svým prohlášením před soudní porotou věděl o převodu výnosů z prodeje zbraní do Íránu na podporu contras v Salvadoru. CIA vedl od listopadu 1991 do nástupu administrativy prezidenta Clintona v lednu 1993.  Po odchodu ze CIA se stal prezidentem univerzity A&M v Texasu; kvůli zachování tohoto postu se rozhodl odmítnout nominaci na místo ředitele Národní rozvědky ("Director of National Intelligence", DNI). Začal též působit ve vedeních několika společností.  V roce 2001 pracoval spolu s Jamesem A. Bakerem III. a Lee Hamiltonem ve skupině "The Iraq Study Group", která studovala Válku v Iráku. Dne 8. listopadu 2006 se stal 22. ministrem obrany Spojených států (po Donaldu Rumsfeldovi), z řad demokratů i republikánů. V Gatesově profilu, napsaném v roce 2007 americkým poradcem Zbigniewem Brzezinskim a otištěným v časopise "Time", je jmenován nejvlivnějším mužem roku. Gates si funkci ministra obrany udržel i s příchodem administrativy Baracka Obamy.  Od vlády Spojených států amerických obdržel 7 medailí a 7 dalších vyznamenání a ocenění.

Robert Michael Gates (* 25. září 1943 Wichita) je americký politik a mezi roky 2006 a 2011 ministr obrany Spojených států amerických v administrativách prezidentů George W. Bushe a Baracka Obamy. V období let 1991–1993 řídil zpravodajskou službu CIA.

Robert Michael Gates (born September 25, 1943) is an American statesman, scholar, intelligence analyst, and university president who served as the 22nd United States Secretary of Defense from 2006 to 2011. He was originally appointed by President George W. Bush but was retained for service by President Barack Obama. Gates began his career serving as an officer in the United States Air Force but was quickly recruited by the Central Intelligence Agency (CIA). Gates served for 26 years in the CIA and the National Security Council, and was Director of Central Intelligence under President George H. W. Bush. After leaving the CIA, Gates became president of Texas A&M University and was a member of several corporate boards. Gates served as a member of the Iraq Study Group, the bipartisan commission co-chaired by James A. Baker III and Lee H. Hamilton, that studied the lessons of the Iraq War.  Gates was nominated by Republican President George W. Bush as Secretary of Defense after the 2006 election, replacing Donald Rumsfeld. He was confirmed with bipartisan support. In a 2007 profile written by former National Security Advisor Zbigniew Brzezinski, "Time" named Gates one of the year's most influential people. In 2008, Gates was named one of America's Best Leaders by "U.S. News & World Report". He continued to serve as Secretary of Defense in President Barack Obama's administration. He retired in 2011. "He'll be remembered for making us aware of the danger of over-reliance on military intervention as an instrument of American foreign policy," said former Senator David L. Boren. Gates was presented the Presidential Medal of Freedom, the nation's highest civilian award, by President Obama during his retirement ceremony.  Since leaving the Obama Administration, Gates has been elected President of the Boy Scouts of America, served as Chancellor of the College of William & Mary, and served as a member on several corporate boards.


Taxonomie.

Rozlišují se 2 poddruhy, jejichž rozšíření je geograficky velmi neobvyklé.

Popis.

Velikosti vrabce domácího (délka těla 14–15,5 cm), s dlouhým světle žlutohnědým ocasem. Samec má světle modrošedou hlavu, dlouhý černý vous, bílé hrdlo a černé spodní ocasní krovky. Samice má hlavu běžovohnědou bez černého vousu, hrdlo špinavě bílé a spodní ocasní krovky béžové. Mladí ptáci se podobají samici, ale jejich zbarvení je více žlutobéžové, s černým hřbetem a částečně černým ocasem. Létá v nepravidelných, mělkých vlnovkách s vířivým máváním křídel.

Hlas.

Vábení je „ping ping“ nebo „džong džong“, zpěv je tiché libozvučné cvrlikání.

Rozšíření.

Velmi ostrůvkovitě v Evropě (od jižní Skandinávie po Středomoří) a v jižní části Asie po Čínu. Evropská populace je odhadována na 240 000 – 480 000 párů.

Výskyt v Česku.

