Mládí.

Narodil se v Saint-Denis na Réunionu rodičům pocházejícím z rodin s dlouhou historií na ostrově. Rodina ze strany otce byla původem z Toulouse a ze strany matky z Lorientu. Když byly malému Rolandovi čtyři roky, rozhodl se jeho otec Georges Garos přesídlit do Saigonu, kde si otevřel advokátní kancelář. Matka učila malého Rolanda základnímu vzdělání, v roce 1900 se ale rozhodli vyslat syna z důvodu absence střední školy v zemi studovat do Paříže.  Cesta ze Saigonu do Marseille trvala v té době 10 měsíců. Po dojezdu do Paříže a zápisu do lycea onemocněl těžkým zápalem plic. Z tohoto důvodu ho poslali do sportovního centra lycea, kde se rychle zotavil a stal se velmi dobrým v několika sportovních odvětvích. V roce 1906 se stal meziškolním šampionem v cyklistice, byl při vítězství fotbalového klubu lycea v Nice.  Poté studoval vysokou ekonomickou školu (HEC Paris), kterou ukončil v roce 1908 a která nyní nese jeho jméno. Zapsal se do pařížského sportovního klubu "Stade français", kde hrál rugby a amatérsky tenis. Po studiích začal pracovat pro firmu "Automobiles Grégoire". Stejně jako financím se rychle naučil automechanice a začal se věnovat automobilovému sportu. Otec chtěl, aby Roland byl advokátem, a proto mu přestal dávat peníze. Díky podpoře otce svého spolužáka si ale v 21 letech otevřel svůj obchod "Roland Garros automobiles – voiturettes de sport".

Aviatik.

Leteckou kariéru započal v roce 1909 na letadle Demoiselle navrženém Albertem Santos-Dumontem, neboť v té době si ještě nemohl dovolit koupit drahý Blériot. Naučil se létat, pilotní oprávnění č. 179 získal 19. července 1910.  Neměl nalétány ani tři hodiny, když ho americký průmyslník Hart O. Berg pozval na slavnosti na závodišti Belmond Park v New Yorku. V hotelu Astor, kde bydlel, se seznámil s Johnem Moisantem, který se svým leteckým představením objížděl celé Spojené státy a nabídl Garrosovi účast na těchto představeních. Ten to nadšeně přijal, neboť tak mohl trávit ve vzduchu mnoho času, zlepšit se v létání a procestovat velkou část USA; dostal se také do Mexika a na Kubu.  V roce 1911 absolvoval Garros let s jednoplošníkem Blériot, s tímto letounem se poté zúčastnil několika evropských leteckých závodů. Již v květnu 1911 se přihlašuje na letecký závod Paříž-Madrid, pořádaný listem Le Petit Parisien, s hlavní výhrou 100 000 franků. Start závodu byl stanoven na 21. května a jeho trasa byla tozdělena do tří etap. Paříž-Angoulême (400 km), Angoulême-San Sebastián (355 km) a San Sebastián-Madrid (430 km). Garros závod nedokončil, odstoupil v San Sebastiánu.  28. května se Garros zúčastnil dalšího leteckého závodu, tentokrát z Paříže do Říma a Turína. Pořadatelem byl list Le Petit Journal, který na ceny poskytl finanční dotaci ve výši 500 000 franků. První etapa směřovala do Dijonu (265 km), odtud do Lyonu (175 km) a déle do Avignonu (205 km). Druhý den závodu Roland Garros odstartoval z Avignonu na další část etapového letu, avšak již v Malmontu havaroval. Autostopem se dopravil zpět do Avignonu, kde právě pořádal pilot Kühling exhibiční turné s letounem Blériot. Po dohodě mezi oběma letci o zapůjčení letounu se Garros podruhé vypravil na trasu do Nice. 30. května odstartoval z Nice přímo přes moře do Pisy (340 km), cíle předposlední etapy. Vyhnul se tak etapové zastávce v Janově. Nyní již vedoucí celého závodu, odstartoval Garros 31. května z Pisy, ale po 90 km musel přistát u Castagnetta, kde se Kühlingův Blériot téměř rozpadl. Znovu se, opět pomocí autostopu, vrátil do Pisy, kde začal ihned řešit otázku nového stroje. 1. června mu do Pisy dorazil zcela nový Blériot, se kterým ihned odstartoval do Říma, kam dorazil na druhém místě v celkovém pořadí závodu. V konečném pořadí v cílovém městě Turín skončil Garros druhý za pilotem André Beaumontem (vlastním jménem Jean Conneau), třetí doletěl André Frey.  Dalšího leteckého závodu, nazvaného Evropský okruh, se Rolland Garros účastnil ve dnech 18. června až 7. července 1911. Vedl z Vincennes přes Remeš, Liége, Utrecht, Bredu, Brusel, Roubaix, Dunkerque, Calais, Dover a Brighton do Londýna. Rollanda Garrose opět porazil André Beaumont s časem 68 h 38 min, třetí v závodě skončil pilot Vidart.  V září 1911, stále s letounem Blériot vybaveným motorem Gnôme o výkonu 51 kW, ustanovuje v bretaňském přístavu Saint-Malo světový výškový rekord výkonem 3910 m. O pár dní později překonává v Dinardu svůj vlastní rekord výškou 4080 m.  Dalšího úspěchu dosáhl Roland Garros ve dnech 16. a 17. června 1912. Na tyto dny vypsal Francouzský aeroklub závod o Velkou cenu za nejrychlejší průlet dvakrát po sobě tzv. okruhu Anjou. Trasa letu byla vytyčena mezi městy Angers-Cholet-Saumur-Angers se šesti povolenými mezipřistáními. Tento závod již Garros vyhrál výkonem 14 h 40 min 57 s.  V roce 1912 odjel podruhé za oceán do Brazílie a Argentiny, kde uskutečnil sérii leteckých exhibicí. Po návrat se pokusil překonat výškovou hranici 5000 m. 6. září v Houlgate dosáhl letové hladiny 4960 m a 11. prosince v Tunisu s letounem Morane-Saulnier 5610 m. 18. prosince pak z Tunisu odstartoval k letu přes Sicilský průliv do Marsale na západním cípu Sicílie. Téhož dne dosáhl Trapani, kde z důvodu poruchy olejové nádrže na svém stroji zůstal do 21. prosince. Odtud pokračoval přes Canarelu, Santa Eufemii di Marina, Salerno a Neapol až do Říma, kam dorazil 22. prosince.  V dubnu 1913 se Garros zúčastnil závodu hydroplánů o Schneiderův pohár. Na francouzských vylučovacích závodech se umístil s plovákovým Moranem druhý za Mauricem Prévostem. Na samotných závodech v Monaku musel odstoupit pro poruchu motoru.  Roland Garros byl celosvětově známý mimo jiné díky prvnímu non-stop přeletu Středozemního moře v roce 1913 s letounem Morane-Saulnier G, poháněný motorem Gnôme o výkonu 44 kW. Odstartoval 23. září z Fréjus ve Francii směrem ke Korsice a přistál v Bizerte v Tunisku. Po vypuknutí války vstoupil do Francouzské armády.

Válka.

V raných fázích války létal jako pozorovatel, do té doby totiž nikoho nenapadlo použít letadlo jako útočný prostředek. Nepřátelští piloti se ve vzduchu míjeli a zdravili se. Během jednoho letu však vytáhl služební revolver a šestkrát vystřelil na německé letadlo. Nic netrefil, ale tato situace vedla ke konstrukci prvních stíhacích letadel.  V prosinci roku 1914 navštívil leteckou výrobní firmu Morane-Saulnier. Zde si vybral jednoplošník Morane-Saulnier L, který zkušebně vybavil kulometem umístěným před kokpitem. Listy vrtule nechal v místě prolétávajících střel ztenčit a osadit ocelovými klíny, aby nedošlo k poškození vrtule. S takto vybaveným letadlem zaznamenal 1. dubna 1915 vůbec první sestřel v historii letectví. Další dvě vzdušná vítězství nad německými letadly si připsal 15. a 18. dubna 1915.  Dne 18. dubna 1915 havaroval po souboji s průzkumným letounem Taube na německém území. Letadlo se mu před příchodem Němců zničit nepodařilo. Zejména kulomet a okovaná vrtule zůstaly neporušeny. Legenda praví, že jeho letoun byl ihned prozkoumán týmem konstruktérů pod vedením Anthonyho Fokkera a francouzský nápad s kulometem jen zdokonalili. Ve skutečnosti však Fokker pracoval na mnohem důmyslnějším systému již šest měsíců před pádem Garrosova letounu.  Po několika neúspěšných pokusech o útěk se mu nakonec i podařilo ze zajetí 15. dubna 1918 uprchnout a vrátit se zpět k francouzské armádě. Po návratu do Francie byl povýšen na poručíka a stává se důstojníkem Čestné legie. Poté se vrátil na frontu k letce SPA-26 a 2. října sestřeluje další nepřátelský letoun.  Sestřelen byl 5. října 1918 nedaleko Vouziers v Ardenách, jeden den před svými 30. narozeninami. Na svém kontě měl čtyři sestřelená nepřátelská letadla. Jeho přemožitelem byl pravděpodobně Hermann Habich, německé letecké eso.

Pojmenováno po Rolandu Garrosovi.

V roce 1927 bylo po něm pojmenováno tenisové centrum v Paříži. Roland Garros navštěvoval během studií sportovní klub "Stade français", společně s Émilem Lesieurem, který byl atletem a vynikajícím hráčem rugby. Později se stal prezidentem této sportovní organizace a nově vystavěný tenisový areál pojmenoval po svém bývalém příteli. Dodnes tedy tento areál nese název "Le Stade de Roland Garros". Hraje se zde French Open, jeden z tenisových grandslamových turnajů. Díky tomu je turnaj oficiálně nazýván Roland Garros.  Mezinárodní letiště na Réunionu bylo pojmenováno "L'aéroport de La Réunion Roland Garros" (Letiště Rolanda Garrose na Réunionu).  Francouzský výrobce automobilů Peugeot vyrobil limitovanou edici modelu 205 s označením Roland Garros. Automobil byl vybaven speciální barvou a koženým interiérem. Tato edice měla velký úspěch a proto byla rozšířena i na modely 106, 206, 207, 306 a 806.

Roland Garros (6. října 1888 Saint-Denis, Réunion – 5. října 1918) byl francouzský letec a stíhací pilot v první světové válce.

Eugène Adrien Roland Georges Garros (; 6 October 1888 – 5 October 1918) was a French pioneering aviator and fighter pilot during World War I and early days of aviation. In 1928, the Roland Garros tennis stadium was named in his memory; the French Open tennis tournament takes the name of Roland-Garros from the stadium in which it is held.


Kariéra.

Je juniorskou mistryní Španělska (1997, 1998) v hale a na dráze. V letech 2002 – 2006 se stala několikanásobnou halovou mistryní. Španělská výškařka závodí za klub C.A.Valencia Terra i Mar pod vedením trenéra Ramóna Torralba a jedná se o jedinou Španělku, která pokořila hranici dvou metrů. Přes dva metry se poprvé přenesla 26. července 2003 v Avilés, v hale poté 21. února 2004 ve Valencii.  Na olympijských hrách v Athénách skončila v kvalifikaci, v Pekingu již skončila společně s Němkou Ariane Friedrichovou na sedmém místě. V roce 2008 pořádalo HMS Španělsko, na domácí půdě ve Valencii však skončila těsně pod stupni vítězů, na 4. místě.  Ještě dříve na halovém ME 2007 v Birminghamu skončila španělská atletka rovněž na čtvrtém místě. Později vyšlo najevo, že třetí z mistrovství Bulharka Venelina Venevová měla v lednu 2007 pozitivní dopingový nález na testosteron a bronzová medaili ji byla odebrána a dodatečně přidělena Beitiaové.  V roce 2009 zvítězila výkonem 196 cm na tradičním halovém mítinku Brněnská laťka a později také na prvním ročníku mítinku světových rekordmanů, který byl pořádán 26. února v pražské O aréně. O vítězství se přetahovala s českou výškařkou Ivou Strakovou, v rozeskakování však uspěla na výšce 198 cm právě Španělka. Týden na to získala stříbro na halovém ME v Turíně. Na MS v atletice 2009 v Berlíně skončila na 5. místě.  V letech 2012, 2014 a 2016 zvítězila v soutěži výškařek na mistrovství Evropy.  Největšího úspěchu dosáhla v závěru své výškařské kariéry. Na olympiádě v Rio de Janeiro v roce 2016 v soutěži výškařek zvítězila a stala se olympijskou vítězkou. O rok později startovala na světovém šampionátu v Londýně. Z kvalifikace postoupila do finále, zde však obsadil dvanácté místo. Krátce po mistrovství světa ukončila svoji sportovní kariéru.

Ruth Beitiaová (* 1. dubna 1979 v Santanderu) celým jménem Ruth Beitia Vila je bývalá španělská atletka, výškařka s osobním maximem 202 cm a příležitostná dálkařka.  Jedná se o olympiíjskou vítězku z roku 2016 a trojnásobnou mistryni Evropy. Byla též halovou vicemistryni Evropy z roků 2005, 2009 a 2011 a bronzovou medailistku z halového ME 2007 a halového MS 2006. Zlatou medaili vybojovala na ME do 23 let v roce 2001.

Ruth Beitia Vila (; born 1 April 1979) is a retired high jumper who is currently the reigning Olympic champion in the women's high jump. She was also a politician in the Partido Popular and a member of the Parliament of Cantabria.


Původ.

