Historie.

V jeho začátcích obi vypadalo spíš jako široká stuha nebo šňůra, široká kolem 8 cm. V té době se mužská a ženská obi příliš nelišila. Na začátku 17. století nosili ženy i muži obi v podobě stuhy. Kolem roku 1680 se už šířka ženského obi zdvojnásobila. Kolem roku 1730 byla šíře asi 25 cm a na počátku 19. století to bylo už 30 cm. V té době už bylo nezbytné používat při vázání další stuhy. Mužská obi byla nejširší kolem roku 1730 a to až 16 cm.  V období Edo které začalo v roce 1600 se ženská kosode uvazovala úzkou šerpou v bocích. V té době byly moderní rukávy spojené s vrchní částí oděvu a to bránilo užití širších obi. Když se na začátku období Edo začaly rukávy rozšiřovat, resp. prodlužovat, rozšiřovala se i obi. Byly k tomu dva důvody: zaprvé – udržení estetické rovnováhy, delší rukávy vyžadovaly širší obi, a za druhé – na rozdíl od současnosti v té době nosily kimona s dlouhými rukávy i vdané ženy. Kdyby zůstaly dlouhé rukávy stále spojené s tělem, znemožňovalo by to pohyb. Otevření rukávu tedy umožnilo nástup širších obi.  Původně se obi vázalo vpředu. Později začala vázání obi ovlivňovat móda a tak se pozice uzlu posouvala buď na stranu nebo dozadu. Jak se obi rozšiřovala a uzly se zvětšovaly začalo být nepraktické vázat obi vpředu. Na konci 17. století se obi vázala téměř výhradně vzadu. I přesto nebyl tento zvyk plně zaveden až do počátku 20. století.  V 18. století nosily ženy kosode s velmi dlouhou vlečkou kterou nosily v domě spuštěnou. Při pohybu venku měly „sukni“ zvednutou a přesahující látka byla uvázaná pod obi širokou stuhou zvanou "šigoki obi". I dnešní kimona jsou příliš dlouhá, ale už není zvykem nechat spodní okraj tvořit vlečku; přebytečná délka se uváže v pase a tím se vytvoří sklad zvaný "ohašori". Shigoki obi se používá i dnes, ale slouží už pouze dekorativním účelům.  Nejformálnější obi se dnes už vidí jen vzácně. Těžké a dlouhé "maru obi" už dnes používají jen maiko a nevěsty jako součást jejich svatebního šatu. Lehčí "fukuro obi" nahradilo maru obi. Původně všední "nagoja obi" je dnes nejčastěji používaný typ obi, luxusnější nagoja obi už může být součástí poloformálního outfitu. Uzel obi – "musubi", se také zjednodušil a nejčastěji vídaným stylem je "taiko musubi" – „bubnový uzel“. "Cuke obi" – předvázaná obi, také získávají na popularitě.

Ženská obi.

Široká ženská obi se při nošení skládají přibližně na půl a to v rozmezí 15–20 cm. Je považováno za elegantní když je šířka obi v harmonii s proporcemi nositelky. Ideálně by to měla být asi 1/10 její výšky. Plná šířka obi je vidět pouze na dekorativním uzlu – "musubi".  Ženská obi se vážou do dekorativního uzlu. Způsobů vázání jsou desítky a jejich použití záleží nejen na druhu obi, ale i na druhu kimona a dané příležitosti. Typů obi je mnoho a jejich použití se řídí nepsanými pravidly, podobně jako u kimona. Určitý typ obi se hodí k určitému typu kimona, svobodné ženy nosí jiné styly musubi než vdané ženy a podobně. Velmi často obi ovlivňuje formálnost celého outfitu: to znamená, že stejné kimono se může nosit při různých příležitostech v závislosti na použitém obi.

Typy ženských obi.

Darari obi.

(:だらり帯) je velmi dlouhé maru obi které nosí výhradně maiko. Darari obi má na konci obvykle "kamon" – znak majitele "okija". Darari obi může měřit až 6 metrů. Dříve jej nosily i mladé dívky, většinou dcery bohatších obchodníků. Existuje i varianta han-darari, tedy poloviční.

Fukuro obi.

(: 袋帯) je o stupeň níž ve formálnosti než maru obi a v podstatě nejformálnějším dnes používaným typem obi. Vyrábí se buď přeložením širokého kusu látky napůl a nebo sešitím dvou pruhů látky dohromady. Většinou, když je fukuro obi ušité z dvou kusů látky, je rubová strana z levnějšího materiálu a líc může být například z brokátu. Když vynecháme svatební šat, fukuro obi v podstatě nahradilo těžké maru obi při použití u příležitosti obřadů a oslav. Fukuro obi je často ušité tak, že části které nebudou při nošení vidět jsou z hladkého, tenčího a lehčího hedvábí. Fukuro obi bývá většinou 30 cm široké a 360–450 cm dlouhé. Při nošení je fukuro obi od maru obi nerozeznatelné. Rozeznáváme 3 typy fukuro obi: nejformálnější a nejdražší z nich je z brokátu se vzorem na obou stranách. Další typ má vzor na dvou třetinách – tzv. 60% fukuro obi, to je o něco lehčí a levnější než první typ. Třetí typ má vzor jen na těch částech, které jsou vidět při uvázání nejběžnějšího taiko musubi.

Fukuro Nagoja obi.