Hnízdění bylo v České republice poprvé prokázáno v roce 1951 na Novoveském rybníce u Pohořelic na jižní Moravě. V současné době jsou hlavními hnízdními oblastmi jižní Čechy, Polabí a jižní a severní Morava. Početnost velmi kolísá; v letech 1985–89 byla odhadnuta na 100–300 párů, v letech 2001–03 na 100–200 párů.

Tah.

Sýkořice vousatá je převážně stálý až přelétavý pták bez výrazného tahu.

Hnízdění.

Sociálně monogamní druh. Páry jsou si věrné i několik sezón, ale v koloniích se vyskytují i mimopárové kopulace a vnitrodruhový hnízdní parazitismus. Samice při námluvách preferují samce s delším ocasem. Hnízdo je hluboká, shora vždy přirozeně krytá miskovitá stavba z rákosů nebo orobinců umístěná v rákosí nízko nad vodou. Staví jej oba ptáci. Hnízdí v dubnu až červenci 2x ročně. Samice snáší 5–7 bílých, řídce černě tečkovaných vajec o rozměrech 18,0 x 14,1 mm, na kterých sedí oba rodiče asi 12 dnů. Mláďata poté krmí oba ptáci, někdy společně i s jinými páry, asi po dobu 10–13 dnů. K tvorbě párů u mladých ptáků dochází již v zimních hejnech.

Potrava.

Na jaře a v létě se živí hmyzem, pavouky a měkkýši, od podzimu přechází na rostlinnou potravou, tvořenou semeny rákosu a jiných vodních rostlin.

Sýkořice vousatá ("Panurus biarmicus") je malý druh pěvce a jediný zástupce rodu "Panurus", který je jediným rodem čeledi sýkořicovití (Panuridae).

The bearded reedling ("Panurus biarmicus") is a small, sexually dimorphic reed-bed passerine bird. It is frequently known as the bearded tit, due to some similarities to the long-tailed tit, or the bearded parrotbill. It is the only species in the family Panuridae.


Život.

Kitovani, známý svým bohémských způsobem života, se koncem 80. let přidal k protisovětské opozici a k národnímu hnutí za nezávislost Gruzie a to ho v roce 1990 po prvních demokratických volbách v Gruzii vyneslo do křesla tzv. Nejvyšší rady. Později byl zvolen nejvyšším velitelem Národní gardy. S prvním gruzínským prezidentem Zviadem Gamsachurdiou se brzy názorově rozešel a přidal se k opozici, když byl v srpnu 1991 propuštěn ze svého velitelského postu v Národní gardě. Podařilo se mu shromáždit mnohé řadové členy Národní gardy, kteří mu byli loajální, a s nimi vybudoval vlastní vojenskou posádku v okolí Tbilisi, odkud později vedl ozbrojený puč proti prezidentovi. V prosinci 1991 se přidal na stranu několika polovojenských organizací, které už v průběhu listopadu ovládly ulice hlavního města potom, co byla rozprášena protivládní demonstrace. Stal se jedním ze tří vůdců tohoto převratu a po urputných bojích v ulicích Tbilisi, jejichž výsledkem bylo vítězství nad prezidentem Gamsachurdiou, který uprchl ze země, založil společně s dalšími vůdci Tengizem Siguou a Džabou Joselianim Vojenskou radu.  6. ledna 1992 byl ukončen puč a v prozatímní vládě Vojenské rady zaujal post ministra obrany. Později v březnu téhož roku se Vojenská rada přetransformovala do civilní podoby v Národní radu a zvolila si do svého čela Eduarda Ševardnadzeho, někdejšího reformního ministra zahraničí SSSR. V srpnu 1992 Kitovani rozhodl o vyslání vojenských jednotek o počtu 3000 mužů do metropole separatistické Abcházie Suchumi, čímž vyvolal krvavý gruzínsko-abchazský konflikt s mnoha mrtvými na obou stranách. Kvůli svým zbrklým rozhodnutím byl Ševardnadzem v květnu 1993 odvolán z funkce ministra obrany a přidal se k opozičním silám (tzv. Národně-osvobozenecké fronty) vedených Tengizem Siguou, který tou dobou také opustil Ševardnadzeho vládu.  V lednu 1995 vedl Kitovani společně se Siguou malou armádu Gruzínců uprchlých z Abcházie, aby v oblasti znovu vyvolal konflikt, který už byl víceméně ukončen. Gruzínská vláda včas zareagovala a Kitovaniho i Siguu nechala uvěznit za založení ilegální ozbrojené složky. V roce 1999 dostal od Ševardnadzeho milost a přestěhoval se do Moskvy. Do politiky se pak už nevrátil. Občas se ale přes média vyjadřuje k aktuální politické situaci v Gruzii.  Koncem roku 2012 se po nástupu Ivanišviliho vlády vrátil z emigrace do Tbilisi.