Narodil se z manželství parmského vévody Karla III. s Luisou Marií Bourbonskou. Matka byla po otci Karlu Bourbonském vnučkou francouzského krále Karla X. a po matce Marii Karolíně vnučkou krále obojí Sicílie Františka I. a pravnučkou císaře Leopolda II. Jeho otec přišel na svět z manželství etrurského krále Karla Ludvíka s Marií Terezou Savojskou a byl tak vnukem etrurijského krále Ludvíka I., španělského krále Karla IV. a sardinského krále Viktora Emanuela I.  Robert měl tři sourozence. Starší sestru Markétu (1847 − 1893), která se provdala za madridského vévodu a titulárního krále francouzského a španělského Karla Mariu Bourbonského, a dva mladší sourozence. Alice (1849 − 1935) se stala manželkou titulárního toskánského vévody Ferdinanda IV. a Jindřichovi (1851 − 1905) náležel titul hraběte z Bardi.

Vláda.

Na vévodský stolec nastoupil poté, co byl jeho otec roku 1854 zabit. Bylo mu tehdy teprve šest let, proto fakticky vládla jeho matka Louisa Marie Terezie z Artois, sestra hraběte ze Chambord, jako regentka. Vévodkyně schvalovala některé z mnoha reakcionářských spolupracovníků svého muže, byla však překvapena mazziniovským hnutím z července 1854 a přešla na tvrdě represivní politiku, která vedla až k druhé válce za nezávislost.  Roku 1859, při vypuknutí druhé války za nezávislost, byl Robert ve  svých jedenácti letech sesazen a jeho matka se raději rozhodla evakuovat rodinu do Lombardska-Benátska, v očekávání, že boje brzo skončí. Následoval smír z Villafranca, po němž Sardinské království, (po plebiscitu z roku 1860), anektovalo Parmské vévodství s městem Parmou i Toskánsko, aby tak vytvořilo větší společný útvar Italské království.

Život bez koruny.

I přes ztrátu trůnu Robert a jeho rodina disponovali významným dědictvím, například soukromým vlakem čítajícím více než tucet vozů, vlastním zámkem ve Schwarzau am Steinfeld poblíž Vídně, sídlem Villa Pianore v Toskánsku a honosným zámkem Chambord ve Francii.  Robert I. zemřel ve Viareggiu roku 1907. Necelé čtyři měsíce po jeho smrti v roce 1907, bylo šest dětí z jeho prvního manželství shledáno právně nezpůsobilými, a byli svěřeni jeho vdově vévodkyni Marii Antonii. Přesto se Robertovým dědicem stal Eliáš, vévoda z Parmy (1880-1959), jeho mladší syn z jeho prvního manželství.  Někteří z jeho synů sloužili v ozbrojených složkách Rakouska jiní v armádě Belgie.

Rodina.

Dne 5. dubna 1869 se na zámku San Martino u Luccy oženil s princeznou Marií Piou (1849 - 1882) , dcerou bývalého krále obojí Sicílie Ferdinanda II.. Z manželství se narodilo 12 dětí, z nichž však polovina trpěla mentálním postižením, dvě zemřely krátce po narození, a porod posledního nepřežilo dítě ani matka. Následnictví pokračovalo po linii syna Eliáše Roberta.  Robertovou druhou ženou se pak 15. října 1884 na zámku Fischhorn v Zell am See stala dcera sesazeného portugalského krále Michala I., Marie Antonie z rodu Braganzů. Marie Antonie dala život dalším 12 dětem, z nichž se nejvíce proslavila dcera Zita, která se provdala za pozdějšího rakousko-uherského panovníka Karla I..

Robert I. Parmský (9. července 1848, Florencie – 16. listopadu 1907, Lucca) byl hlava parmské větve Bourbonské dynastie a poslední vládnoucí vévoda v Parmě, Piacenze a Guastalle. Jedním z jeho mnoha potomků byla poslední rakouská císařovna a uherská královna Zita.

Robert I (Italian: "Roberto I Carlo Luigi Maria di Borbone, Duca di Parma e Piacenza"; 9 July 1848 – 16 November 1907) was the last sovereign Duke of Parma and Piacenza from 1854 until 1859, when the duchy was annexed to Sardinia-Piedmont during the "Risorgimento". He was a member of the House of Bourbon-Parma and descended from Philip, Duke of Parma, the third son of King Philip V of Spain and Elisabeth Farnese.


Obsah.

Hlavním hrdinou příběhu je Sándor Barinkay, který přichází převzít majetek a pozemky po svých předcích. Soused Župan se mu ale vysmívá, protože je jeho majetek opuštěný a leží na něm pouze len a jedna cikánská vesnice. Barinkay požádá o ruku Županovu dceru Arzenu, ta ho však nechce a řekne, že si vezme jedině barona. Cikáni si tedy zvolí Barikaie za svého vůdce. Ten jde opět za Arzenou s tím, že je cikánský baron, ta se mu však vysměje. Nicméně mezitím už začíná mít radši Saffi. Barinkay a Saffi mezi sebou uzavřou neformální manželství pod širým nebem. Na starém hradě najdou spolu s jejím nevlastním otcem starý turecký poklad, který dlouhou dobu hledali právě Županovi lidé. Barinkay je obviněn Županem z nečestného života. Župan usiluje o to, aby mu byl poklad úředně zabaven. Mezitím však vypukne válka a do vesnice přijíždí plukovník husarského pluku Gábor Homonay, který verbuje vojáky. Cipra oznámí a dokumentem doloží skutečný původ Saffi. Ta má být tureckou šlechtičnou. Barinkaiovi se to však nelíbí, protože se mu líbila jako prostá dívka, a tak se nechá naverbovat k husarům. Do pluku Gábor dostane také lstí Župana a Ottokara. Když skončí válka Saffi se s Arzénou vydají do Vídně, aby přivítali muže zpět. Župan se za války příliš hrdinsky nechoval, ale zato Barinkay se svými cikány patřili k nejhrdinnějším oddílům. Za zásluhy je Barinkay jmenován baronem. Udobří se se Saffi, protože se cítí již být dostatečně urozeným nápadníkem a zároveň přesvědčí Župana, aby si Ottokar mohl vzít Arzénu, která ho měla ráda.

Cikánský baron je v pořadí desátá opereta Johanna Strausse mladšího. Premiéru měla 24. října 1885 v divadle Na Vídeňce. Libreto je napsáno podle románu od Móra Jókaiho Saffi. Překlad do němčiny a tvorba libreta připadla na Ignáce Schnitzera, kterého Strauss oslovil i přesto, že ještě nikdy předtím žádné libreto nesložil. Kvalitní libreto spojené se skvělým Straussovým hudebním doprovodem vedlo k ohromnému úspěchu operety. Dodnes patří mezi velmi často hrané operety. Některými částmi se velmi blíží opeře

The Gypsy Baron () is an operetta in three acts by Johann Strauss II which premiered at the Theater an der Wien on 24 October 1885. Its libretto was by the author Ignaz Schnitzer and in turn was based on "Sáffi" by Mór Jókai. During the composer's lifetime, the operetta enjoyed great success, second only to the popularity of "Die Fledermaus". The scoring and the nature of Strauss's music have also led many music critics to consider this work a comic opera or a lyric opera.  Its genesis was rather swift and smooth, as Strauss was no stranger to the Hungarian influences apparent in the music score. Many of his earlier works also bore many similar themes, such as the polka Éljen a Magyar! ("Long live the Hungarians!"), Op. 332. Originally, Strauss and Schnitzer intended the operetta as an opera but further revisions were made and the idea of a comic opera was conceived.  Strauss's work on the operetta was interrupted in autumn 1883 due to nicotine poisoning and fainting fits and he was to recuperate in Franzensbad. Strauss work on the act 3 of the work was also interrupted when his third wife, Adele Strauss, was taken ill and the couple left for Ostend. Not until autumn 1885 was the work finally completed, with Schnitzer making various revisions of the libretto to suit Strauss's style of composing which were not present in the latter's previous stage works.


Ženské psaní proti patriarchálnímu řádu.

Projekt ženského psaní je spojen s francouzskými feministickými teoretičkami Hélène Cixous, Luce Irigaray a Julií Kristevou. Teorie o specifické formě psaní je založena na kritice západní falocentrické kultury a patriarchálním řádu, který funguje na základě binárních opozicí (muž/žena) a pojímání ženy jako nedokonalého (kastrovaného) muže. Takový řád se podle těchto teoretiček projevuje nejen v náboženství, filozofii a sociálních vztazích, ale také v jazyce. Proto, abychom mohli patriarchální dichotomie nahradit pouhými rozdíly mezi mužem a ženou, falocentrismus zaměnit za decentralizaci a přehodnotit pojímání ženy, je třeba redefinovat používání jazyka. Teorie ženského psaní totiž počítá s tím, že sociálních změn nelze dosáhnout bez proměny jazyka a literárního vyjadřování.

Spojení fyzického těla a literární tvorby.

Ženské psaní specifickým způsobem využívá přesvědčení, že je vnímání žen v západní kultuře redukováno pouze na jejich fyzické tělo (jsou pannami, prostitutkami, manželkami svých mužů, sexuálními objekty). Cixous, autorka jednoho z nejvýznamnějších děl feministické literární teorie "Smích medúzy", říká, že důraz na tělesnost a emocionalitu umožňuje ženám vyjádřit to, co je na nich jedinečné a co bylo potlačováno kulturou vytvořenou v patriarchálním řádu. Fyzické tělo je chápáno jako důležitá složka ženské identity a tvůrčí nástroj. Žena by podle Cixous měla nechat psát své tělo.  Stejně jako Cixous i Luce Irigay klade důraz na ženskou tělesnost a sexualitu, pomocí které mohou ženy najít svojí jedinečnou identitu a vymanit se z falocentrického světa. Sexuální potěšení (autoerotika) pomůže ženám zbavit se představy nedokonalého kastrovaného muže, ke kterému jsou přirovnávány.  Ženské psaní pracuje s kategorií přebytku. Literární tvorba je totiž velmi expresivní, do jisté míry nekontrolovatelný proces, při kterém hraje hlavní roli sexualita a tělesnost, jimž je podřízen rytmus vět, používání gramatického rodu nebo třeba druhy metafor.

Restrukturalizace jazyka.

S potřebou restrukturalizace jazyka a redefinicí současných lingvistických teorií přišla teoretička Julia Kristeva. Vytvořila pojem „matriarchální jazyk“, tedy jazyk nezatížený logickými pravidly „mužského diskurzu“. Používání matriarchálního jazyka podle ní vyžaduje návrat k předspolečenskému sémiotickému řádu, který není zatížený uvědomělou symbolizací. Matriarchální jazyk je spojen s preoidipálním vztahem matky a dítěte, obdobím předcházejícím vstupu dítěte do symbolického světa svého otce.  Sémiotické je, jak říká Kristeva, to, co je původní a nedefinovatelné. Sémiotický řád v sobě skrývá revoluční potenciál a ohrožuje symbolický řád. Matriarchální jazyk lze identifikovat v oblasti umění, v literárních dílech v rámci ženského psaní.

Autoři a autorky žensky psaných textů.

Cixous nespojuje ženské psaní pouze s ženskými autorkami. Specifický způsob literární tvorby si podle ní osvojila také řada mužů. Mezi nimi James Joyce, Heinrich von Kleist nebo Jean Genet. Za ženské autorky zabývající se ženským psaním považuje Virginii Woolf, Marguerite Duras, Clarice Lispector a samu sebe.

Zdroje.

Bendová, Hana. 2008. "Srbská ženské próza pro r. 1995". Bakalářské diplomová práce, Fakulta sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně Filipowicz, Marcin. "Tvorba Boženy Němcové v kontextu projektu écriture féminine"'. (3.5.2009) Jones, Ann Rosalind. "Writing the Body - Toward an Understanding of l'Écriture féminine". (3.5.2009) Moi, Toril. 1995. "Marginality and Subversion: Julia Kristeva". In Sexual/Textual Politics: Feminist Literary Theory. London: Routlege Šimůnek, Michal. 2004. "Cixous, Hélèn – Heslář časopisu Revue pro média". in Revue pro média 2004, číslo 4 dostupný na (3.5.2009) Internetové stránky Stanford Presidential Lectures in the Humanities and Arts (3.5.2009

Ženské psaní neboli écriture féminine je teorie, která vznikla v sedmdesátých letech ve Francii. Je významnou součástí feminismu. Pojednává o postavení ženy ve společnosti, vymezuje nový způsob literárního vyjádření a užití jazyka.

Écriture féminine, or "women's writing", is a term coined by French feminist and literary theorist Hélène Cixous in her 1975 essay "The Laugh of the Medusa". Cixous aimed to establish a genre of literary writing that deviates from traditional masculine styles of writing, one which examines the relationship between the cultural and psychological inscription of the female body and female difference in language and text. This strand of feminist literary theory originated in France in the early 1970s through the works of Cixous and other theorists including Luce Irigaray, Chantal Chawaf, Catherine Clément, and Julia Kristeva and has subsequently been expanded upon by writers such as psychoanalytic theorist Bracha Ettinger. who emerged in this field in the early 1990s,  "Écriture féminine" as a theory foregrounds the importance of language for the psychic understanding of self. Cixous is searching for what Isidore Isou refers to as the "hidden signifer" in language which expresses the ineffable and what cannot be expressed in structuralist language. It has been suggested by Cixous herself that more free and flowing styles of writing such as stream of consciousness, have a more "feminine" structure and tone than that of more traditional modes of writing. This theory draws on ground theory work in psychoanalysis about the way that humans come to understand their social roles. In doing so, it goes on to expound how women, who may be positioned as 'other' in a masculine symbolic order, can reaffirm their understanding of the world through engaging with their own otherness, both within and outside their own minds, or consciousness.


Život.

Vzestup k moci, vítězství nad uzurpátory.