(: 袋名古屋帯) nebo také hassun Nagoja obi (:八寸名古屋帯, "osmipalcové Nagoja obi") je obi, které je sešité napůl až po tu část, kde začíná taiko musubi. Část, která se váže okolo těla, je přeložená v půli. Fukuro Nagoja obi je uzpůsobené k uvázání formálnější dvojvrstvé varianty taiko musubi, tzv. Nidžúdaiko musubi. Obvykle je dlouhé asi 360 cm.

Hakata obi.

(:博多帯, "obi z Hakaty") je nevypodšívané tkané obi ze silné příze se slabou vazbou.

Hoso obi.

(:細帯, "úzká šerpa") je společný název pro neformální obi poloviční šířky. Hoso obi bývá široké 15–20 cm a dlouhé asi 330 cm.

Hanhaba obi.

(:半幅帯 nebo 半巾帯, "poloviční obi") je nevypodšívkované neformální obi nošené s jukatou nebo každodenním kimonem. V současnosti jsou hanhaba obi velmi oblíbená. Pro použití s jukatou jsou populární oboustranná obi, která mohou být skládána a přetáčena různými způsoby pro vytvoření barevných efektů. Hanhaba obi je široké 15 cm a dlouhé 300 – 400 cm. Vázání je poměrně jednoduché a pro uvázání nepotřebujete žádné další stuhy ani polštářky. Uzly používané pro hanhaba obi jsou většinou zjednodušené verze bunko musubi. Protože je „přijatelnější“ experimentovat s neformálním obi, jsou často k vidění originální způsoby vázání s použitím ozdobných stuh a podobně.

Kobukuro obi.

(:小袋帯) je nevypodšívkované hoso obi jehož šířka je 15–20 cm a délka 300 cm

Hara-awase obi.

(:典雅帯 [tenga obi], 腹合わせ帯 [hara-awase obi]) nebo čúja obi (昼夜帯) je neformální obi jehož strany jsou různě barevné. Je často k vidění na obrazech z období Edo nebo Meidži, ale dnes už je poměrně vzácné. Čúja obi ("noc a den") má jednu stranu tmavou, jemně zdobenou a druhou, barevnější a slavnostnější. Tím pádem bylo možné nosit toto obi jak pro každodenní použití, tak i při slavnostech. Čúja obi je obvykle 30 cm široké a 350–400 cm dlouhé.

Heko obi.

(:兵児帯, "měkké obi") je velmi neformální obi vyrobené z jemné tenké látky často barvené technikou shibori. Tradičně je nosí děti a muži a byly doby, kdy bylo považováno za naprosto nevhodné, aby je nosily ženy. Dnes už i ženy nosí heko obi s neformálním kimonem nebo jukatou. Heko obi pro dospělého je standardní velikosti, tj. 20–30 cm široké a dlouhé asi 300 cm.

Hitoe obi.

(:単帯, "jednovrstvé obi") je vyrobeno z velmi pevné hedvábné látky a proto nepotřebuje ani podšívku ani další výztuhu. Jeden z materiálů tohoto typu se jmenuje Hakata ori. Hitoe obi se nejčastěji nosí ke každodennímu kimonu nebo jukatě. Je široké buď 15–20 cm (typ hanhaba obi) nebo 30 cm a dlouhé asi 400 cm.

Kjóbukuro obi.

(:京袋帯, "velké fukuro obi") bylo poprvé vyrobeno asi v roce 1970 v Nišdžinu v Kjótu. V použití leží mezi fukuro obi a Nogoja obi a může být použito pro vylepšení každodenního kimona. Kyobukuro obi vypadá stejně jako fukuro obi, ale je stejně dlouhé jako Nagoja obi. Stejně tak může být obráceno a a nošeno jako oboustranné obi. Kjokuburo obi je široké 30 cm a dlouhé 350 cm.

Maru obi.

(:丸帯 [maru-obi], "obi z jednoho kusu") je nejformálnější obi. Je vyrobeno z látky široké asi 68 cm, přeložené přes dvojitou podšívku a sešito. Maru obi byla nejoblíbenější v období Taišo a Meidži. Protože jsou velká a těžká, je složité s nimi zacházet. Proto je dnes nosí většinou jen gejši, maiko a podobně. Další použití maru obi je jako součást svatebního šatu. Maru obi je 30–35 cm široké a dlouhé 360–450 cm, je plně vzorované a velmi často vyšívané zlatými nebo stříbrnými nitěmi.

Nagoya obi.

(:名古屋帯) nebo, pro odlišení od fukuro Nagoja obi, kjúsun Nagoja obi (:九寸名古屋帯, "devítipalcové Nagoja obi") je dnes nejpoužívanějším obi. Nagoja obi je velmi snadno rozeznatelné podle typického vzhledu: jeden konec je sešit v půlce a druhý je v plné šířce. To usnadňuje jeho vázání. Nagoja obi může být plně vzorované. Obvykle je vázáno do stylu taiko musubi a mnoho Nagoja obi má vzor jen v těch částech, které jsou při nošení vidět. Nagoja obi je kratší než ostatní obi – asi 315–345 cm, ale šířka je stejná, 30 cm.  Nagoja obi je docela nové. Poprvé bylo vyrobeno švadlenou ve městě Nagoja okolo roku 1920. Toto nové, snadno používatelné obi si rychle získalo oblibu mezi gejšami v Tokiu, od kterých tento styl rychle převzaly ženy z bohatších vrstev, a začaly je nosit ke každodennímu oděvu. Formalita a zdobnost záleží i u Nagoja obi na použitém materiálu. Protože už původně bylo Nagoja obi určeno pro běžné nošení, nemůže být nikdy součástí formálního slavnostního oděvu, přesto však může být luxusní Nagoja obi z brokátu použito jako součást poloformálního oděvu.  S názvem Nagoja obi se lze setkat už i v dávnější historii. Tehdy se však podobalo šňůře.