Tengiz Kitovani (gruzínsky თენგიზ კიტოვანი) (*9. června 1939) je bývalý gruzínský vojenský velitel a politik. Původním povoláním byl ale malíř.

Tengiz Kitovani () (born June 9, 1938) is a retired Georgian politician and military commander with high-profile involvement in the Georgian Civil War early in the 1990s when he commanded the National Guard of Georgia and served as a Defense Minister until being gradually sidelined by Eduard Shevardnadze who had earlier been invited to lead the nation after a successful coup d'etat launched by Kitovani and his allies against President Zviad Gamsakhurdia.


Mládí.

Narodil se 26. září 1874 ve městě Oshkosh ve státě Wisconsin. V osmnácti letech, potom co jeho otec zahynul při nehodě, začal pracovat a šetřit peníze pro studium na vysoké škole. Studoval sociologii na univerzitě v Chicagu, Kolumbijské univerzitě a univerzitě v New Yorku. Stal se učitelem na newyorské Ethical Culture School, kde své studenty motivoval k využívání fotografie jako vzdělávacího média. Školní třídy cestovaly na Ellis Island do newyorském přístavu a fotografovaly tisíce přistěhovalců, kteří tam každý den přijížděli. V letech 1904 až 1909 Hine udělal přes 200 fotografií a došel k závěru, že pravděpodobně tíhne k fotožurnalismu.

Fotožurnalismus.

V roce 1908 se stal fotografem organizace "National Child Labor Committee (NCLC)" – komise bojující za práva dětí nucených k práci. V následujících deseti letech Hine zdokumentoval pracující děti za účelem pomoci NCLC tyto praktiky zastavit.  V letech 1906–1908 se Hine živil jako fotograf na volné noze pro magazín "The Survey", který se zabýval sociální reformou. Všechny snímky udělal proto, aby ukázal zemi krutost, jež byla páchána na dětech nucených k práci.  V roce 1908 Hine fotografoval život v oblastech kde se zpracovávala ocel a obyvatele Pittsburghu a Pensylvánie pro významnou sociologickou studii nazvanou "The Pittsburgh Survey" ("Průzkum Pittsburghu"). Během první světové války a po ní dokumentoval americký Červený kříž pomáhající v Evropě. Ve dvacátých a začátkem třicátých let nafotil Hine sérii „pracovních portrétů“, které zdůrazňovaly přínos člověka modernímu průmyslu. V roce 1930 byl Lewis Hine pověřen zdokumentovat stavbu Empire State Building. Hine fotografoval dělníky v nebezpečných pozicích, když zabezpečovali kovové a ocelové nosné konstrukce budovy, přičemž riskoval stejně jako oni. Za účelem pořídit ty nejpřínosnější snímky se Hine houpal ve speciálně vytvořeném koši ve výšce více než 300 metrů nad Pátou Avenue.  Během velké hospodářské krize pracoval opět pro Červený kříž. Fotografoval vyprahlý americký Jih a pro "Tennessee Valley Authority (TVA)" dokumentoval život v horách ve východním Tennessee. Působil také jako vrchní fotograf pro "Works Progress Administration’s (WPA)", národní výzkumný projekt, který zkoumal změny v průmyslu a jejich dopad na zaměstnanost. Hine byl též členem fakulty na "Ethical Culture Fieldston School".  Americká národní knihovna vlastní více než 5 000 Hineových fotografií, včetně snímků z nucených dětských prací, fotografií pro Červený kříž, pracovních portrétů a snímků pro TVA a WPA.

Stáří.

V roce 1936 byl Hine vybrán jako fotograf pro národní výzkumný projekt Správy pracovních projektů, ale jeho práce zde nebyla nikdy dokončena.  Poslední rok života byl naplněn bojem spojeným se ztrátou vládní a společenské podpory. Jeho práce, ani minulá ani současná, nikoho nezajímala a Lewis Hine byl odkázán na stejnou úroveň chudoby, jako dříve zaznamenal ve svých fotografiích. Zemřel v roce 1940 ve věku 66 let po operaci v nemocnici Dobbs Ferry Hospital v Dobbs Ferry v New Yorku.