Constantius se narodil ve městě Naissus (dnešní Niš) v prefektuře Illyricum. Původně sloužil ve východním vojsku a bojoval v četných taženích pod Theodosiem I. Pravděpodobně se účastnil výpravy na západ proti uzurpátorovi Eugeniovi a po jejím zdárném završení setrval v Itálii. Patřil mezi Stilichonovy stoupence, nezastával ale žádný významný post, díky čemuž přečkal bez újmy jeho pád v roce 408. V roce 410 nebo 411 se stal Stilichonovým nástupcem v hodnosti generála obojího vojska ("magister utriusque militiae"), čímž dosáhl nejvyšší velitelské pozice na Západě. Někdy v téže době nechal ubít k smrti strůjce spiknutí proti Stilichonovi, někdejšího představeného císařských kanceláří Olympia. Obdobně se vypořádal i s ostatními potenciálními soupeři, kteří ho mohli ohrozit na dvoře císaře Honoria v Ravenně.  Když si Constantius zajistil vlastní postavení, zmobilizoval italské vojsko pro válku s uzurpátorem Konstantinem III. Ten čelil v Galii svému vzbouřenému vojevůdci Gerontiovi, obléhajícímu uzurpátora v jeho sídle v Arelate (dnešní Arles). K tomuto městu zamířil v roce 411 rovněž Constantius a jeho gótský podřízený Ulfila. Po jejich příchodu Gerontiovi muži přešli k Constantiovi a Gerontius uprchl do Hispánie, kde zanedlouho spáchal sebevraždu. K Arelate se zatím přiblížil Konstantinův velitel Edobech s pomocnými sbory Franků a Alamanů s úmyslem vyprostit uzurpátora z obklíčení. Constantius s Ulfilovou pomocí lstí překvapil a rozdrtil nepřátelské vojsko, jehož vůdce zahynul rukou jednoho ze svých druhů. Poté pokračoval v dobývání Arelate a po několika měsících přesvědčil zárukou osobní bezpečnosti Konstantina ke kapitulaci. Zajatý Konstantin a jeho syn Julianus byli posláni do Ravenny, avšak v nevelké vzdálenosti od města byli v září 411 na Honoriův rozkaz popraveni.  Constantius se po svém vítězství, jímž pro Honoria získal zpět oblast jihovýchodní Galie, vrátil do Itálie. Mezitím se v Mogontiaku (Mohuč) prohlásil za císaře galorománský šlechtic Jovinus, k němuž se přidalo místní vojsko i aristokracie a podpořili ho Burgundové a Alani. Krátce nato, patrně počátkem roku 412, se Vizigóti, vedení Athaulfem, přesunuli z Itálie do Galie. Athaulf se pak vypravil na sever a připojil se k Jovinovi, zaskočenému příchodem tohoto příliš mocného spojence. Constantius se vyvaroval vojenského střetu s uzurpátorem a raději se rozhodl zbavit ho moci diplomatickými prostředky. Mezi Jovinem a Góty brzy vyvstaly vážné rozpory, v důsledku nichž Athaulf změnil strany a Jovina zajal. Následně ho předal Honoriovým lidem a ti ho zřejmě v létě 413 v Narbonu (Narbonne) popravili.  V témže roce se Constantius musel vypořádat s povstáním v severní Africe. Tamější místodržitel, "comes Africae" Heraclianus, nevražící na Constantiův enormní vliv na chod státu, zastavil dodávky obilí do Itálie. Posléze shromáždil početnou flotilu, s níž se osobně vypravil na Řím. Brzy po vylodění ho ale porazil "comes" Marinus, načež Heraclianus uprchl do Afriky, kde ho vzápětí popravili. Jeho obrovský majetek přešel do vlastnictví Constantia, jenž byl vybrán místo Heracliana za konzula pro nadcházející rok.

Konflikt a smír s Vizigóty.

Do roku 413 Constantius eliminoval všechny uzurpátory a vzbouřence a sjednotil pod svým velením roztříštěné vojenské síly západořímské říše. Tím si uvolnil ruce k zásahu proti cizím nepřátelům Římanů pobývajícím na území impéria. Nejprve usiloval o propuštění císařovy sestry Gally Placidie, nacházející se od roku 410 v zajetí Gótů. Ambiciózní Constantius doufal v manželství s Placidií, díky němuž by vstoupil do císařské rodiny a dále upevnil svoji pozici. Výměnou za její propuštění sliboval Athaulfovi zajištění přísunu obilí, zřejmě z důvodu Heraclianova povstání v Africe ovšem nedokázal svůj závazek splnit. Athaulf odmítl Placidii vydat a neúspěšně napadl město Massilii (Marseille), bráněné Constantiovými vojáky. Vizigóti potom vtáhli do Narbonu a obsadili značnou část provincií Narbonensis a Aquitania.  Athaulf se v lednu 414 v Narbonu slavnostně oženil s Gallou Placidií, čímž potupil Constantia, který se tehdy ujal úřadu konzula. Constantius přesto odmítl podstoupit riziko vojenské konfrontace s Góty a sevřel je námořní a pozemní blokádou. Jeho strategie se ukázala být vysoce účinná, neboť Góty postihl akutní nedostatek potravin a v závěru roku 414 byli nuceni vyklidit jižní Galii. Athaulf zamířil do Hispánie a zřídil svůj hlavní stan v Barceloně. Prohlubující se nespokojenost jeho lidí, roztrpčených Constantiovou nepolevující blokádou, ho však v létě 415 připravila o život. Krátce po jeho zavraždění se do čela Vizigótů postavil Wallia, jemuž nezbylo než se římskému tlaku podvolit. Uzavřel proto s Římany mírovou smlouvu, na základě níž vrátil ovdovělou Placidii jejímu bratrovi a na oplátku obdržel od Constantia 600 000 modiů obilí. Priscus Attalus, ustavený za císaře Alarichem a později znovu Athaulfem, byl dopraven do Ravenny, kde ho Honorius za jeho uzurpaci potrestal zmrzačením.  Jakmile Constantius přiměl k poslušnosti Vizigóty, zaměřil svoji pozornost na Alany, Vandaly a Svéby okupující a plenící od roku 409 valnou část Hispánie. Wallia, sloužící od sjednání míru zájmům Římanů, se v roce 416 se svými Góty vypravil proti těmto barbarům a během dalších dvou let nad nimi dosáhl jednoznačného vítězství. Římsko-gótská protiofenzíva se soustředila především na Alany a vandalské Silingy, kontrolující provincie Lusitánii a Baetiku. Silingové přestali takřka existovat, kdežto Alani utrpěli těžké ztráty a jejich zbytky uprchly pod ochranu vandalských Hasdingů. Třebaže Hasdingové a Svébové dosud drželi ve své moci Gallaecii na severozápadě Pyrenejského poloostrova, Constantius v roce 418 nebo 419 stáhl gótské "foederati" z Hispánie. Následně je usadil v Aquitanii, v údolí řeky Garonny mezi Burdigalou (Bordeaux) a Tolosou (Toulouse). O důvodech, proč je Constantius umístil právě do této oblasti, se vedou diskuse. Mezi historiky zaznívají názory, že Gótové měli čelit bagaudům severně od řeky Loiry, případně tvořit protiváhu Vandalům a Svébům. Nelze ani vyloučit, že měli zamezit riziku dalších uzurpací v Galii.

Svatba s císařovou sestrou, získání trůnu a smrt.

Constantius se již od roku 415 honosil čestným titulem "patricius" a 1. ledna 417 nastoupil svůj druhý konzulát. V tentýž den pojal v rámci velkolepého obřadu za manželku Honoriovu sestru Gallu Placidii, přestože Olympiodoros poznamenává, že se svatbě s ním vehementně bránila. Sotva o rok později Placidie porodila Constantiovi dceru pojmenovanou Justa Grata Honoria. V červenci 419 přišel na svět jejich syn Valentinianus, jenž vzhledem k Honoriově bezdětnosti mohl v případě císařovy smrti vznést nárok na trůn.  Vedle sledování svých politických cílů Constantius neustával ani ve snaze stabilizovat západořímskou říši. V roce 417 římský velitel Exuperantius vedl úspěšnou výpravu proti bagaudům v Armorice, zaměřenou na obnovení kontroly nad severozápadní Galií. V Hispánii Římané těžili z rozbrojů mezi tamějšími barbary. V roce 418 nebo 420 Constantiovi důstojníci Maurocellus a Astirius zakročili proti Vandalům obléhajícím Svéby ve městě Bracara (Braga). Vandalové poté uprchli z hornaté Gallaecie, odkud se vydali do úrodné Baetiky na jihu poloostrova. Jiný z Constantiových podřízených jménem Castinus uspořádal roku 420 výpravu proti Frankům v severní Galii.  Constantius zastával ve stejném roce potřetí úřad konzula a 8. února 421 se dočkal nejvyššího možného vyznamenání, když byl povýšen do hodnosti "augustus". Honorius ho tedy akceptoval za svého spolucísaře, ačkoli tak učinil poněkud neochotně. Placidie se stala augustou a jejich syn Valentinianus získal titul "nobilissimus". Honoriův bratranec Theodosius II., vládnoucí v Konstantinopoli, nicméně odmítl uznat Constantia, a ten kvůli tomu dokonce uvažoval o tažení proti Východu. Constantius se navíc příliš netěšil ze své nové role, protože jako císař se musel podrobovat četným svazujícím dvorským ceremoniím a oficialitám. Jeho zdravotní stav se záhy zhoršil a 2. září 421 po bezmála sedmi měsících vlády podlehl zánětu pohrudnice. Bez jeho pevné ruky se západořímská říše opět pohroužila do vnitropolitické krize, jíž vzápětí využili její nepřátelé.

Flavius Constantius († 2. září 421), známý také jako Constantius III., byl západořímský císař v roce 421. Tento generál a politik fakticky řídil státní záležitosti v západořímské říši ve druhé polovině panování císaře Honoria, přičemž se podstatně zasloužil o její konsolidaci poté, co Vizigóti v roce 410 vyplenili Řím. V roce 417 se oženil s císařovou sestrou Gallou Placidií a později se stal Honoriovým spolucísařem. Jeho vláda nicméně trvala jen necelých sedm měsíců.

Constantius III (Latin: "Flavius Constantius Augustus") was Western Roman Emperor in 421, from 8 February until his death on 2 September. He earned his position as Emperor due to his capability as a general under Honorius, achieving the rank of "Magister militum" by 411. That same year, he was sent to suppress the revolt of Constantine III, a Roman general who declared himself emperor. Constantius led his army to Arles in Gaul, the capital of Constantine III, and defeated Gerontius, a general rebelling against Constantine, before himself besieging Arles. After defeating a relief force led by Edobichus, Constantius convinced Constantine to surrender, promising safe retirement, but betrayed and beheaded him as soon as he surrendered. Constantius then went on to lead campaigns against various barbarian groups in Hispania and Gaul, recovering much of both for the Western Roman Empire. Constantius was proclaimed Western Roman Emperor by Honorius on 8 February 421. He reigned for seven months before dying on 2 September 421.


Historie.

Rozdělení vesnice vzniklo za napoleonských válek v roce 1810, kdy se potok Tannbach protékající vsí stal hranicí mezi Bavorským královstvím a Knížectvím Reuß. Po skončení první světové války se pak dvě části vsi staly součástmi německých spolkových zemí Bavorska a Durynska.  Skutečné rozdělení vesnice nastalo po druhé světové válce, kdy se severní část vsi ocitla v sovětské okupační zóně a jižní v americké - hranice okupačních zón totiž respektovaly zemské hranice z roku 1937. V roce 1949 se pak obě části ocitly ve dvou nově vzniklých státech - bavorská část připadla Spolkové republice Německo a durynská Německé demokratické republice.  Rada ministrů NDR rozhodla v roce 1952 o zesílení ostrahy své západní hranice. Několik obyvatel Mödlareuthu, bydlících těsně u hranice se SRN, bylo nuceně vysídleno. V roce 1966 pak vesnici rozdělila zeď dlouhá 700 m a vysoká 3,30 m. Zeď se nacházela v těsné blízkosti státní hranice na území NDR. Doprovázel ji 10 m široký bezpečnostní pás, systém plotů a strážních věží, podobně jako po celé délce vnitroněmecké hranice. Ve vsi nebyl žádný hraniční přechod, byl tak přerušen kontakt obyvatel z obou jejích částí. Zatímco východoněmecká část vesnice byla dnem i nocí hlídána, západoněmecká se stala jakýmsi druhem turistické atrakce.  V roce 1983 navštívil Mödlareuth americký viceprezident George H. W. Bush a po vzoru J. F. Kennedyho prohlásil ""Ich bin ein Mödlareuther!""  Po pádu Berlínské zdi byl ve vesnici zřízen pěší hraniční přechod, obyvatelé obou částí se tak opět mohli setkat. 17. června 1990 byla zeď stržena. Malá část pak byla ponechána jako památník.

Současnost.

Mödlareuth má dnes asi 50 obyvatel. Ze zbylé části zdi a bývalých strážních věží bylo v roce 1994 zřízeno muzeum pod širým nebem. Ve vsi také je "Německo-německé muzeum" věnované historii rozdělení země.  Ve vesnici stále existuje několik pozůstatků nuceného rozdělení - obě části mají odlišná poštovní směrovací čísla, obyvatelé obou částí volí odděleně a jejich děti dodnes chodí do různých škol.

Mödlareuth je německá vesnice ležící částečně v Bavorsku a částečně v Durynsku. Jižní bavorská část vsi náleží k městu Töpen, severní durynská část k obci Gefell. Mödlareuth byl po druhé světové válce Američany nazýván "Little Berlin (Malý Berlín)", neboť ho rozdělovala zeď, podobně jako Berlín rozdělovala Berlínská zeď.