Odori obi.

(:盆踊帯, "taneční obi") je obi nošené při tanečních vystoupeních. Odori obi má obvykle velký jednoduchý vzor vyvedený v metalických barvách, aby bylo snadno viditelné obecenstvem. Odori obi může být široké 10–30 cm a dlouhé 350–450 cm. Protože název odori obi není oficiální, může tak být nazváno jakékoliv obi určené pro taneční vystoupení.

Sakiori obi.

je obi tkané z příze vyrobené z tenkých pruhů starých látek. Sakiori obi je určeno pro domácí nošení. Sakiori je rozměrově stejné jako hanhaba obi a je naprosto neformální.

Tenga obi.

(:典雅帯, "zdobné obi") je formálnější verze hanhaba obi. Je o něco širší a z lepšího materiálu. Vzory obvykle zahrnují motivy přinášející štěstí a oslavy. Tenga obi je obvykle široké asi 20 cm a dlouhé 350–400 cm.

Doplňky ženského obi.

Obiage je šálu podobný kus látky, kterým se překrývá obimakura a který drží na místě vrchní část uzlu taiko musubi. V současnosti je zvykem, že svobodné ženy nechávají část obiage vykukovat vpředu zpod obi. Vdané ženy nechávají vykukovat menší část. Obiage může být považováno za spodní díl kimona a proto nechat ho vidět je lehce provokativní. Obidome je malý dekorativní doplněk upevňovaný na obidžime. Příliš často se nepoužívá.  Obi ita je zvláštní výztuha obi který je udržuje vyrovnané. Je vyrobeno z kartonu potaženého látkou a vkládá se mezi vrstvy obi při uvazování. Určitý typ obiita se uvazuje v pase ještě před uvázáním obi. Obidžime je šňůra dlouhá asi 150 cm, která se váže přes obi a skrz uzel a která zdvojnásobuje zdobnost. Může být buď tkaná, nebo sešitá z kusu látky. Obidžime může být ploché i kulaté. Na obou koncích bývají střapce, které mohou být vyrobeny z hedvábí, saténu, brokátu nebo viskózy. Kulatá obidžime jsou považována za slavnostnější než plochá.  Obimakura je malý polštářek, který udržuje tvar uzlu. Dnes nejpoužívanější uzel – taiko musubi, se váže pomocí prodlouženého typu obimakura.

Mužská obi.

Mužská obi jsou mnohem užší než ta ženská (maximálně 10 cm) a nosí se mnohem jednodušším způsobem. Obtočí se v pase a uvážou se vzadu jednoduchým uzlem.

Dětská obi.

Děti nosí kimono především na slavnosti Šiči go san, a to když děvčata dosáhnou věku 3 a 7 let a chlapci 5 let. Dětská kimona jsou velmi podobná těm pro dospělé a jejich části jsou v podstatě zmenšené verze běžných částí. Nejmenší děti nosí lehké obi podobné šálu.

Obi pro bojové sporty.

Mnohé japonské bojové sporty používají obi jako součást tréninkového oblečení. Tato obi jsou nejčastěji vyrobená z silné bavlny a jsou široká asi 5 cm. Obi pro bojové sporty se nejčastěji vážou uzlem koma musubi; pokud je součástí tréninkového oblečení hakama, váže se obi jiným způsobem.  V mnoha bojových sportech značí barva obi stupeň schopností nositele. Začátečníci obvykle nosí bílé obi, pokročilí černé a mistři červené a bílé obi. Pokud je součástí oblečení hakama, nemá barva obi žádný význam.

Uzly (musubi).

Uzel obi se nazývá musubi (:結び, むすび, doslovně uzel). V současnosti už uzel obi neslouží k udržení obi na místě, ale je to především velmi dekorativní část vzadu. Uzel samotný je často podporován dalšími doplňky: podložky, šály a šňůry. Při vázání obi, obzvlášť bez asistence, je nezbytné použití dalších pomocných stuh. Existují stovky uzlů, které velmi často představují květiny nebo zvířata. Jako všechny ostatní aspekty kimona, jsou i pro zvolení správného uzlu nepsaná pravidla. Obecně platí, že čím složitější a výraznější uzly jsou pro mladé svobodné ženy při slavnostních příležitostech, tím decentnější uzly jsou pro vdané a starší ženy při různých obřadech.  V dávných dobách se věřilo, že uzel obi odhání zlé duchy.  Mnohé uzly mají název s dvojsmyslem.

Typy uzlů.

Existuje i verze darari musubi s poloviční délkou, tzv. "handara musubi". Podle zvyku tento uzel nosí minarai (učednice do stavu maiko) a maiko při určitých tancích.  Dnes je název taiko musubi nejčastěji spojován s bubnem taiko, ale původ tohoto jména s ním vůbec nesouvisí. Uzel byl vytvořen v době slavnostního otevření mostu Taikobaši v Tokiu v roce 1823. Některé gejši se této slavnosti zúčastnily s tímto novým neobvykle uvázaným obi, které připomínalo hrací kartu (ičimai karuta). Taiko musubi byl variací uzlu, který v té době používali muži. Protože gejši v té době určovaly módu, tento styl vázáni uzlu velmi rychle převzaly další ženy. Společně s vytvořením taiko musubi se zavedlo i používání doplňků obiage, obidžime a obimakura. Tyto doplňky jsou i dnes součástí většiny kimon.