Lewis Wickes Hine (26. září 1874 Oshkosh, Wisconsin, USA – 3. listopadu 1940) byl americký fotograf a zakladatel dokumentární fotografie.

Lewis Wickes Hine (September 26, 1874 – November 3, 1940) was an American sociologist and photographer. Hine used his camera as a tool for social reform. His photographs were instrumental in changing child labor laws in the United States.


Historie.

Současná Papežská akademie věd navazuje na "Accademia dei Lincei" (Papežskou akademii rysů), založenou v Římě v roce 1603 papežem Klementem VIII. (1536–1605) a Fredericem Cesim (1585–1630). Jedná se o druhou vědeckou akademii na světě (po Academia Secretorum Naturae v Neapoli, která však byla nařčena z čarodějnictví a roku 1578 na příkaz papeže Pavla V. zrušena). Federico Cesi usiloval o uplatnění pozorování, experimentů a induktivní metody. Název akademie byl odvozen z latinského výrazu pro rysa, který má velmi dobrý zrak. Právě tak dobrou pozornost měli akademici věnovat výzkumu. Členem byl i Galileo Galilei (1564–1642).  V roce 1847 Pius IX. (1792–1878) v návaznosti na původní organizaci založil Accademia Pontificia dei Nuovi Lincei (Papežskou akademii nových rysů). Ta byla obnovena Piem XI. ve zmiňovaném roce 1936 jako současná Papežská akademie věd.

Aktivity.

Členové akademie pracují nezávisle na národnosti, politice a náboženství. Jejich hlavním zájmem je objektivní vědecké poznání, přístupné nejen pro Vatikán, ale také pro širokou odbornou veřejnost. Vědci pracují v oblasti fyziky, astronomie, chemie, vědy o zemi a přírodním prostředí, biologie, matematiky, aplikovaných věd, filosofie a dějin vědy. Výsledky výzkumu jsou zveřejňovány ve čtyřech publikačních řadách – Acta, Scripta varia, Documenta a Commentarii.  V současnosti výzkum zahrnuje šest hlavních oblastí:

Členové akademie.

Akademie má osmdesát stálých, doživotně jmenovaných členů. Původně bylo akademiků sedmdesát, ale papež Jan Pavel II. jejich počet v roce 1996 zvýšil. Sbor doplňuje několik čestných členů a členové „dočasní“. Dočasní členové jsou jmenováni z titulu svého úřadu a jsou jimi kancléř Akademie, ředitel Vatikánské observatoře, prefekt Vatikánské knihovny a prefekt Vatikánského tajného archivu.  Noví členové jsou vybíráni sborem akademiků na základě vědeckého významu jejich výzkumů a s přihlédnutím k jejich morálním postojům, bez ohledu na rasu či náboženské vyznání. Vybrané kandidáty poté oficiálně jmenuje papež.  V čele Papežské akademie věd stojí prezident, kterého z řad akademiků jmenuje na čtyřleté funkční období papež po doporučení sedmičlenné Akademické rady a kancléře.

Současní členové.

Seznam členů k roku 2011:

Papežská akademie věd (lat. "Pontificia Academia Scientiarum") je prestižní vědecká organizace, založená v roce 1936 papežem Piem XI. (1857–1939). Současným prezidentem je Werner Arber (od roku 2011). Patronát nad akademiky drží papež, přesto je výzkum prováděn bez omezení, nezávisle na státu.  Papežská akademie věd sídlí ve Velké aule, přistavěné v roce 1936 k Letohrádku Pia IV. ve Vatikánských zahradách. Provádí výzkum zejména v oboru matematiky, fyziky a jiných přírodních věd a věnuje se studiu příslušných epistemologických problémů. Důležitá je také podpora mezioborové spolupráce. Členy akademie jsou nejuznávanější vědci 20. století z různých zemí světa, mnohdy držitelé Nobelovy ceny.