Mödlareuth () is a German village situated partly in Bavaria and partly in Thuringia. Between 1949 and 1990, the northern part was in East Germany and the southern part in West Germany. The Thuringian part of the village belongs to Gefell while the Bavarian part belongs to Töpen. It was called "Little Berlin" by the Americans because a wall divided it until 1989, like the Berlin Wall divided Berlin. "Little Berlin" became a symbol of separation between the West and East by the wall, but also a symbol of reunification. Today the Museum Mödlareuth shows the history of the village and gives information about the political system at that time.


Regulace táboření v Česku.

V Česku je táboření v lesích mimo vyhrazená místa zakázáno lesním zákonem. Zákon o ochraně přírody a krajiny obecně zakazuje táboření mimo vyhrazená místa v národních parcích (§ 16), v chráněných krajinných oblastech (§ 26) a v národních přírodních rezervacích (§ 29). V ostatních typech zvláště chráněných území stanoví bližší ochranné podmínky orgán ochrany přírody při vyhlášení takových území.  Obvykle se přespání „pod širákem“ za táboření nepovažuje. Za znaky táboření se považuje například rozdělávání ohně, aktivity spojené se stavěním přístřešku nebo vícedenní setrvání na jednom místě. Pokud je v některém chráněném území zakázáno i pouhé přespání, obvykle je to uvedeno jako zákaz nocování nebo formou časově omezené přístupnosti daného území, což je účelné například v některých chráněných ptačích oblastech. Ale například národní park České Švýcarsko byl vyhlášen vlastním zákonem, který obsahuje zákaz „nocovat“ ve volné přírodě mimo místa vyhrazená správou NP. Proto je kromě tábořišť možné vyhradit i pouhá nocoviště, série 6 nouzových nocovišť vybavených chemickými záchody byla zřízena například podél hlavní šumavské pěší trasy.  Na podzim 2007, když orgánem kompetentním k vydávání výjimek ze zákona na ochranu přírody a krajiny byla vláda, podal místopředseda Dětí Země Martin Hyťha demonstrativní žádost o výjimku, aby mohl legálně bivakovat v chráněných územích. Vláda žádost usnesením zamítla, Hyťha podal správní žalobu a v létě 2010 soud usnesení vlády zrušil pro nepřezkoumatelnost, protože nebylo nijak odůvodněné. Na podzim 2010, po novele zákona o ochraně přírody a krajiny, ministerstvo postoupilo žádost správám chráněných krajinných oblastí a národních parků a vydalo usnesení, podle kterého spaní pod širákem není tábořením ve smyslu zákona, pro které by bylo potřeba požádat o výjimku.

Táboření je souhrn činností, které umožňují pobyt ve volné přírodě spojený s možností přenocování. V dnešní době je to nejčastěji jedna z forem rekreace. Táboření je obvykle spojeno s jinými aktivitami, např. turistika nebo rybaření.  Jedná se především o

Camping is an outdoor activity involving overnight stays away from home in a shelter, such as a tent or a recreational vehicle. Typically participants leave developed areas to spend time outdoors in more natural ones in pursuit of activities providing them enjoyment. To be regarded as "camping" a minimum of one night is spent outdoors, distinguishing it from day-tripping, picnicking, and other similarly short-term recreational activities. Camping can be enjoyed through all four seasons.  Luxury may be an element, as in early 20th century African safaris, but including accommodations in fully equipped fixed structures such as high-end sporting camps under the banner of "camping" blurs the line.  Camping as a recreational activity became popular among elites in the early 20th century. With time, it grew more democratic, and varied. Modern campers frequent publicly owned natural resources such as national and state parks, wilderness areas, and commercial campgrounds. Camping is a key part of many youth organizations around the world, such as Scouting, which use it to teach both self-reliance and teamwork.


Život a kariéra.

Byl synem soudce, v roce 1910 se s přítelkyní pokusil spáchat sebevraždu, přičemž přítelkyně zemřela a Becher přežil, ale kvůli zranění byl později uznán neschopným vojenské služby. Od roku 1911 studoval medicínu a filosofii, na studiích ale začal psát (první díla publikoval v roce 1913) a krátce poté universitu opustil. Byl členem mnoha komunistických organisací, ve kterých se velmi angažoval. Jeho díla spadají do expresionistické poetiky, od které se ale později distancoval a přiklonil se k modernismu a později k socialistickému realismu.

Dílo.

V roce 1925 publikoval protiválečný román "(CHCI=CH)3As (Levisite) oder Der einzig gerechte Krieg" (česky jako "Spravedlivá válka"), který sám označil za "literární velezradu" ("literarischen Hochverrats"). Po požáru Říšského sněmu se jako komunista stal nepohodlným, v roce 1933 proto uprchl do Československa, žil v Brně a Praze, později v Curychu a Paříži.  Nakonec v roce 1935 odjel do Sovětského svazu, kde se stal šéfredaktorem časopisu německé komunistické emigrace "Internationale Literatur-Deutsche Blätter". Při stalinských čistkách ve třicátých letech byl pro spojení s Trockým zatčen, bylo mu zakázáno opustit Sovětský svaz. V roce 1941 byl vyhoštěn do Taškentu, několikrát se pokusil o sebevraždu. Studoval literaturu osmnáctého a devatenáctého století. Po válce byl vrácen do NDR.  V roce 1949 napsal text k písni "Auferstanden aus Ruinen", která se stala státní hymnou NDR. Byl oceňovaným básníkem, v roce 1953 obdržel Stalinovu cenu, v roce 1955 byl v Lipsku na jeho počest vybudován "Literární institut Johannesa R. Bechera". V letech 1954 - 1958 byl ministrem kultury, v roce 1958 zemřel na rakovinu.  Becher patřil k nejplodnějším německým básníkům a nejradikálnějším členům expresionistické generace a zároveň k zakladatelům německé komunistické poesie. V češtině vyšlo několik překladů z Becherovy tvorby: "Bílý zázrak" (1973, přeložil J. B. Michl, výbor orientovaný na pacifistické a politické verše), "Loučení" (1974, autobiografický román, překlad Věra Saudková), "Má dobo, čase můj" (1956, přeložil Ludvík Kundera, výbor z básní, především básně protinacistické a básně z emigrace, oslavující německou přírodu a lid), "Spravedlivá válka" (1927, přeložil Stanislav Kostka Neumann, protiválečný román) a jiné. Becherovy expresionistické básně jsou také podstatnou součástí Kunderovy antologie německého expresionismu "Haló, je tady vichr - vichřice!" (1969).

Johannes Robert Becher (známý jako Johannes R. Becher, 22. května 1891, Mnichov – 11. října 1958, Berlín) byl německý básník a komunistický politik, zprvu příslušející k expresionismu, později k modernismu a ještě později k socialistickému realismu.

Johannes Robert Becher (, 22 May 1891 – 11 October 1958) was a German politician, novelist, and poet. He was affiliated with the Communist Party of Germany (KPD) before World War II. At one time, he was part of the literary avant-garde, writing in an expressionist style.  With the rise of the Nazi Party in Germany, modernist artistic movements were suppressed. Becher escaped from a military raid in 1933 and settled in Paris for a couple of years. He migrated to the Soviet Union in 1935 with the central committee of the KPD. After the German invasion of the Soviet Union in June 1941, Becher and other German communists were evacuated to internal exile in Tashkent.  He returned to favor in 1942 and was recalled to Moscow. After the end of World War II, Becher left the Soviet Union and returned to Germany, settling in the Soviet-occupied zone that later became East Berlin. As a member of the KPD, he was appointed to various cultural and political positions and became part of the leadership of the Socialist Unity Party. In 1949, he helped found the DDR Academy of Arts, Berlin, and served as its president from 1953 to 1956. In 1953 he was awarded the Stalin Peace Prize (later the Lenin Peace Prize). He was the culture minister of the German Democratic Republic (GDR) from 1954 to 1958.


Původ.

Vilém III. byl synem Viléma II. a jeho ženy Anny Pavlovny, sestry ruského cara Alexandra I.

První manželství.

18. července 1839 se ve Stuttgartu oženil s Žofií Württemberskou. Královský pár sídlil v paláci Noordeinde. Manželství nelze nazvat šťastným, především pro velký rozdíl povah obou partnerů. Žofie byla žena liberálně a intelektuálně založená, Vilém byl spíš jednoduchý člověk, konzervativec vychovaný v armádě, a líbil se mu vojenský způsob života. Uprostřed rodinných hádek zakázal intelektuální výchovu ve svém domě, za což ho královna Viktorie, udržující korespondenci s Žofií, nazvala "nevychovaným hulvátem"; na druhé straně stály jeho mimomanželské avantýry. Dalším důvodem napětí v manželství byla jeho náladovost: jeden den se s někým nepohodl do krajnosti, druhý se k němu choval maximálně vstřícně a vychovaně. Později se k neshodám mezi manželi přidaly i neshody se syny.  Z manželství vzešly tři děti:

Druhé manželství.

Žofie v roce 1877 zemřela a Vilém se rozhodl znovu se oženit. Kandidátkami byly mezi jinými i princezna Paulina Waldeck-Pyrmont z malého německého knížectví a princezna Thyra Dánská. Nakonec se Vilém oženil s mladší sestrou Pauliny, Emmou. Jeho rozhodnutí vyvolalo námitky, neboť nevěsta byla o 41 let mladší, nakonec však se volba ukázala šťastnou, Emma se projevila jako žena srdečná a poddajná, zmizelo napětí jak v rodině, tak mezi parlamentem a králem. Měla dobrý vliv na nestálou a náladovou osobnost královu a manželství bylo mimořádně šťastné. Poslední desetiletí Vilémovy vlády bylo bezpochyby nejlepší.  Pár měl jediného potomka, dceru Vilemínu, narozenou 31. srpna 1880.  Ze čtyř Vilémových dětí z obou manželství se dospělosti dožily tři – synové Vilém a Alexandr z prvního manželství a dcera Vilemína z manželství druhého. Oba dva synové však zemřeli ještě za Vilémova života – starší Vilém v roce 1879, mladší Alexandr v roce 1884. Dědičkou trůnu se tak naprosto neočekávaně stala ve svých čtyřech letech nejmladší Vilemína, v době otcovy smrti o šest let později (1890) v roce desetileté dítě.

Vláda.

Vilém nesouhlasil s ústavními změnami, se kterými započal v roce 1848 jeho otec, král Vilém II. a jeho první ministr Johan Rudolph Thorbecke. Vilém II. a jeho snacha Žofie považovali tyto změny za nezbytné pro záchranu monarchie, zatímco princ Vilém je bral jako nepotřebné omezení královské moci a přál si vládnout jako jeho děd Vilém I. Za předpokladu, že by měl vládnout konstituční monarchii, se dokonce rozhodl přenechat svá práva na trůn svému mladšímu bratrovi, princi Jindřichovi, jeho matka ho však od tohoto kroku odvrátila. O rok později se Vilém po smrti svého otce stal králem Nizozemska. Vilém poté, co jeho nejstarší syn dosáhl věku 18 let, opakovaně zvažoval možnost abdikace, nakonec se však vždy rozhodl na trůně setrvat.  Prvním činem jeho vlády byla inaugurace kabinetu premiéra Thorbecka, liberálního architekta nizozemské ústavy z roku 1848, který monarcha zdědil. V roce 1867 přistoupil na návrh Napoleona III. na "odkup" Lucemburského velkovévodství, ale jeho návrh málem vyvolal válku mezi Francií a Pruskem; tento nepopulární krok nakonec vedl k tomu, že Lucembursko se stalo nezávislou zemí.  Přes všechny neshody s parlamentem byl Vilém III. velmi populární mezi svými Holanďany, k nimž se choval vždy velmi srdečně a otevřeně.  Král v roce 1887 vážně onemocněl a v roce 1890 zemřel. Vilemína byla ještě útlého věku (10 let), královna Emma se tedy stala regentkou své dcery do jejích 18. narozenin v roce 1898. Protože Lucemburské velkovévodství podle svých zákonů mohlo být děděno pouze v mužské linii, získal jeho trůn velkokníže Adolf Lucemburský, dříve vévoda z Nassau.  Vilém byl pochován v královské hrobce v Nieuwe Kerk v Delftu, místě posledního odpočinku nizozemské panovnické rodiny.

Vilém III. Nizozemský, ("Willem Alexander Paul Frederik Lodewijk", 19. února 1817 v Bruselu – 23. listopadu 1890 v Het Loo) z dynastie Oranje-Nassau byl v letech 1849 až 1890 nizozemský král, lucemburský velkovévoda a v letech 1849 až 1866 vévoda limburský. Jako následník nizozemského trůnu nesl v letech 1840–1849 titul princ Oranžský.

William III (Dutch: "Willem Alexander Paul Frederik Lodewijk"; English: "William Alexander Paul Frederick Louis"; 19 February 1817 – 23 November 1890) was King of the Netherlands and Grand Duke of Luxembourg from 1849 until his death in 1890. He was also the Duke of Limburg from 1849 until the abolition of the duchy in 1866.  William was the son of King William II and Anna Pavlovna of Russia. On the abdication of his grandfather William I in 1840, he became the Prince of Orange. On the death of his father in 1849, he succeeded as king of the Netherlands.  William married his cousin Sophie of Württemberg in 1839 and they had three sons, William, Maurice, and Alexander, all of whom predeceased him. After Sophie's death in 1877 he married Emma of Waldeck and Pyrmont in 1879 and they had one daughter Wilhelmina, who succeeded William to the Dutch throne. Meanwhile, being the last agnatic dynastic descendant of Otto I, Count of Nassau, the throne of the Grand Duchy of Luxembourg passed to his patrilineal seventeenth cousin once removed (and matrilineal third cousin), Adolphe. To date, he is the last Dutch monarch to die whilst on the throne.