Obi (: 帯, おび, doslova "šerpa", "pás") je „pás“ k tradičním japonským oděvům, keikogi – oděvu nošeném při bojových sportech a součást kimona.  Obi pro mužská kimona je spíš úzké, nanejvýš 10 cm, zatím co obi pro ženská kimona může být až 30 cm široké a delší než 4 metry. V dnešní době už obi neslouží jen k tomu, aby kimono drželo pohromadě, k tomu jsou používány různé další stuhy a pásy, které jsou skryty pod obi samotným. I obi potřebuje při vázání další šňůry a výztuhy.  Rozeznáváme mnoho druhů obi, z nichž většina je pro ženy: široká obi z brokátu a úzká, jednodušší obi pro každodenní nošení a podobně. Nejpřepychovější a nejbarevnější jsou obi pro mladé ženy.  Moderní ženská obi jsou velmi výrazným doplňkem, někdy jsou dokonce mnohem výraznější než kimono samotné. Cena luxusního formálního obi může velmi snadno přesáhnout cenu všech ostatních částí kimona dohromady. Obi se rozlišují podle vzoru, formálnosti, materiálu a použití.

An is a sash for traditional Japanese dress, "keikogi" (uniforms for Japanese martial arts), and part of "kimono" outfits. The "obi" for men's kimono is rather narrow, wide at most, but a woman's formal "obi" can be wide and more than long. Nowadays, a woman's wide and decorative "obi" does not keep the "kimono" closed; this is done by different undersashes and ribbons worn underneath the "obi". The "obi" itself often requires the use of stiffeners and ribbons for definition of shape and decoration.  There are many types of "obi", most for women: wide "obi" made of brocade and narrower, simpler "obi" for everyday wear. The fanciest and most colourful "obi" are for young unmarried women. The contemporary women's "obi" is a very conspicuous accessory, sometimes even more so than the "kimono" robe itself. A fine formal "obi" might cost more than the rest of the entire outfit.  "Obi" are categorised by their design, formality, material, and use. Informal "obi" are narrower and shorter.


Základní informace.

Po roce 1848 se v Royal Society zrodila myšlenka uspořádat ve Velké Británii mezinárodní výstavu, která by zahrnovala různé oblasti tehdejšího života – hospodářství, techniku a také kulturu. Princ Albert jako prezident Royal Society vzal myšlenku za svou a rozhodl se zrealizovat ji za každou cenu. Britská veřejnost se postavila proti tomuto záměru, ale Dolní sněmovna projekt schválila. I přes pokračující a usilovné spory s tehdejším tiskem bylo dosaženo cíle a v Hyde Parku byl vybudován výstavní Křišťálový palác. 1. května 1851 byla výstava zahájena a sešlo se na ní více jak 14 000 vystavovatelů, z nichž polovina pocházela ze zahraničí. Návštěvnost byla ohromující a tisk začal výstavu konečně vychvalovat. Tak se princ Albert, poprvé a naposledy ve svém životě, stal ve Velké Británii obdivovanou a lidem oblíbenou osobou. Zisk z výstavy byl použit na vybudování akademie věd, pozdějšího Victoria and Albert Museum a hudební a výtvarné akademie. Všechna příkoří a problémy, které tomuto úspěchu předcházely, se ale odrazily na Albertově stále se zhoršujícím zdravotním stavu. Zhoršily se jeho revmatické potíže, trpěl nadváhou, omezil výlety do přírody a jeho depresivní stavy byly stále hlubší.  Světovou výstavu organizoval výbor v čele s princem Albertem, s pány Henry Colem, Francisem Henrym, Sirem Charlesem Dilkem a dalšími členy Královské společnosti jakožto oslavu moderních průmyslových technologií a designu. Byla také britskou odpovědí na úspěšnou Francouzskou průmyslovou výstavu 1844.  Hlavní výstavní stavbu, přezdívanou Křišťálový palác, navrhl architekt Joseph Paxton a tvořila ji litinová kostra vyplněná sklem, což bylo v tehdejší době něco mimořádného a stalo se vzorem pro množství dalších staveb.  Výstavu navštívilo šest milionů lidí - což odpovídá jedné třetině celkového počtu obyvatel Británie v té době. Světová výstava měla zisk ve výši 186.000 liber, které byly použity k založení Victoria and Albert Museum a Natural History Museum, které byly postaveny v oblasti přezdívané "Albertopolis", poblíž Imperial Institute. Zbývající peníze byly použity na založení vzdělávacího grantu a stipendia pro průmyslový výzkum, který funguje dones.  Světová výstava byla vynikající příležitostí pro reportážní fotografy, kteří zvlášť podrobně dokumentovali zejména pavilony a významné hosty.

Významné exponáty a vystavovatelé.