The Pontifical Academy of Sciences (, ) is a scientific academy of the Vatican City, established in 1936 by Pope Pius XI, and thriving with the blessing of the Papacy ever since. Its aim is to promote the progress of the mathematical, physical, and natural sciences and the study of related epistemological problems. The Academy has its origins in the Accademia Pontificia dei Nuovi Lincei ("Pontifical Academy of the New Lynxes"), founded in 1847 as a more closely supervised successor to the Accademia dei Lincei ("Academy of Lynxes") established in Rome in 1603 by the learned Roman Prince, Federico Cesi (1585–1630), who was a young botanist and naturalist, and which claimed Galileo Galilei as its president. The Accademia dei Lincei survives as a wholly separate institution.  The Academy of Sciences, one of the Pontifical academies at the Vatican in Rome, is headquartered in the Casina Pio IV in the heart of the Vatican Gardens. The academy holds a membership roster of the most respected names in 20th century science, including such Nobel laureates as Ernest Rutherford, Max Planck, Otto Hahn, Niels Bohr, Erwin Schrödinger, and Charles Hard Townes.


Pozadí.

Přijetí Plánu OSN na rozdělení Palestiny a deklarace židovského státu, způsobily v jemenském Adenu střety a nepokoje vyvolané muslimy, při kterých bylo zabito 82 lidí a zničeno mnoho židovských domů. Počátkem roku 1948 byli Židé obviněni z vraždy dvou muslimských dívek, což vedlo k rabování židovského majetku. Židovská komunita v Adenu byla ekonomicky paralyzována a většina židovských obchodů byla zničena.  Jemenští Židé se začali shromaďovat v Adenu v táboře Geula (), jehož název v hebrejštině znamená tábor Spásy. Jejich přáním byl odchod do nově vzniklého Státu Izrael. Tomu však až do ukončení nepokojů v Izraeli v roce 1949 bránily britské jednotky, které stále kontrolovaly Adenskou kolonii. Tou dobou již v táboře Geula žilo na 10 000 lidí. K přesunu však dal nakonec tajný souhlas nově jmenovaný imám Ahmad bin Yahya.

Operace.

Pro vzrůstající nebezpečí byla během června 1949 a září 1950 většina jemenské židovské komunity tajně přesunuta do Izraele během Operace Létající koberec. Malá a víceméně plynulá migrace byla možná do roku 1962, kdy jakýkoliv další židovský exodus zmařila občanská válka. Některé bohaté židovské rodiny, které pochybovaly o slibované lepší budoucnosti v Izraeli, se rozhodly neopustit svůj majetek a tak nakonec v Jemenu zůstalo na 300 Židů.  Během této operace bylo do Izraele letecky přepraveno celkem: 47 000 jemenských Židů (převážná část tamní komunity), 3 000 adenských Židů a 500 džibutských a eritrejských Židů. Přestěhováním se museli vzdát svého dosavadního farmářského způsobu života a museli se přizpůsobit zcela novému životnímu stylu v nové zemi.  Název operace se odvozuje ze dvou biblických pasáží:  Většina z nich během transportu viděla letadlo poprvé v životě a tak mnoho z nich bylo vyděšeno a odmítalo nastoupit. Nakonec však byli uklidnění jejich rabínem, který jim připomněl zmíněné verše.  Operace Létající koberec byla první v řadě operací během 50. a 60. let 20. století, jejichž účelem bylo přesídlit celé židovské komunity () z arabských zemí do Izraele.

Operace Létající koberec (: , známá také jako Operace Orlí křídla, anglicky: ) je operace z června 1949 a září 1950 při které bylo do nově vzniklého Státu Izrael letecky přesunuto 47 000 jemenských Židů (Tejmanimů). Během této tajné operace, o které se veřejnost dozvěděla až o mnoho měsíců později, bylo britskými a americkými přepravními letouny uskutečněno na 380 letů mezi jemenským Adenem a Izraelem.

Operation Magic Carpet is a widely known nickname for Operation On Wings of Eagles (, "Kanfei Nesharim"), an operation between June 1949 and September 1950 that brought 49,000 Yemenite Jews to the new state of Israel. During its course, the overwhelming majority of Yemenite Jews – some 47,000 from Yemen, 1,500 from Aden, as well as 500 from Djibouti and Eritrea and some 2,000 Jews from Saudi Arabia– were airlifted to Israel. British and American transport planes made some 380 flights from Aden, in a secret operation that was not made public until several months after it was over. At some point, the operation was also called Operation Messiah's Coming.


Život.

Dětství a počátek politické kariéry.