Pojmenování.

V berberském jazyce slovo „fezzan“ (nebo „ifezzan“) znamená „drsné skály“. Pojmenování může být také odvozeno od latinského Phasania nebo Phazania, což znamená „země bažantů“ nebo být společné s biblickým slovem Phut.

Historie.

Ve starověku byla oblast Fezzán centrem městské civilizace Garamantes, v roce 19 př. n. l. se pak stala součástí Římské říše pod názvem Phazania. Většina obyvatelstva tehdy konvertoval ke křesťanství. Po nájezdech Vandalů do severní Afriky v 5. století získal Fezzán nezávislost.  V roce 666, ale oblast ovládly arabské kmeny a pod Arabskou říší zůstal Fezzán až do 10. století, kdy se znovu osamostatnil. V následujících stoletích se oblast střídavě dostávala pod cizí nadvládu a získávala nezávislost, například ve 13. století by Fezzán připojen k říši Kanem. V období od 16. do počátku 19. století bylo toto území pod nadvládou dynastie Bani Muhammad, původem z Maroka. Až v roce 1842 byl anektován Osmanskou říší.  V letech 1913-1915 byla tato převážně pouštní oblast obsazena italskými jednotkami a po 1. světové válce se stala součástí kolonie Italská Libye. Od roku 1938 v rámci provincie Libyjská Sahara. Během 2. světové války byla oblast obsazena francouzskými vojsky. Pod francouzskou správou zůstal Fezzán až do roku 1951, kdy se stal spolu s Kyrenaikou a Tripolskem součástí samostatné Libye. V roce 1963 bylo zrušeno federativní uspořádání.

Obyvatelstvo.

Populace je převážně arabského původu, najdeme zde ale také berberské a černošské obyvatelstvo. Většina z necelých 200 000 obyvatel Fezzánu je soustředěna v pouštních oázách v centrální oblasti a na jihu, zvláště ve městech Marzuq a Sabha.

Klimatické podmínky.

Pro tuto oblast je typické extrémní klima. Velmi horká léta zde střídají mrazivé zimy. Srážky jsou vzácné a nepravidelné.

Sídla.

Mezi největší města patří saharské oázy Marzuq, Sabha, Brak, a Zawilah.

Suroviny.

Oblast Fezzán je známá pro pěstování datlovníku, jehož miliony stromů pokrývají několik stovek hektarů v jednotlivých oázách. Pěstuje se zde mnoho různých druhů datlových palem. Jen v oáze Murzuk najdeme více než 30 odrůd. Mezi nejvyhlášenější patří Tillis, Tuati a Auregh. Produkci datlí doplňují obiloviny, ovoce a zelenina. Najdeme zde také velké ropné ložisko v oblasti Marzūq.

Fezzán (berbersky ⴼⴻⵣⵣⴰⵏ, arabsky فزان Fizzān, turecky Fizan, latinsky Phasania) je historický region v jihozápadní Libyi. Do revoluce v roce 1969 to byl jeden z jejích správních celků a do roku 1963 i jeden ze tří částí federace tvořící Libyi.

Fezzan ( , ; ; ; ) is the southwestern region of modern Libya. It is largely desert, but broken by mountains, uplands, and dry river valleys (wadis) in the north, where oases enable ancient towns and villages to survive deep in the otherwise inhospitable Sahara Desert. The term originally applied to the land beyond the coastal strip of Africa proconsularis, including the Nafusa and extending west of modern Libya over Ouargla and Illizi. As these Berber areas came to be associated with the regions of Tripoli, Cirta or Algiers, the name was increasingly applied to the arid areas south of Tripolitania. Fezzan is Libya’s poorest region.


Život.

Narodil se 10. dubna 1965 v Košicích v rodině řeckokatolického kněze. Jeho bratr Michal je též knězem. Roku 1982 začal studovat na Římskokatolické cyrilometodějské bohoslovecké fakultě Univerzity Komenského v Bratislavě, které ukončil roku 1987. Dne 14. června 1987 byl biskupem Slavomirem Miklovšem vysvěcen na kněze. V srpnu roku 1987 emigroval do Itálie. Odešel do Říma kde studoval na Papežském východním institutu, zde roku 1989 získal licenciát z kanonického práva.  Dne 15. října 1990 vstoupil do Tovaryšstva Ježíšova a roku 2001 složil své věčné sliby. Roku 1994 získal na Papežském východním institutu doktorát z východního kanonického práva. V roce 1997 se habilitoval na CMTF UP v Olomouci. Roku 2002 byl zvolen na Papežském východním institutu děkanem a prorektorem Fakulty východního kanonického práva. Roku 2003 byl jmenován duchovním rádcem Mezinárodní unie evropských skautů.  Působil jako poradce Kongregace pro východní církve, Kongregace pro nauku víry a Papežské rady pro pastoraci migrantů a lidí mimo domov. Roku 2005 byl jmenován adjunktem Biskupské synody. Působil také jako profesor Papežské univerzity Gregoriana, Římskokatolické cyrilometodějské bohoslovecké fakulty Univerzity Komenského v Bratislavě a na Trnavské univerzitě v Trnavě. V květnu roku 2007 se stal rektorem Papežského východního institutu.  Dne 7. května 2009 jej papež Benedikt XVI. jmenoval sekretářem Kongregace pro východní církve a titulárním arcibiskupem z Ptolemais v Lybii. Biskupské svěcení přijal 14. června 2009 z rukou biskupa Slavomira Miklovše a spolusvětiteli byli arcibiskup Ján Babjak a biskup Milan Chautur.  Dne 20. ledna 2020 jej papež František jmenoval apoštolským administrátorem "sede plena" košické eparchie.  Ovládá slovenštinu, latinu, italštinu, angličtinu, ruštinu, ukrajinštinu, francouzštinu, němčinu, španělštinu, řečtinu a staroslověnštinu.

Mons. Cyril Vasiľ (* 10. dubna 1965, Košice) je slovenský řeckokatolický duchovní, arcibiskup, jezuita, skaut a emeritní sekretář Kongregace pro východní církve.

Cyril Vasiľ S.J. (born 10 April 1965) is a Slovak Jesuit who has been a prelate of the Slovak Greek Catholic Church since Pope Francis named him Apostolic Administrator of the Slovak Catholic Eparchy of Košice on 20 January 2020. He has been professor and Rector of the Pontifical Oriental Institute, a titular archbishop since 2009, and Secretary of the Congregation for the Oriental Churches from 2009 to 2020.


Život.

Ingeborg byla dcerou dánského krále Valdemara I. a Sofie z Novgorodu. Byla pojmenována po babičce z otcovy strany. Roku 1192 byl anglický král Richard Lví srdce při návratu z kruciáty uvězněn a o rok později francouzský král Filip August uzavřel spolek proti Angličanům s dánským králem Knutem. Spojenectví mělo být zpečetěno sňatkem Filipa s Knutovou mladší sestrou Ingeborg. Dynastická svatba se konala 15. srpna 1193 v Amiensu.  Manželství šťastné nebylo, Ingeborg se králi hned po svatební noci zprotivila, ba pociťoval k ní dokonce odpor. Rozvod novopečená královna odmítala a král ji nakonec ode dvora zapudil. Nešťastná žena žádala z klášterního ústraní o pomoc papeže Celestýna. Filip August se i přes existenci zákonité manželky znovu oženil. V červnu 1196 pojal za choť Anežku z rodu Andechsů a Ingeborg zůstala v klášteře.  Roku 1198 se na svatý stolec dostal Inocenc III., který na skandální rodinné poměry francouzského krále zareagoval interdiktem, jenž přiměl Filipa k ochotě předložit celou věc koncilu, jehož verdikt přislíbil uznat. Koncil se konal v květnu 1201 v Soissons. Poté byla zpět ke dvoru povolána Ingeborg a celou choulostivou záležitost ukončila smrt její soupeřky Anežky Meránské v červenci 1201. Král se ještě jednou snažil o anulování manželství, ale neuspěl. Během mnoha let, co se snažil o anulaci manželství, používal i prohlášení o impotenci způsobené magickými praktikami, což mu nezabránilo zplodit levobočka.  Filip zemřel roku 1223, Ingeborg jej přežila o třináct let, které strávila převážně na svém panství v orléanském kraji. Zemřela roku 1236 v klášteře Saint-Jean-en-l’Isle u Corbeil, jehož byla fundátorkou a tam byla také pohřbena.

Ingeborg Dánská ( "Ingeborg Valdemardatter", "Ingeburge de Danemark"; 1176 – 29. července 1236, Corbeil) byla francouzská královna z dynastie Valdemarů. Většinu svého života strávila v ústraní, nejdříve byla manželem zapuzena, poté se na více než deset let stala královnou vdovou. Byla majitelkou dodnes zachovaného bohatě iluminovaného žaltáře.

Ingeborg of Denmark (; 1174 – 29 July 1237) was Queen of France by marriage to Philip II of France. She was a daughter of Valdemar I of Denmark and Sofia of Minsk.


Dějiny.

Ještě dlouhou dobu po vzniku města Paříže zůstával pravý břeh neobydlen kvůli močálům, které se zde vytvářely po povodních na Seině. Osídlení se koncentrovalo na ostrově Cité a na jižním, levém břehu Seiny v oblasti dnešní Latinské čtvrti. Již od 9. století se místo využívalo jako pastviny, ale osídlení mělo dlouho jen venkovský charakter. Oblastí procházela na místě dnešní "Rue Saint-Antoine" stará obchodní cesta do města Melun. Teprve ve 12. století se zde usídlily některé náboženské řády, z nichž nejvýznamnější byli templáři, kteří se po odchodu z Kypru přesunuli do Paříže a na pozemcích darovaných francouzským králem Ludvíkem VII. vybudovali své hlavní sídlo. Právě tento řád se zasloužil o vysušení bažin během 13. století. V roce 1240 bylo postaveno převorství templářů obklopené vlastními hradbami, neboť se nacházelo mimo městské hradby, které nechal na levém břehu vybudovat král Filip II. August. Opevněné převorství přilákalo řemeslníky a obchodníky, kteří byli osvobozeni od placení daní králi a městu, tak vzniklo předměstí Ville-Neuve du Temple. V následujícím století zde byly založeny i další kláštery ("Blancs-Manteaux", "Sainte-Coix-de-la-Bretonnerie" a později "Billettes").  V polovině 13. století Karel z Anjou, král neapolský a sicilský a bratr krále Ludvíka IX. nechal vystavět svou rezidenci na místě dnešního domu č. 7 v "Rue de Sévigné". V roce 1361 francouzský král Karel V. nechal vybudovat komplex budov zvaný jako Hôtel Saint-Pol, kam se uchýlil z Louvru, neboť měl po povstání Étienna Marcela v roce 1358 nedůvěru vůči Pařížanům. Tento panovník a jeho nástupce Karel VI. nechali rozšířit městské hradby, jejichž součástí byla i pevnost Bastila a předměstí Saint-Antoine s odvodňovacém kanálem, hradby obepínaly celou oblast Marais. Tím se stala čtvrť plně integrovanou městskou částí. Od počátku 16. století si zde převážně šlechta začala budovat své městské paláce, které se nazývají "hôtel" (pro odlišení od "palais", což bylo označení paláce příslušníků královského rodu). Impulsem pro tento rozvoj se stalo založení dnešního "Place des Vosges" (tehdy "Place Royale" – Královského náměstí) králem Jindřichem IV. roku 1605. Roku 1610 zde byl král na ulici zavražděn. Místo označuje pamětní deska na průchodním domě do náměstí Vosges. Oblast se následně stala módní čtvrtí horních vrstev – aristokracie, církevních představitelů i bohatých měšťanů. Toto vrcholné období rozvoje probíhalo během 17. a po větší část 18. století.  Po přesídlení královského dvora do Versailles nastal pozvolný úpadek čtvrti. Šlechta se přesouvala za panovníkem a některé zdejší paláce byly postupně rozprodány měšťanům, kteří je přestavovali na byty. Šlechtici si staví nové pařížské rezidence na předměstí Saint-Honoré poblíž rozvíjející se Avenue des Champs-Élysées a na levém břehu Seiny v předměstí Saint-Germain. Francouzská revoluce znamenala radikální a definitivní ukončení vzestupu. Ze čtvrti byli vyhnáni i zbývající obyvatelé šlechtického původu, mnozí emigrovali, jiní skončili pod gilotinou a jejich nemovitosti byly zkonfiskovány, čímž postupný architektonický úpadek pokračoval. Mnoho paláců bylo rozprodáno řemeslníkům a obchodníkům a budovy byly přeměněny na dílny, sklady, obchody a byty či se zde usídlily úřady. Následné 19. století se projevilo především na vnitřních, často velmi nešetrných přestavbách paláců.  Naopak architektonické proměny Paříže za prefekta Haussmanna během Druhého císařství se, na rozdíl od jiných pařížských čtvrtí, nedotkly Marais příliš radikálně. Část středověkých staveb zmizela a některé části se proměnily, což je nejlépe vidět v ulicích Turbigo či Réaumur, ale jinak přes čtvrť nebyl proražen žádný nový bulvár. Jedinou ulicí tohoto typu tedy zůstává "Rue de Rivoli" postavená však již v letech 1797-1811 a otevřená za Napoleona a na ní navazující "Rue Saint-Antoine", která je ještě starší.  V roce 1969 André Malraux, ministr kultury ve vládě Charlese de Gaulla vytvořil plán na rozvoj a ochranu městských čtvrtí a Marais se stala první chráněnou oblastí tohoto programu, který počítá s architektonickou obnovou, návratem stálých obyvatel, budováním muzeí apod. Bylo opraveno mnoho paláců a přeměněno v muzea a sídla dalších kulturních institucí. V posledních letech se ve čtvrti objevuje i mnoho uměleckých galerií.