Exponáty pocházely nejen z celé Velké Británie, ale také z jejích imperiálních kolonií, jako byly Austrálie, Indie a Nový Zéland i z dalších zemí, jako je Dánsko, Francie a Švýcarsko. Celkem bylo 13.000 exponátů jako například tkalcovský stav Josepha Jacquarda, kuchyňské spotřebiče, poprvé byly představeny stereofotografie, dále výrobky z oceli nebo sklízecí stroj, který byl poslán ze Spojených států. Fotograf a průkopník John Dillwyn Llewelyn ohromil svými „instantními“ fotografiemi, zaznamenávajícími vlny na vodní hladině, lidi v pohybu, mraky a příboj tříštící se o pobřeží, kouř vycházející z lodního komína apod. Několik daguerotypií na výstavě pořídil francouzský baron Jean-Baptiste Louis Gros

Vstupné.

Vstupné do Crystal Palace se lišilo podle data navštívení. Cena za denní vstupenku se pohybovala od 3 guineí, přes jednu libru, pět šilinků, až klesla na jeden šilink.

Světová výstava 1851, Great Exhibition of the Works of Industry of all Nations, Crystal Palace Exhibition nebo Great Exhibition byla velká mezinárodní výstava průmyslu a kultury jednotlivých zemí. Konala se od 1. května do 15. října roku 1851 v Londýně.  Byla to první z řady světových výstav Expo v oborech kultura a průmysl, které se v 19. století staly velmi populární. Organizoval ji Henry Cole a princ Albert Sasko-Kobursko-Gothajský. Výstavy se zúčastnili například Charles Darwin, členové bývalé francouzské královské rodiny Bourbonů a spisovatelky Charlotte Brontëová a George Eliot.

The Great Exhibition of the Works of Industry of All Nations or The Great Exhibition (sometimes referred to as the Crystal Palace Exhibition in reference to the temporary structure in which it was held), an international exhibition, took place in Hyde Park, London, from 1 May to 15 October 1851. It was the first in a series of World's Fairs, exhibitions of culture and industry that became popular in the 19th century. The Great Exhibition was organised by Henry Cole and by Prince Albert, husband of the reigning monarch of the United Kingdom, Queen Victoria. Famous people of the time attended, including Charles Darwin, Karl Marx, Samuel Colt, members of the Orléanist Royal Family and the writers Charlotte Brontë, Charles Dickens, Lewis Carroll, George Eliot, Alfred Tennyson and William Makepeace Thackeray. The opening music, under the superintendence of William Sterndale Bennett was directed by Sir George Smart.


Historie.

Klub byl založen v roce 1900 studenty z vysoké školy Saint-Servais v Lutychu, přestože se někdy chybně uvádí jako rok založení 1898. Inspirací byl studentům tehdy populární pařížský klub Standard de Paris.  Největšího úspěchu dosáhl klub v roce 1982, kdy se dostal do finále Poháru vítězů pohárů, kde ovšem prohrál s Barcelonou. K této události se však váže také největší skandál v historii klubu, kdy se ukázalo, že někteří hráči a trenéři Standardu údajně ovlivňovali jiné belgické kluby, aby nehrály ve vzájemných ligových zápasech naplno a aby tak Standard mohl hrát finále bez zraněných hráčů. Klub dostal velkou pokutu a aby ji mohl zaplatit, byl nucen prodat své nejlepší hráče.  Klub tak na nějakou dobu přestal být úspěšný, nicméně zůstal populární po celé Belgii, dokonce i ve Flandrech. Teprve nedávno se klub dostal opět na výsluní. V sezóně 2005/06 skončil Standard v belgické lize druhý a zajistil si tak místo v předkole dalšího ročníku Ligy mistrů.  20. dubna 2008 získal Standard první belgický titul po 25 letech, když navíc držel sérii neporazitelnosti dlouhou 31 zápasů. Klub porazil svého úhlavního rivala Anderlecht v rozhodujícím zápase, když dvě branky vstřelil Dieumerci Mbokani, který hrál předchozí sezónu právě v Anderlechtu. Největší hvězdou týmu sestaveného z mladých hráčů byl Marouane Fellaini, který po sezóně přestoupil do Evertonu za 20 milionů Eur. Standard zároveň dostal další možnost hrát předkolo Ligy mistrů.  Standard potvrdil současné výsadní postavení v belgickém fotbale i v následující sezóně, kdy opět získal mistrovský titul, druhý v řadě. Ten získal až v dodatečném dvojzápase s Anderlechtem po výsledcích 1:1 a 1:0. Zápasy byly velmi opatrné, jelikož se nehrálo jen o mistrovský titul, ale také o účast v základní skupině dalšího ročníku Ligy mistrů, která je spojena s velkým finančním bonusem od UEFA.

Úspěchy.

Domácí.

1. belgická liga  Belgický fotbalový pohár  Belgický ligový pohár  Belgický superpohár

Mezinárodní.

Pohár vítězů pohárů  PMEZ

Royal Standard de Liège, běžně nazývaný Standard Liège (česky Standard Lutych), je belgický fotbalový klub z města Lutych. Je jedním z nejúspěšnějších belgických klubů, získal 10 belgických titulů, naposledy v sezónách 2007/08 a 2008/09. Kromě toho vyhrál klub také 8x belgický pohár a v sezóně 1981/82 se dostal do finále Poháru vítězů pohárů, kde prohrál 2:1 s FC Barcelona.