Druhorozený syn Ferdinanda I. byl v dětství vychováván spolu se svým starším bratrem Maxmiliánem. V letech 1533–1543 pobýval s většinou své rodiny v Innsbrucku, a to z důvodu ohrožení Vídně Osmanskou říší. Poté se rodina přesunula do Prahy, kde Ferdinand dostal vlastní dvůr. První politické a vojenské zkušenosti získal na vojenských taženích svého strýce, císaře Karla V.: nejprve ve válce proti Francii (1543) a poté v bitvě šmalkaldské války u Mühlberka (1547).

Královský místodržící v Čechách (1547–1567).

Téhož roku se podílel na potlačení stavovského povstání v Čechách a poté mu otec svěřil místodržitelství v českých zemích. Králův syn se projevil jako schopný a oddaný správce úřadu, který se mu stal odrazovým můstkem k jeho politické kariéře. V Praze budoval nákladně svoji rezidenci, zakládal dvorní stavby, okrasné zahrady a obory. Podle jeho vlastního návrhu byl vystavěn letohrádek Hvězda, pro který shromažďoval umělecké a historické sbírky, které později přenesl do Tyrolska. S jeho pobytem v Praze je spojen rozkvět renesanční kultury a humanismu v českých zemích.  Dosti nekompromisně a krutě vystupoval proti nekatolíkům. Po mučení nechal na hradě Křivoklátě na 13 let (1548–1561) uvěznit českobratrského biskupa Jana Augustu. Poté jej na přímluvu své ženy Filipíny Welserové a Ladislava ze Šternberka nechal převézt do Prahy a tam jej věznil až do roku 1565.  V roce 1556 vytáhl jako vrchní velitel do Uher bojovat proti Turkům. Koncem roku však již byl zpět v Praze.  Po otcově smrti v roce 1564 Ferdinandovi připadla vláda v Tyrolsku a na území Předního Rakouska. Na přání nové hlavy habsburské monarchie, bratra Maxmiliána II., ještě dva roky vykonával v Čechách svůj místodržitelský úřad a ještě jednou společně s bratrem podnikl tažení do Uher (1566).

Vláda v Tyrolsku (1567–1595).

Ferdinand I. ve své závěti rozdělil vládu v dědičných rakouských zemích na tři části mezi své syny. Po jeho smrti v roce 1564 Ferdinandovi připadla vláda v Tyrolsku a na území Předního Rakouska. Na přání nové hlavy habsburské monarchie, bratra Maxmiliána II., ještě dva roky vykonával v Čechách svůj místodržitelský úřad a ještě jednou společně s bratrem podnikl tažení do Uher (1566).  V lednu 1567 uspořádal slavnostní vjezd do svého knížectví, následovaný přísahou věrnosti zemských stavů v Innsbrucku, Ehingenu, Freiburgu, Kostnici a v dalších městech. Jeho novým sídelním městem se stal tyrolský Innsbruck. Pro svoji ženu Filipínu upravoval nedaleko ležící zámek Ambras, kde soustředil i své bohaté umělecké sbírky.  Jeho tyrolskou politiku charakterizovaly dobré vztahy s okolními zeměmi, ale zároveň i tvrdý postup proti nekatolíkům. Maximálně se snažil o uplatňování zásad protireformace, nedávno přijatých na tridentském koncilu. Nekompromisně postupoval zejména proti novokřtěncům, z nichž mnohé nechal popravit. Podporoval jezuitský řád, který do Innsbrucku povolal jeho otec. Podpořil založení jezuitské koleje a gymnázia a kapucínského kláštera v Innsbrucku. V roce 1586 vyhlásil první tyrolský školní řád. Roku 1573 obnovil a tiskem vydal zemský a policejní řád, který platil až do 18. století.  Ferdinand se rovněž snažil, aby se Innsbruck stal sídlem biskupa. Toto úsilí se však nezdařilo. Zároveň se pokoušel o těsnější spojení Tyrolského hrabství s církevními knížectvími Brixen a Trident.  Kromě správy vlastních zemí se zajímal i o zahraniční politiku. V letech 1575 a 1587 neúspěšně kandidoval při volbě polského krále. Měl být opět jmenován vrchním velitelem tažení proti Turkům v zimě 1593/1594. Ačkoliv měl o to značný zájem, po delším zvažování nakonec odmítl.  Zemřel roku 1595 ve věku 65 let a byl pochován v Innsbrucku.

Sbírky umění.