Doprava ve čtvrti.

Jelikož je čtvrť situovaná v samém centru Paříže, je zde automobilová doprava problematická. Většina ulic ve čtvrti je příliš úzká, takže jsou jednosměrné, aby bylo umožněno parkování. Ovšem i širší ulice jako "Rue de Rivoli" nebo nábřeží jsou koncipované rovněž jako víceproudé jednosměrky, které pravidelně v ranní a odpolední špičce zažívají dopravní zácpy. V Marais bylo vybudováno několik velkokapacitních podzemních parkovišť. Největší jsou u Centre Pompidou a u pařížské radnice Hôtel de Ville. Autobusové linky vedou převážně širšími ulicemi "Rue Saint-Antoine" a "Rue de Rivoli" od východu na západ (č. 69, 67, 75, 76), po nábřeží opačným směrem (96) a po okrajových bulvárech v severojižním směru (38, 20, 47, 65). Přímo přes čtvrť vedou linky 29, 75 a 96. Stanice metra jsou rozmístěny převážně na bulvárech lemujících čtvrť. V jižní části se nacházejí stanice Hôtel de Ville (linky 1 a 11), Pont Marie a Sully – Morland (obě linka 7), na jihovýchodě pak stanice Bastille (linky 1, 5 a 8). Na východním okraji Marais jsou stanice Chemin Vert a Saint-Sébastien – Froissart (obě linka 8). Na severu se nacházejí stanice Rambuteau (linka 11) a stanice Arts et Métiers (linky 3 a 11). Nejcentrálnější stanicí je Saint-Paul (linka 1). Jižní část Marais protínají v podzemí linky RER A a RER D, ovšem ty zde stanici nemají. Čtvrť je spojena přes Seinu několika mosty. Z ostrova Cité vede Pont d'Arcole a Ostrov sv. Ludvíka spojují s Marais Pont Louis-Philippe, Pont Marie a Pont de Sully.

Pamětihodnosti v Marais.

Dochované městské paláce.

Ve čtvrti se dochovala bezmála stovka městských paláců ("hôtels") šlechty i královských úředníků. Dnes jich je jen menší část využívána k luxusnímu bydlení. Převážně slouží nejrůznějším kulturním účelům jako muzea, školy či knihovny, nebo v nich sídlí úřady. Kromě níže uvedených staveb se mezi "hôtels" počítá ještě dalších 36 domů obklopujících "Place des Vosges".

Komunity v Marais.

Marais je známé jako centrum několika komunit, které se během doby na jeho území vytvořily.

Židovská čtvrť.

Marais je historické centrum židovského života v Paříži. Židé ve čtvrti v malém počtu sídlili už na počátku 19. století. Ale teprve na přelomu 19. a 20. století se zde vytvořila silná židovská společnost. Marais se stalo novým domovem mnoha aškenázských židů z východní Evropy (především Ruska a Polska), kteří nacházeli ve čtvrti nízké nájemné a posílili tak charakteristiku Marais jako židovské čtvrti. Tato doba rozvoje židovské komunity trvala však relativně krátce. Po roce 1940, kdy nacistické Německo ovládlo Francii, se židovská populace stala obětí holokaustu. Mnohé pamětní desky u vchodů veřejných budov připomínají neblahý osud jejich obyvatel.  Dnešní oblast obývaná židovskou komunitou je mnohem menší, než před druhou světovou válkou. Nazývá se "Pletzl" (v jidiš „náměstíčko“ jako opak k velkému "Place des Vosges") a soustřeďuje se především kolem "Rue des Rosiers", "Rue des Écouffes" a "Rue Ferdinand-Duval". Ve čtvrti má sídlo televizní kanál pro židovskou komunitu ve Francii ("Télévision française juive").

Čínská čtvrť.

Severní část Marais spolu se sousední čtvrtí Belleville je také domovem nejstarší čínské komunity v Paříži. Obyvatelé čínského původu se koncentrují kolem "Rue du Temple" a nedaleko "Place de la République".  První vlna čínské imigrace spadá do období první světové války, kdy Francie požádala Čínu o pracovní výpomoc namísto Francouzů, kteří byli mobilizováni. Čína pak do Francie vyslala na práci více než 150 000 svých státních příslušníků za podmínky, že nebudou nasazeni do bojů. Po válce jich ve Francii přibližně 3000 zůstalo a místní se usídlili kolem "Rue au Maire". Dneska jsou jejich obchodní činností v mnoha případech klenotnictví a kožená galanterie. Nová vlna přistěhovalectví z Číny a Vietnamu proběhla v letech 1955-1975 z politických i ekonomických důvodů. Noví přistěhovalci vytvořili druhou, mnohem rozsáhlejší asijskou čtvrť na jihovýchodě Paříže nedaleko Porte de Choisy ve 13. obvodu.

Gay a lesbická čtvrť.

Paříž je městem s činorodou homosexuální komunitou. V červnu se každoročně koná Gay Pride, kterou v roce 2008 navštívilo kolem půl miliónu lidí. Ve Francii je od roku 1999 uzákoněno registrované partnerství pod názvem Občanský pakt solidarity (Pacte civil de solidarité), které lze uzavřít bez ohledu na pohlaví a od roku 2013 mohou homosexuálové uzavírat manželství. Také pařížský starosta Bertrand Delanoë se ještě před svým zvolením do funkce v roce 2001 otevřeně přihlásil ke své stejnopohlavní náklonnosti. V roce 2002 začala ve Francii vysílat kabelová televize pro homosexuály "Pink TV".  Na počátku 80. let 20. století ve čtvrti začaly vznikat podniky pro gaye, které se do té doby ojediněle vyskytovaly na levém břehu Seiny. V roce 1983 se do čtvrti přestěhovalo knihkupectví "Les Mots à la Bouche", které se během let stalo kulturním centrem zdejší komunity. První podniky se etablovaly především kolem "Rue Sainte-Croix-de-la-Bretonnerie", druhou ústřední ulicí je paralelní "Rue de la Verrerie". Původní převážně noční život v klubech a barech se na konci 80. let (i přes epidemii nemoce AIDS v komunitě) rozšířil, takže dnes život komunity pokračuje přes celý den. Přespěly k tomu i další nabídky služeb jako restaurace, butiky, hotel, realitní kancelář, cestovní kancelář, posilovny, sauny, parfumérie, holičství nebo cukrárny. Ve čtvrti sídlila redakce společenského LGBT magazínu "Têtu" než přesídlila do 14. obvodu. Do čtvrti se rovněž sestěhovala řada gayů, kteří si zde mohli dovolit koupit či pronajmout nemovitost.  Jako nomen omen může vzhledem k tomuto charakteru čtvrti Marais dnes působit jméno ulice "Rue des Mauvais-Garçons" ("ulice Zlých (Ostrých) hochů"). Tento název ovšem pochází už ze středověku a měl odkazovat na ulici, ve které bydlelo nepřizpůsobivé obyvatelstvo.

Osobnosti v Marais.

Se čtvrtí Marais je spojeno mnoho významných historických i současných osobností, které ve čtvrti žily a působily, nebo jsou s ní jejich osudy jinak svázány.

Čtvrť Marais ve filmu.

Hôtel de Rohan-Guéménée se objevil v komedii z roku 1973 "Muž z Acapulca" s Jeanem Paulem Belmondem a Jacqueline Bisset.  Hôtel de Beauvais byl kulisou v několika francouzských filmech, např. "Bankéřka" z roku 1980 s Romy Schneider nebo v životopisném filmu "Camille Claudel" z roku 1988, kde sochařku Claudelovou hraje Isabelle Adjaniová a Gérard Depardieu představuje sochaře Augusta Rodina.  Ve filmu "Paříži, miluji tě" z roku 2006 je této čtvrti věnována třetí povídka "Le Marais" (režie Gus Van Sant) o zvláštním vztahu dvou mladíků.

Le Marais (z francouzského "le marais" = bažina, močál) je historická městská čtvrť v Paříži na pravém, severním břehu řeky Seiny. Rozkládá se na území dnešního 3. a 4. obvodu. Čtvrť ohraničují dnešní ulice "Rue du Renard" a "Rue Beaubourg" na západě, které ji oddělují od historické čtvrti Beaubourg, na severu tvoří zhruba hranici "Rue Réaumur" a "Rue de Bretagne", na východě "Boulevard Beaumarchais" a "Place de la Bastille" a na jihovýchodě "Boulevard Henri-IV". Jižní hranici tvoří řeka Seina. Podélnou osou čtvrti je "Rue Saint-Antoine".  Dnešní centrální čtvrť byla původně bažinatá oblast za městem, během 13. století zčásti vysušená a opevněná. V 17. století se stala módní čtvrtí šlechty, která si zde stavěla městské paláce, z nichž se mnohé dochovaly do dnešních dnů. Od poloviny 18. století se však pařížská elita postupně přesouvala odtud do předměstí Saint-Honoré a Saint-Germain, které nabízely více prostoru. Po Velké francouzské revoluci byla čtvrť obydlena převážně řemeslníky, obchodníky a staré paláce byly přeměňovány na dílny a byty. V 19. století čtvrť bez výrazných zásahů přestála modernizaci Paříže vedenou prefektem Haussmannem, čímž si ponechala svůj původní architektonický vzhled, takže čtvrť tvoří převážně menší ulice. V roce 1969 byl zahájen program obnovy a revitalizace městských částí a čtvrť prošla od té doby rozsáhlou rekonstrukcí. Dnešní Marais se vyznačuje vysokou koncentrací muzeí, soukromých galerií a městských paláců, přesto se zde i nadále udrželo mnoho dílen a menších podniků. Nejvýznamnější zdejší institucí je Francouzský národní archiv, který sídlí v srdci čtvrtě v komplexu několika paláců vzájemně propojených novostavbou z 80.let 20.století. Marais je rovněž místem pařížské židovské, čínské a homosexuální komunity.

Le Marais (; "The Marsh") is a historic district in Paris, France. Long the aristocratic district of Paris, it hosts many outstanding buildings of historic and architectural importance. It spreads across parts of the 3rd and 4th arrondissements in Paris (on the Rive Droite, or Right Bank, of the Seine). Once shabby, the district has been rehabilitated and now sports trendy shopping and restaurants in streets such as Rue des Francs-Bourgeois and Rue des Rosiers.


Život.

Narodil se v Haagu jako syn Viléma IV. Oranžského a jeho ženy Anny Hannoverské, anglické královské princezny (Princess Royal), nejstarší dcery anglického krále Jiřího II. Měl sotva tři roky, když jeho otec v roce 1751 zemřel. Vilém zdědil místodržitelský úřad po dosažení 18 let věku, v roce 1766, do té doby jeho jménem vládly postupně tři regentky – nejprve do své smrti jeho matka Anna (1751–1759), později do své smrti jeho babička Marie Luisa Hesensko-Kasselská (1759–1765) a poté jeho starší sestra Karolína (od roku 1765); v letech 1759 to 1766 byl spoluregentem Ludwig Ernst von Brunswick-Lüneburg-Bevern, osobní rádce do října 1784.

Manželství.

V roce 1767 se Vilém oženil s pruskou princeznou Vilemínou, sestrou pruského krále Fridricha Viléma II. Vilém V. a Vilemína měli pět dětí, z nichž však první zemřelo den po porodu a třetí se narodilo mrtvé.  Vilém V. měl i nemanželského syna, Karla Oranžského, známého též jako Karel Batávský (1767–1808).

Vláda.

V době americké války za nezávislost Nizozemsko zachovávalo neutralitu. Vilém V. stojící na čele proanglické frakce z parlamentu blokoval proamerické a později i profrancouzské snahy o zatažení do války. Nakonec po mnoha politických jednáních a pod tlakem diplomatů amerických i francouzských Sjednocené provincie nový stát, Spojené státy, v roce 1782 uznaly.  Po čtyřech letech byli Nizozemci přemoženi a zubožený národ byl s vládou Viléma V. stále více nespokojen. Skupina mladých revolucionářů, nazývajících se "Patrioti", stále panovníka provokovala. Vilém svůj dvůr přestěhoval do Geldernu, provincie vzdálené od politického centra státu, ale tím jeho činnost v tomto směru skončila. Proti přesunu silně protestovala jeho žena Vilemína, která se chtěla vrátit do Haagu, byla však zadržena v Goejanverwellesluis a musela se vrátit do Geldernu. Pro Vilemínu i jejího bratra to byla nesmírná potupa. Fridrich Vilém II. proto vyslal vojsko proti disidentům; "Patrioti" prchli do Francie, kam se dostali právě ve vypjaté době počátku Velké francouzské revoluce, když byl svržen z trůnu král Ludvík XVI. Podporováni Francií se "Patrioti" v roce 1795 vrátili z Paříže bojovat ve vlasti. Vilém V. musel prchnout a ukrýt se v Anglii.

Smrt a následnictví.

Vilém V. zemřel ve vyhnanství v německém Brunšviku jako poslední z nizozemských místodržitelů. Jeho tělo se do vlasti vrátilo až po sto padesáti letech a 29. dubna 1958 bylo pochováno v hrobce nizozemské královské rodiny v Nieuwe Kerk v Delftu.  V roce 1813 se do Nizozemska vrátil jeho syn Vilém VI. a jako Vilém I. byl korunován králem nizozemské monarchie (nebyl však prvním nizozemským králem – tím byl Ludvík Bonaparte (1778–1846), který vládl v letech 1806–1810).

Vyznamenání.