Royal Standard de Liège, commonly referred to as Standard Liège (; ; ), is a Belgian professional football club based in the city of Liège. They are one of the most successful clubs in Belgium, having won the Belgian league on ten occasions, most recently in 2007–08 and 2008–09. They have been in the top flight without interruption since 1921, longer than any other Belgian side. They have also won eight Belgian Cups, and in 1981–82 they reached the final of the European Cup Winners' Cup, which they lost 2–1 against Barcelona.  Standard players are nicknamed "les Rouches" because of their red jerseys. The French word for red, "rouge", when pronounced with a Liège accent, sounds like "rouche".


Účel.

Nutnost existence jediné instance se objevuje například tam, kde potřebujeme, aby se nějaké objekty pohybovaly jen ve vymezeném prostředí – hráči fotbalu hrající na jednom hřišti. Třída definující hřiště vytváří svou instanci jako jedináček. Dalším příkladem mohou být dialogová okna nebo ovladače zařízení. Známým příkladem ze světa Windows je schránka, která může existovat jen jednou, aby se nám data získaná v jedné aplikaci neztratila někde po cestě do druhé aplikace.

Základní implementace.

Implementace jedináčka mají společný soukromý konstruktor, který zaručí, že nedojde k vytvoření další instance. „Požadovaná instance se vytvoří uvnitř třídy a její odkaz se uloží do statického atributu. Jednotlivé varianty implementace se pak odlišují tím, kdy a jak se objekt konstruuje a jak jej mohou ti ostatní získat“.

Implementace v jazyce Java.

public class Singleton {  Ukázka kódu z "Java - návrhový vzor Singleton"  Druhá možnost implementace vzoru je následující:  public class Singleton {  V tomto případě nemusíme zjišťovat, zda je proměnná inicializovaná - kód je přehlednější a vláknově bezpečný.

Implementace v jazyce C# (thread safe).

class Singleton {  class Program {

Implementace v jazyce C++.

class Singleton { private: public:

Implementace v jazyce PHP.

class Singleton  "Ukázka kódu v jazyce PHP"

Nevýhody.

Při využívání vícevláknových aplikací se může stát, že první vlákno požádá o vytvoření jedináčka. Mikroprocesor přepne na druhé vlákno, kde ještě není jedináček vytvořen a je spuštěn proces tvorby jedináčka. Poté je přepnuto na první vlákno, kde byl jedináček započat a je dokončen. Už není jedináček, ale má sourozence. Tomu by se dalo vyhnout synchronizováním tovární metody. Synchronizovat celou metodu je poměrně drahá operace (synchronizovaná metoda se volá vždy při získání instance). Řešení můžeme optimalizovat (v případě, že používáme Javu 5 a vyšší) pomocí definování odkazu na jedináčka jako volatile a synchronizováním bloku kódu, starající se tvorbu jedináčka. public class Singleton {  "Řešení problému vícevláknových aplikací v Javě 5"  Další problém nastává u serializovatelnosti jedináčka. Kdybychom chtěli načítat jedináčka uloženého ze streamu, například souboru, musíme zkontrolovat, jestli již nějaký takový jedináček neexistuje (Java poskytuje metodu, kterou je tato funkcionalita podpořena, jedná se o readSolve(), tato metoda vrací odkaz na aktuálního (původního) jedináčka, ale umožňuje ho například doplnit o novinky jedináčka ze streamu).

Singleton (česky "jedináček" nebo také "unikát") je název pro návrhový vzor, používaný při programování. Využijeme ho, když je potřeba, aby v celém programu existovala pouze jedna instance určité třídy. Návrhový vzor také poskytne globální přístupový bod k instanci. Singleton je také často využíván jako součást jiných návrhových vzorů jako jsou například Flyweight nebo Facade.

In software engineering, the singleton pattern is a software design pattern that restricts the instantiation of a class to one "single" instance. This is useful when exactly one object is needed to coordinate actions across the system. The term comes from the mathematical concept of a singleton.  Critics consider the singleton to be an anti-pattern in that it is frequently used in scenarios where it is not beneficial, introduces unnecessary restrictions in situations where a sole instance of a class is not actually required, and introduces global state into an application.


Životopis před nástupem na trůn.

Vasilij Ivanovič Šujskij byl synem knížete Ivana Andrejeviče Šujského. Byl bojarem a hlavou moskevské soudní komory (od roku 1584; účastnil se s velkým ozbrojeným oddílem ve válečných taženích v letech 1574, 1576, 1577 a 1579; vojvoda "Velkého pluku" (termín používaný v té době pro hlavní vojenské síly ve válečném tažení) ve válečné výpravě na Serpuchov v létě roku 1581, ve válečné výpravě na Novgorod v červenci roku 1582 (po boku bratra Andreje Ivanoviče Šujského) a v tažení na Serpuchov v dubnu roku 1583; vévoda smolenský v letech 1585 - 1587.  V době pronásledování Šujských Borisem Godunovem byl od roku 1587 ve vyhnanství v Galiči v Kostromské oblasti. V roce 1591 Godunov, neshledávaje Šujské nebezpečnými, dovoluje jim návrat do Moskvy; od té doby byli Šujští k němu zcela loajální.  V roce 1591 vedl Vasilij Šujskij vyšetřování případu smrti careviče Dimitrije. Pod přísným dohledem Borise Godunova uvedl jako příčinu smrti sebevraždu. V tomto roce je znovu uveden do bojarské rady, poté byl vojvodou novgorodským, prvním vojvodou pluku pravé ruky v armádě Mstislavského v krymském tažení na Serpuchov v roce 1598.  Od ledna roku 1605 byl jmenován vojvodou pravé ruky v tažení proti Lžidimitrijovi a v bitvě u Dobrinič nad ním zvítězil. Přesto však nestál o Godunovovo vítězství a nečinností umožnil samozvanci (= Lžidimitrijovi) nabrat sílu.  Po Godunovově pádu se pokoušel o převrat, byl však uvězněn a spolu s bratry poslán do vyhnanství. Lžidimitrij však potřeboval podporu mezi bojary a koncem roku 1605 se Šujští opět vrátili do Moskvy.  Za lidového povstání byl Lžidimitrij 17. května roku 1606 zavražděn a 19. května skupina přívrženců prohlásila Vasilije Šujského za cara. Byl korunován 1. června novgorodským metropolitou Isidorem. Počátkem července Šujského vláda oznámila, že Boris Godunov je vrahem careviče Dmitrije.