V soukromém životě byl Ferdinand Tyrolský známý svým zájmem o umění a sběratelskou činností. V době renesance bylo běžné, že panovníci, šlechta a vzdělanci vytvářeli umělecké sbírky. Sběratelské vášni se věnovali i oba Ferdinandovi bratři, Maxmilián a Karel. Ferdinandova sbírka však dosáhla největší proslulosti a společně se sbírkami jeho synovce, císaře Rudolfa II., představovala vrchol habsburského sběratelství. Ferdinandova sbírka se od čistě esteticky zaměřené sbírky Rudolfa II. lišila především svojí systematičností.  Ferdinand byl vychován humanisty (např. Ursinus Velius, Georgius Collimitius) a projevoval intenzivní zájem o dějiny, což se odráželo i ve vybavení jeho rezidencí. Rád se rovněž zúčastňoval turnajů a obdivoval zbraně. Již během svého pobytu v Praze a na Křivoklátě se věnoval sbírání zbrojí, čímž položil základ jedné z nejvýznamnějších sbírek zbraní na světě. Po roce 1564, kdy zdědil vládu v Tyrolsku, nechal postupně sbírky převézt na zámek Ambras, který nechal přestavět.  Zároveň se věnoval sbírání portrétů, uměleckořemeslných předmětů a přírodnín, zvláště kuriozit, mezi nimiž je možné najít portrét rytíře s hlavou proťatou dřevcem i nelichotivý obraz Jana Žižky. Sbírku portrétů sestavoval systematicky tak, že pověřoval umělce a nákupčí, aby na evropských dvorech pořizovali kopie obrazů. Sbírka obsahovala mj. asi tisíc malých obrázků, které většinou nebyly nikdy vystaveny, ale uchovávány v truhlách.  Po Ferdinandově smrti zdědil zámek i sbírky jeho syn Karel, který je v roce 1606 prodal císaři Rudolfu II. Ten je ponechal na zámku Ambras, kde zůstaly do 18. století nedotčeny. Tehdy byly habsburské sbírky centralizovány a z velké části odvezeny do Vídně. Část sbírek se během posledních desetiletí vrátila na Ambras.

Rodinné poměry.

Ferdinand Tyrolský byl dvakrát ženatý. Poprvé se v roce 1557 během svého působení v Čechách tajně oženil s měšťanskou dcerou Filipínou Welserovou (* 1527 – † 24. 4. 1580). Šlo o nerovný (morganatický) sňatek, který byl uzavřen na zámku Březnice, kde Filipína bydlela u své tety Kateřiny z Lokšan. Protože byl sňatek tajen před veřejností i císařskou rodinou a Filipína byla považována za neprovdanou ženu, byly děti vzešlé z tohoto manželství „adoptovány“ jako nalezenci. Císař Ferdinand I. se o sňatku dozvěděl v roce 1559. Nerovný sňatek vylučoval Ferdinandovy potomky z případného nástupnictví. Kromě toho byl i jednou z příčin Ferdinandova prvního neúspěchu při kandidatuře na polský královský trůn. I poté, co se císař dozvěděl o sňatku svého syna, muselo být toto manželství i nadále před veřejností tajeno až do roku 1576, kdy jeho právoplatnost uznala papežská kurie. Roku 1580 však Filipína zemřela.  Z tohoto manželství se narodily 4 děti, dospělosti se dožili dva chlapci:  Dne 9. května 1582, dva roky po smrti Filipíny Welserové, se arcivévoda Ferdinand oženil se svou neteří Annou Kateřinou (17. ledna 1566 – 3. srpna 1621) z mantovského rodu Gonzaga (její matkou byla Ferdinandova sestra Eleonora). Z tohoto manželství se narodily tři dcery:

Ferdinand II., zvaný Tyrolský, (14. června 1529, Linec – 24. ledna 1595, Innsbruck) byl rakouský arcivévoda, místodržitel v českých zemích (1547–1567), tyrolský hrabě (od r. 1567) z rodu Habsburků, syn římskoněmeckého císaře, českého a uherského krále Ferdinanda I. a Anny Jagellonské.

Ferdinand II, Archduke of Further Austria (Linz, 14 June 1529 – 24 January 1595, Innsbruck) was ruler of Further Austria and since 1564 Imperial count of Tirol. The son of Ferdinand I, Holy Roman Emperor, he was married to Philippine Welser in his first marriage. In his second marriage to Anna Juliana Gonzaga, he was the father of Anna of Tyrol, future Holy Roman Empress.