Vilém V. byl 568. rytířem Podvazkového řádu.

Vilém V. Oranžský nebo Vilém V. Batávský ( ' nebo '; 8. března 1748 v Haagu – 9. dubna 1806 v Brunšviku) byl poslední nizozemský místodržitel v letech 1751–1795.

William V (Willem Batavus; 8 March 1748 – 9 April 1806) was a Prince of Orange and the last Stadtholder of the Dutch Republic. He went into exile to London in 1795. He was furthermore ruler of the Principality of Orange-Nassau until his death in 1806. In that capacity he was succeeded by his son William.


Život.

Narodil se v rodině královéhradeckého úředníka, kancelisty krajského úřadu (Kreiskanzelist) Prokopa Rokytanského a jeho manželky Terezie, rozené Lodgmannové (otec měl rytířský titul). Do školy začal chodit v Litoměřicích, kam se rodina přestěhovala; když mu bylo osm let, jeho otec zemřel. Gymnaziální studia asolvoval v Hradci Králové. V Praze studoval tři roky filozofii, poté tři roky medicínu. Mezi jeho přednášející patřil Jan Evangelista Purkyně, který vzbudil jeho zájem o anatomii. Na vyzvání svého strýce Aloise Lodgmana a poté, co Purkyně přestal přednášet, odešel do Vídně, kde v roce 1828 úspěšně lékařská studia dokončil.  Stal se asistentem profesora J.Wagnera v nedávno zřízeném patologickoanatomickém ústavu ve Vídni. V oboru patologické anatomie se začal věnovat i vědecké práci. Po Wagnerově smrti převzal jeho úřad a v roce 1844 se stal profesorem. Ve Vídni působil od roku 1869 do konce svého života jako prezident Akademie věd. V letech 1852–1853 byl jako první lékař zvolen rektorem Vídeňské univerzity, byl zde též i prvním děkanem-lékařem (tuto funkci zastával celkem čtyřikrát). Od roku 1850 byl též doživotním prezidentem Vídeňské lékařské společnosti.  Byl členem panské sněmovny,v níž patřil mezi radikální křídlo. V roce 1868 navrhoval odloučení školy a církve. Jako člen komise při ministerstvu vyučování navrhl nový studijní řád pro lékaře, který byl po desetiletém úsilí přijat v roce 1872.  Po celý život udržoval kontakt s českým prostředím. Stýkal se s českými krajany a lékaři, například Josefem Škodou nebo Eduardem Albertem. Stal se čestným doktorem Karlovy univerzity. Podporoval finančně významné celonárodní akce, jako byla výstavba Národního divadla nebo chrámu sv. Víta.  Zemřel ve vídeňském okrese Hernals na zástavu srdce (Herzlähnung); na místním hřbitově byl pochován.

Rodinný život.

Roku 1835 se oženil s Marií Weissovou. Zpočátku žili velmi skromně, později se přestěhovali do vlastního domu na předměstí Vídně. Synové Karel (1839–1898) a Prokop (1842–1928) byli též lékaři. Karel Rokytanský mladší působil od roku 1895 jako řádný profesor na klinice porodnictví ve Štýrském Hradci, Prokop Rokytanský vedl od roku 1877 jako řádný profesor kliniku interního lékařství v Innsbrucku. Jeho pravnuk Ottokar byl profesorem chirurgie a jeho syn Alexander přednostou kliniky dětské chirurgie v "Donauspital" ve Vídni.

Dílo.

Karel Rokytanský je řazen mezi zakladatele nové vídeňské lékařské školy, která kladla důraz na specializaci lékařského výzkumu. Volbě léčebných prostředků předcházelo pečlivé vyšetření pacientů založené na poznání, že každá nemoc má svůj patologickoanatomický základ. Základní učebnicí v medicíně té doby bylo třísvazkové dílo "Patologické anatomie (Handbuch der pathologischen Anatomie") od Karla Rokytanského (1842-1846). Přesným a podrobným popisem chorobných změn na orgánech usnadnil lékařům rozhodování při volbě vhodné a účinné léčby.  Zavedl užívání titulu MUDr. Množstvím precizních patologických pitev (provedl jich za život přes 6 000) přispěl k vytvoření základu dnešní chirurgie. Za svůj život učinil řadu objevů chorob a vrozených anomálií. Specializoval se na popis chorobných změn na orgánech. Své zkušenosti shrnul do třídílné učebnice patologické anatomie (v německém originále "Lehrbuch der pathologischen Anatomie").

Karel Rokitanský, též Karel Rokytanský německy: Karl (nebo Carl) Freiherr von Rokitansky (svobodný pán), (19. února 1804, Hradec Králové – 23. července 1878, Vídeň, Rakousko) byl rakouský lékař, patolog, filosof a liberální politik českého původu. Zasloužil se o vznik patologické anatomie jako specializovaného lékařského oboru.

Baron Carl von Rokitansky (, ) (19 February 1804 – 23 July 1878), was a Bohemian physician, pathologist, humanist philosopher and liberal politician.


Charakteristika.

Lilkovité jsou jednoleté až vytrvalé byliny, keře, stromy i liány se střídavými jednoduchými nebo řidčeji zpeřenými listy bez palistů. Čepel listů je celistvá nebo různě laločnatá, bez ostrých zubů na okraji, často poněkud dužnatá. Dřevo je u stromovitých a keřovitých zástupců obvykle měkké. Rostliny jsou lysé nebo chlupaté, odění se skládá z jednoduchých, vidličnatých, hvězdovitých nebo žlaznatých chlupů. Na dotek mohou být listy lepkavé nebo vlhké. Některé druhy, zejména z rodu lilek ("Solanum"), mají ostny na kmeni nebo i na listech.  Květy jsou pětičetné, obvykle oboupohlavné, pravidelné nebo dvoustranně souměrné, nejčastěji v úžlabních nebo vrcholových vrcholičnatých květenstvích. Kalich je srostlý, pěticípý, za plodu často zvětšený. Koruna je srostlá, pěticípá. Tyčinky jsou přirostlé ke korunní trubce, v počtu 4 až 5. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 (výjimečně 5) plodolistů a se stejným počtem komůrek, s jedinou čnělkou. Plodem je tobolka nebo bobule. Semen je obvykle mnoho.  Pro stonky lilkovitých jsou charakteristické bikolaterální cévní svazky.  Čeleď zahrnuje téměř 2 500 druhů ve 102 rodech. Největší rody jsou lilek ("Solanum", asi 1 500 druhů), "Lycianthes" (200), tabák ("Nicotiana", 95), nolana ("Nolana") a kustovnice ("Lycium", obojí 90).

Rozšíření.

Lilkovité jsou rozšířeny po celém světě, chybějí pouze v arktických oblastech. Nejvíce druhů se vyskytuje v tropech a subtropech, centrum druhové i rodové diverzity je v Jižní Americe. Lilkovité obsazují téměř všechny typy biotopů, zejména však rostou na narušených místech na půdách bohatých živinami.  V původní květeně ČR tuto čeleď zastupuje lilek potměchuť ("Solanum dulcamara"), lilek černý ("S. nigrum"), lilek vlnatý ("S. decipiens"), durman obecný ("Datura stramonium"), blín černý ("Hyoscyamus niger") a rulík zlomocný ("Atropa bella-donna"). Další druhy jsou zavlékány, zejména mnohé lilky ("Solanum"), kustovnice cizí ("Lycium barbarum"), vzácně i pablen kraňský ("Scopolia carniolica"). Z pěstovaných rostlin občas zplaňují mochyně židovská ("Physalis alkekengi"), tabák selský ("Nicotiana rustica"), tabák virginský ("Nicotiana tabacum") a lilík mochyňovitý ("Nicandra physalodes"). V teplých oblastech Evropy jsou zastoupeny i některé další rody, jako je mandragora ("Mandragora"), withanie ("Withania") a "Triguera".

Ekologické interakce.

Květy lilkovitých jsou různorodého tvaru i velikosti a jsou opylovány celou řadou opylovačů. U některých rodů (např. lilek) květy neobsahují nektar a jsou opylovány včelami sbírajícími pyl, sloužícím k výživě larev. Prašníky v takových květech mají okrouhlé otvory místo klasických podélných štěrbin a pyl je z nich vytřásán pohybem včely. Dlouhé květy kladivníku bývají opylovány drobnými ptáky.  Semena lilkovitých jsou obecně rozšiřována ptáky a savci včetně plodožravých netopýrů, vyhledávajícími bobule.  Některé amazonské druhy rodu "Markea" jsou epifyty, v nichž hnízdí žahaví mravenci. Některé stromy rostoucí v tropickém deštném pralese mohou ve výjimečných případech dorůstat výšky až 30 metrů.

Obsahové látky.

Čeleď obsahuje široké spektrum alkaloidů, z nichž nejvýznamnější skupinou jsou tropanové alkaloidy. Název „tropanové“ pochází z rodu Atropa, kam patří například rulík zlomocný. Jméno Atropa je původem z řecké mytologie, kde patřilo jedné z Moir, tří bohyň osudu, která přestřihávala nit života. Toto pojmenování popisuje dlouho známou jedovatost a toxicitu těchto látek. Tropanové alkaloidy se mohou vyskytovat také v rodech durman ("Datura", "Brugmansia"), mandragora ("Mandragora") a v mnohých dalších rodech této čeledi.  Po chemické stránce mají tropanové alkaloidy charakteristickou bicyklickou strukturu. Nejvýznamnější je atropin, skopolamin a hyoscyamin. Z farmakologického hlediska to jsou nejsilnější existující anticholinergika neboli inhibitory signálů přenášených neurotransmiterem acetylcholinem. Symptomy předávkování mohou zahrnovat sucho v ústech, rozšířené zornice, ataxii, zadržování moči, halucinace, křeče, kóma a smrt.  Tropanové alkaloidy jsou i přes vysokou toxicitu důležité látky. Mohou zvrátit cholinergní otravu, která může být způsobena kontaktem s pesticidy a chemickými zbraněmi, jako například sarin a VX. Jsou také použitelné k zastavení mnoha typů alergických reakcí. Skopolamin je činidlo používané v oftalmologii, neboť rozšiřuje zornice a tím umožňuje vyšetření vnitřku oka. Tyto alkaloidy mohou být také použity jako látky potlačující zvracení (antiemetika) u lidí se sklony ke kinetózám nebo po chemoterapii. Atropin má stimulující efekt na centrální nervový systém a srdce, zatímco scopolamin má účinek sedativní.  Známý alkaloid pocházející z čeledi lilkovitých je nikotin. Stejně jako ostatní tropanové alkaloidy působí na cholinergní neurony, ale s opačným účinkem (je to agonista). Má vyšší specifitu k nikotinovým acetylcholinovým receptorům než jiné ACh proteiny. Nikotin se přirozeně vyskytuje v rostlinách rodu tabák ("Nicotiana") a petúnie ("Petunia").  Další skupinou toxických látek nalézajících se v této čeledi jsou glykoalkaloidy, například solanin, který je příležitostně zodpovědný za otravu po požití bobulí lilku černého nebo lilku potměchuti nebo nadzemních částí bramboru.

Taxonomie.

Lilikovité jsou největší čeleď řádu lilkotvaré ("Solanales"). Sesterskou skupinou je podle kladogramů APG čeleď svlačcovité ("Convolvulaceae"). V minulosti byla některými taxonomy (např. Cronquist) oddělována čeleď "Nolanaceae" (rody "Alona" a "Nolana").  Čeleď lilkovité je dobře vyhraněná skupina. Její monofyletičnost je mimo morfologie podpořena i analýzou cpDNA. Dřívější dělení čeledi na podčeledi "Solanoideae", "Cestroideae" a "Anthocercidae" se ukázalo jako umělé, neboť "Cestroideae" tvoří v tomto pojetí bazální parafyletický komplex. Bylo také zjištěno, že rod lilek ("Solanum") je parafyletický a proto jsou do něj vřazeny rody rajče jedlé ("Lycopersicon") a rajčenka ("Cyphomandra"). Také rod "Brugmansia" patří minulosti, neboť druhy z něj byly převedeny do rodu durman ("Datura").  Po morfologické stránce je lilkovitým velmi podobná čeleď brutnákovité ("Boraginaceae").

Význam.

Lilek brambor je 4. nejvýznamnější potravina pro výživu lidstva a v klimaticky příhodných oblastech jedna z nejčastěji pěstovaných plodin. Mnohé druhy jsou také široce využívány jako zelenina či ovoce, především rajče jedlé ("Lycopersicon esculentum"), Paprika setá ("Capsicum annuum"), lilek vejcoplodý neboli baklažán ("Solanum melongena") a rajčenka ("Cyphomandra betacea"). V Jižní Americe jsou jako ovoce pěstovány mnohé další druhy lilku, např. "Solanum hyporhodium", "S. muricatum" neboli 'pepino', S. quitoense" a "S. topiro" aj. Občas se také pro plody pěstuje mochyně peruánská ("Physalis peruviana"), místně i jiné druhy. Různé druhy papriky jsou používány jako koření, zejména paprika setá ("Capsicum annuum"), paprika křovitá ("C. frutescens") a paprika čínská ("C. chinense").  Vzhledem k obsahu účinných alkaloidů lze nalézt v čeledi lilkovité celou řadu druhů s psychotropními účinky. Nejvíce je v tomto směru využíván tabák, zejména druhy tabák selský ("Nicotiana rustica") a tabák virginský ("Nicotiana tabacum"). Nikotin obsahují i některé druhy petúnií, zejména petúnie fialová ("Petunia violacea"). Pro halucinogenní účinky jsou vyhledávány různé druhy durmanu ("Datura") a durmanovec (dříve "Brugmansia", dnes "Datura"), v Jižní Americe místně i "Iochroma fuchsioides", "Latua pubiflora", "Methysticodendron amesianum". V Austrálii používají domorodci k navození vzrušení a halucinací listy "Duboisia hopwoodii". Skopoletin, obsažený v amazonských druzích rodu "Brunfelsia", navozuje pocit chladu. U některých lidí se vyskytuje přecitlivělost nebo alergie na některé lilkovité rostliny.  V lékařství byla zejména ve středověku hojně využívána mandragora lékařská ("Mandragora officinarum"), která měla významné místo i v magii. Withanie snodárná ("Withania somnifera"), tzv. ašvagandha, má široké využití v indické ajurvédě a svými komplexními regeneračními účinky je blízká ženšenu. V tradiční čínské medicíně jsou využívány plody a kůra z kořene kustovnice čínské ("Lycium chinense"). Plody této kustovnice jsou pod jménem „goji“ (godži) prodávány i v ČR.  Argentinský tabák "Nicotiana glauca" obsahuje alkaloid anabasin, který má insekticidní účinky.