Vláda.

Nástup Šujského k vládě posílil boj mezi bojary a mezi šlechtou z jihu a v hlavní městě. To vedlo k povstání pod vedením I. Bolotnikova. V boji s ním Šujskij navrhl program konsolidace všech vrstev feudální třídy, respektuje jejich zájmy ohledně stran rolnictví, nevolnictví, agrární politiky i financí.  Jednotlivé ústupky v zákonodárství stran nevolníků byly zaměřeny na rozkol tábora povstalců. Stmelení třídy feudálů na jaře roku 1607 a podpora silných povolžských měst a severu dovolily Šujskému v říjnu roku 1607 povstání rozdrtit. Avšak již v srpnu 1607 začala nová etapa polské intervence do Ruska (Lžidimitrij II.). Po porážce u Bolchova 1. května 1608 byla vláda Šujského omezena na Moskvu. Ke konci roku 1608 mnohé kraje země byly pod panstvím Lžidimitrije II. V únoru 1609 Šujského vláda uzavřela smlouvu se Švédskem, kterou za nájem švédských vojsk postoupila Švédsku část ruského teritoria.  Koncem roku 1608 propuklo živelné lidové povstání proti polské intervenci, do čela kterého se dokázala vláda Šujského (zastoupená velitelem rusko-švédské armády knížetem Michailem Vasiljevičem Skopinem-Šujským) postavit teprve koncem zimy roku 1609. V březnu roku 1610 Moskva a velká část země byly osvobozeny. Mezitím však, již v září 1609 začala nová polská intervence a porážka vojsk Dmitrije Ivanoviče Šujského u Klušina armádou Zikmunda III. 24. června 1610 a povstání v Moskvě vedly k pádu Šujského: 27. července 1610 byl částí bojarů svržen z trůnu a násilně zavřen do kláštera, přičemž odmítl složit řeholní slib. V září 1610 byl vydán (ne jako mnich, ale ve světském oděvu) polskému hejtmanu Cholkevskému, který ho spolu s jeho bratry Dmitrijem a Ivanem odvezl do Smolenska a později do Polska. Ve Varšavě car a jeho bratří byly předvedeni jako zajatci králi Zikmundovi III. a odsouzeni k vyhnanství v Polsku.  Bývalý car zemřel v Gostyninu v Mazovském vojvodství v Polsku, 130 km od Varšavy, za několik dní po něm tam zemřel i jeho bratr Dimitrij. Třetí bratr, Ivan Ivanovič Šujskij, se nakonec vrátil do Ruska.

Vasilij Šujskij (rusky Васи́лий Шу́йский), (1552 — 12. září 1612) — ruský car v letech 1606 až 1610. Pocházel z bojarského rodu Šujských.

Vasili IV (, "Vasiliy Ivanovich Shuisky", 22 September 155212 September 1612), also called Basil IV, was Tsar of Russia between 1606 and 1610 after the murder of False Dmitriy I. His reign fell during the Time of Troubles. He was the only member of House of Shuysky to become Tsar and the last member of the Rurikid dynasty to rule until the end of monarchy.


Historie.

Předchůdce dnešní Wisły Kraków byl fotbalový klub založený na podzim roku 1906 studenty 2. praktické školy pod vedením Józefa Szkolnikowského, který zároveň plnil roli kapitána. Tým hrál zápasy v modrých dresech a vešel tak ve známost jako "Modří". V roce 1907 se klub spojil s dalším krakovským klubem, hrajícím v červených dresech a známým jako "Červení". Oficiální barvou klubu se tak stala červená a klub začal používat jméno Wisła, celým jménem tehdy Towarzystwo Sportowe Wisła (česky Sportovní Společnost Wisła). Tým nastupoval v červených dresech s dvěma modrými hvězdami na počest toho, že klub vznikl sloučením dvou jiných klubů. V roce 1911 byly modré hvězdy nahrazeny jednou bílou hvězdou umístěnou na levé části dresu. V roce 1936 byl stanoven oficiální znak klubu sestávající z bílé hvězdy na červeném štítu s modrou stuhou na počest dvou zakládajících klubů.  V roce 1949 se klub přejmenoval na Gwardia Kraków, později v roce 1956 na GTS Wisła Kraków. Toto jméno nosil klub až do roku 1990, kdy se vrátil zpět k původnímu jménu: TS Wisla Kraków. Koncem devadesátých let pak klub zatím naposledy změnil jméno na Wisła Kraków SA (někdy Wisła Kraków SSA) v souvislosti se změnou ekonomického stavu klubu.  Klub měl úspěšná i neúspěšná období, dokázal vyhrát ligu i třikrát sestoupit do druhé ligy. Od roku 1998, kdy klub koupila společnost Tele-Fonika, je Wisła daleko nejúspěšnějším polským fotbalovým klubem, když v posledních 12 sezónách získala sedm mistrovských titulů a skončila třikrát druhá.  Na mezinárodní scéně se Wisła účastnila všech tří evropských pohárových soutěží. Největšího úspěchu dosáhla v sezóně 1978/79, kdy se dostala do čtvrtfinále Evropského poháru, kde vypadla s Malmö FF celkovým skóre 3:5 po dvou zápasech. V současné době byl klub blízko postupu do základní skupiny Ligy mistrů v sezóně 2005/06, když vypadla až za kontroverzních okolností v prodloužení rozhodujícího zápasu s řeckým Panathinaikosem. Wisła se jako polský mistr bude účastnit také příští sezóny Ligy mistrů, kde do soutěže zasáhne ve druhém předkole.