Přehled rodů.

"Acnistus", "Anisodus", "Anthocercis", "Anthotroche", "Archiphysalis", "Athenaea", "Atrichodendron", "Atropa", "Atropanthe", "Aureliana", "Benthamiella", "Bouchetia", "Brachistus", "Browallia", "Brugmansia", "Brunfelsia", "Calibrachoa", "Capsicum", "Cestrum", "Chamaesaracha", "Coeloneurum", "Combera", "Crenidium", "Cuatresia", "Cyphanthera", "Datura", "Deprea", "Discopodium", "Dittostigma", "Duboisia", "Duckeodendron", "Dunalia", "Espadaea", "Exodeconus", "Fabiana", "Goetzea", "Grabowskia", "Grammosolen", "Hawkesiophyton", "Hebecladus", "Henoonia", "Hunzikeria", "Hyoscyamus", "Iochroma", "Jaborosa", "Jaltomata", "Juanulloa", "Latua", "Leptoglossis", "Leucophysalis", "Lycianthes", "Lycium", "Mandragora", "Margaranthus", "Markea", "Melananthus", "Mellissia", "Metternichia", "Nectouxia", "Nicandra", "Nicotiana", "Nierembergia", "Nolana", "Nothocestrum", "Oryctes", "Pantacantha", "Parabouchetia", "Pauia", "Petunia", "Phrodus", "Physalis", "Physochlaina", "Plowmania", "Protoschwenckia", "Przewalskia", "Quincula", "Rahowardiana", "Reyesia", "Salpichroa", "Salpiglossis", "Saracha", "Schizanthus", "Schultesianthus", "Schwecnkiopsis", "Schwenckia", "Sclerophylax", "Scopolia", "Sessea", "Sesseopsis", "Solandra", "Solanum" (včetně "Cyphomandra" a "Lycopersicum"), "Streptosolen", "Symonanthus", "Trianaea", "Triguera", "Tubocapsicum", "Vassobia", "Vestia", "Withania", "Witheringia"

Lilkovité je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu lilkotvaré ("Solanales"). Čeleď zahrnuje mnoho agrokulturně využívaných druhů, stejně jako druhů toxických. Je také významným zdrojem jídla, koření a látek využívaných ve farmacii, zejména alkaloidů. Některé druhy se také pěstují jako okrasné či nacházejí využití v genetickém a biotechnologickém výzkumu a v experimentální biologii.

The Solanaceae, or nightshades, are a family of flowering plants that ranges from annual and perennial herbs to vines, lianas, epiphytes, shrubs, and trees, and includes a number of agricultural crops, medicinal plants, spices, weeds, and ornamentals. Many members of the family contain potent alkaloids, and some are highly toxic, but many—including tomatoes, potatoes, eggplant, bell and chili peppers—are used as food. The family belongs to the order Solanales, in the asterid group and class Magnoliopsida (dicotyledons). The Solanaceae consists of about 98 genera and some 2,700 species, with a great diversity of habitats, morphology and ecology.  The name Solanaceae derives from the genus "Solanum", "the nightshade plant". The etymology of the Latin word is unclear. The name may come from a perceived resemblance of certain solanaceous flowers to the sun and its rays. At least one species of "Solanum" is known as the "sunberry". Alternatively, the name could originate from the Latin verb "solare", meaning "to soothe", presumably referring to the soothing pharmacological properties of some of the psychoactive species of the family.  The family has a worldwide distribution, being present on all continents except Antarctica. The greatest diversity in species is found in South America and Central America. In 2017, scientists reported on their discovery and analysis of a fossil tomatillo found in the Patagonian region of Argentina, dated to 52 million years B.P. The finding has pushed back the earliest appearance of the plant family Solanaceae. As tomatillos likely developed later than other nightshades, this may mean that the Solanaceae may have first developed during the Mesozoic Era.  The Solanaceae include a number of commonly collected or cultivated species. The most economically important genus of the family is "Solanum", which contains the potato ("S. tuberosum", in fact, another common name of the family is the "potato family"), the tomato ("S. lycopersicum"), and the eggplant or aubergine ("S. melongena"). Another important genus, "Capsicum", produces both chili peppers and bell peppers.


Chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice (Moskva)

Dějiny.

První kamenný chrám na místě dnešního byl postaven na počátku 14. století, za vlády knížete Ivana I. 4. srpna 1326 byl na místě původně dřevěného kostela založen chrám z bílého kamene zasvěcený Zesnutí přesvaté Bohorodice na pokyn kyjevského metropolity Petra, který sám krátce nato přesídlil do Moskvy.  Uspěnský chrám byl v letech 1326—1327 prvním kamenným kostelem v Moskvě. Byl to jednolodní chrám, se čtyřmi pilíři, třemi apsidami a třemi přístavbami, postavený po vzoru georgijevského chrámu v Jurjevě-Polském. Kostel byl postaven ve slohu charakteristickém pro toto období: zdivo z hrubě opracovaných kvádrů bílého kamene se spojovala s hladkostěnnými částmi architektonické výzdoby.  Za vlády Ivana III. kostel přestal vyhovovat statutu katedrálního chrámu sílícího centralizovaného ruského státu. K demolici určený kostel se pravděpodobně přestal udržovat a velmi zchátral, o čemž nalézáme záznamy v letopisech.  Realizace stavby nového chrámu na tu dobu ohromných rozměrů, byla svěřena ruským stavitelům Krivcovovi a Myškinovi. Roku 1472 započatá stavba však nebyla dokončena, poté co byla krátce předtím dokončená klenba kostela narušena zemětřesením, jež se v Moskvě podle záznamů odehrálo 20. května 1474.  Ivan III. pozval z Itálie architektа Ridolfa Fioravantiho, zvaného Aristotele, který zcela rozebral zbytky stavby a vztyčil současný chrám podle ruských předloh z 12. století (Uspenského chrámu ve Vladimiru) s prvky tehdejší současné severoitalské architektury. Kostel byl vysvěcen 12. srpna 1479, v předvečer svátku Panny Marie, metropolitou Gerontiem.  Kostel dostal podobu stavby o šesti sloupech, pěti kupolích a pěti apsidách. Postaven z bílého vápence v kombinaci s cihlou (z cihlového zdiva jsou vytvořeny klenba, oblé plochy, východní zeď nad oltářovými apsidami, hranolové sloupy na východní straně skryté za oltářní branou. Ostatní oblé sloupy jsou rovněž z cihel, jsou však vyloženy vápencem).  Prvotní výzdoba chrámu byla vytvořena v období let 1482 až 1515. Na dekoraci se podílel věhlasný ikonopisec Dionisij. V letech 1642—1644 byl chrám znovu vyzdoben, přičemž původní malby se nezachovaly.  Kostel byl mnohokrát poškozen požáry, následně obnovován a restaurován. Po požáru roku 1547 dal Ivan IV. pokyn k vyzdobení vrcholu kostela pozlacenými listy z mědi. Relikvie metropolity Petrа byly přeloženy ze stříbrné urny do zlaté. Roku 1624 byla klenba chrámu rozebrána, neboť hrozilo její zřícení a znovu vystavěna podle nového nákresu s přidanou železnou armaturou se zabudováním dodatečných podpůrných oblouků.  V únoru 1548 se zde konala první korunovace ruského panovníka v dějinách. Velkokníže moskevský Ivan III. nechal korunovat tzv. čapkou Monomachovou svého vnuka Dmitrije na velikého knížete ""Moskvy a Vladimiru a vší Rusi"". Roku 1547 následovala první carská korunovace Ivana IV. Od té doby až do svržení monarchie se zde konaly panovnické korunovace. Korunovace posledního cara Mikuláše II. a jeho manželky carevny Alexandry Fjodorovny proběhla 26. května 1896.  Roku 1625 bylo do chrámu přeneseno roucho Páně, poslané jako dar caru Michailu Fjodorovičovi perským šáhem Abbásem I. Na počest této události byl v ruské církvi ustanoven svátek «Uložení roucha Páně» (10. července podle juliánského kalendáře).

Uspenskij sobor v Moskvě (rusky "Успенский собор в Москве") je jeden z největších pravoslavných chrámů zasvěcený svátku Zesnutí Panny Marie (Bohorodičky), který se nachází na Chrámovém náměstí v moskevském Kremlu. Byl postaven v letech 1475—1479 pod vedením italského stavitele Aristotela Fioravantiho. Je to jeden z nejvýznamnějších a nejdůležitějších chrámů v Moskvě, zároveň to je nejstarší plně zachovalá stavba v tomto městě.

The Cathedral of the Dormition (, or "Uspensky sobor"), also known as the Assumption Cathedral or Cathedral of the Assumption is a Russian Orthodox church dedicated to the Dormition of the Theotokos. It is located on the north side of Cathedral Square of the Moscow Kremlin in Russia, where a narrow alley separates the north from the Patriarch's Palace with the Twelve Apostles Church. Separately in the southwest, also separated by a narrow passage from the church, is the Palace of Facets. The Cathedral is regarded as the mother church of Muscovite Russia. In its present form it was constructed between 1475–79 at the behest of the Moscow Grand Duke Ivan III by the Italian architect Aristotele Fioravanti. From 1547 to 1896 it was where the Coronation of the Russian monarch was held. In addition, it is the burial place for most of the Moscow Metropolitans and Patriarchs of the Russian Orthodox Church and it also serves as a part of Moscow Kremlin Museums.


Popis.

Borovice halepská je poměrně vzrůstný, až 20 metrů vysoký strom se silným, často větrem pokrouceným kmenem a širokou nepravidelnou korunou. Kůra je u mladých stromů a na letorostech hladká a stříbřitě šedá, s přibývajícím věkem rozpukává a zbarví se do šedohnědého či rudohnědého odstínu. Jehlice rostou na kratičkých brachyblastech ve svazečcích po dvou; jsou jasně světle zelené či šedozelené, velmi jemné, měkké a zhruba 6 až 10 centimetrů dlouhé, často rozložené až na koncích větévek. Pupeny jsou bez pryskyřice. Šišky bývají 5 až 12 centimetrů dlouhé, úzce válcovité, červenohnědé či žlutohnědé, o průměru asi 4 centimetry. Vyrůstají na výrazných, dolů sehnutých, 1-2 cm dlouhých stopkách, což je rys, podle něhož lze tuto borovici snadno rozeznat. Dozrávají druhým rokem, třetího roku se rozevírají a uvolňují mnoho okřídlených semen, která roznáší vítr; na stromě však zůstávají viset ještě několik dalších let a postupně šednou.

Ekologie a rozšíření.

Velmi dobře snáší sucho a ve vhodném podnebí roste ve všech půdách, nejlépe vápenitých. Na půdní podmínky je velmi nenáročná, dokáže růst i na vyprahlých skalách a krasových terénech včetně téměř aridních oblastí s ročním uhrnem srážek kolem 300 mm.  Roste přirozeně ve Středomoří, zejména v jihovýchodním Španělsku, severním Maroku a Alžírsku, v jižní Francii, v Dalmácii, v Řecku a v Izraeli. lesnicky introdukována byla jako užitková dřevina do mnoha klimaticky odpovídajících zemí světa; v Austrálii se stala nepříjemným invazním druhem.  Pro pěstování v českých podmínkách není mrazuvzdorná.

Využití.

Dřevo borovice halepské je pouze průměrné kvality. Lesnicky se využívá k zalesňování náročných a suchých stanovišť. Třísloviny z kůry se využívaly v koželužství. Široké uplatnění měla pryskyřice, ať už k impregnaci lodí, či výrobě terpentýnu; dodnes se přidává do řeckého bílého vína zvaného retsina.

Taxonomie.

Blízce příbuznými druhy jsou borovice kanárská ("Pinus canariensis"), jež je endemitem ostrova Tenerife, a také borovice kalábrijská ("Pinus brutia"), rostoucí ve východním Středomoří, která bývá někdy považována i za její poddruh (pak jako "Pinus halepensis" subsp. "brutia"). Od borovice halepské se liší delšími, tuhými, tmavě zelenými jehlicemi a šiškami bez stopek; oba druhy se v místě překryvu areálů kříží.

Borovice halepská ("Pinus halepensis") je jehličnatý strom z čeledi borovicovitých a asi nejběžnější borovice, se kterou se lze setkat v oblasti Středomoří. Jeho název je odvozen od města Aleppo v Sýrii.

Pinus halepensis, commonly known as the Aleppo pine, is a pine native to the Mediterranean region. Its range extends from Morocco, Algeria and Spain north to southern France, Italy, Croatia, Montenegro, and Albania, and east to Greece, all over Malta and northern Tunisia, with an outlying population (from which it was first described) in Syria, Lebanon, southern Turkey, Jordan, Israel, and Palestinian territories.