Rivalita.

Svatá válka.

Termín Svatá Válka se vztahuje k intenzivní rivalitě mezi dvěma kluby z Krakówa, Wisłou a Cracovií. Počátek této rivality se datuje už do roku 1906, kdy byly oba nejstarší polské kluby založeny. Termín byl zprvu užívaný k popisu rivality mezi krakówskými židovskými kluby Makkabi a Jutrzenka. Později obránce Jutrzenky přestoupil do Cracovie a použil termín k popisu derby s Wisłou. Fráze získala velkou popularitu mezi fanoušky obou klubů. V roce 2006 se odehrál zápas mezi Wisłou a Cracovií na oslavu stého výročí založení obou klubů. Na zápas dohlíželo téměř tisíc policistů ozbrojených vodními děly, dále několik helikoptér a policejních psů.

Polské derby.

Zápas mezi Wisłou a Legií Varšava je nejčastěji označován za největší rivalitu v polském klubovém fotbale. Jde o zápasy mezi nejúspěšnějšími kluby v Polsku v posledních letech a k jejich výbušnosti přispívá také rivalita mezi největšími polskými městy Krakówem a Varšavou.

Stadion.

Stadion Wisły byl postaven v roce 1953 a v současnosti má kapacitu 32 500 míst. Stadion byl vybrán jako náhradní stadion pro Mistrovství Evropy ve fotbale 2012, které se bude konat v Polsku a na Ukrajině. Rekord v návštěvnosti stadionu drží zápas Wisły s Celticem Glasgow z 29. září 1976, který sledovalo 45 000 diváků. Wisła zvítězila 2:0. Wisła je na svém stadionu velmi těžkým soupeřem k poražení a drží celoevropský rekord v domácích zápasech bez porážky. Série 73 zápasů začala na podzim 2001 a skončila 11. listopadu 2006, kdy Wisłu porazil GKS Bełchatów 4:2.  (V roce 1951 Wisła skončila první v lize, ale mistrovský titul byl udělen vítězi poháru, kterým se stal Ruch Chorzów)

Česká stopa.

Wisłu vedlo v historii několik českých trenérů - František Koželuh (1929-1934), Otakar Škvain-Mazal, Josef Kuchynka (1948-1950 a 1958-1959), Karel Finek (1960-1961), Karel Kolský (1963-1964) a naposledy Verner Lička (2005). Za klub také hrál český fotbalista Tomáš Jirsák (2007-2012). V letech 2015-2018 působil pod Wawelem útočník Zdeněk Ondrášek.

Soupiska.

20. srpen 2018"

Wisla Krakov (polsky Wisła Kraków) je polský fotbalový klub z města Krakov. V posledních letech je nejúspěšnějším polským fotbalovým klubem. Ve své historii vyhrál 13 polských mistrovských titulů, z toho sedm od roku 1999.

Wisła Kraków () is a Polish football club based in Kraków. Wisła play in the Ekstraklasa, the top level of the Polish football league system. Wisła is one of the oldest and most successful Polish football clubs. It ranks third in the number of national titles won (13), behind Górnik Zabrze and Ruch Chorzów (14), and second in all-time victories. Wisła was founded in 1906 under the name TS Wisła (Polish Towarzystwo Sportowe Wisła).  The club's coat of arms is a white star on a red background crossed by a blue ribbon.  Wisła Kraków has been one of the most successful Polish football clubs in recent years, winning eight league championships since 1999. Along with league titles, Wisła also won the Polish Cup on four occasions. Wisła also enjoyed some success in European competitions in the 1970s, reaching the quarter-finals in the 1978–79 European Cup and winning the UEFA Intertoto Cup in 1969, 1970 and 1973.


Definování pórovitosti.

Pojmem pórovitost se rozumí:  Pórovitost v bodě x je definována vztahem: formula_1  K vyjádření velikosti pórového prostoru se někdy užívá jiná charakteristika – číslo pórovitosti (e) definované jako poměr objemu pórů V k objemu zrn horniny V: formula_2

Druhy pórovitostí.

Rozlišujeme tyto základní druhy: a různé druhy efektivní pórovitosti (podíl pórového prostoru, efektivního z určitého přijatého hlediska, na celkovém objemu horniny.) Jelikož efektivnost závisí od uplatněného hlediska, je zapotřebí vždy blíže specifikovat, z jakého hlediska se efektivnost posuzuje. Proto se rozlišuje celá řada kategorií efektivní pórovitostí: dynamická efektivní pórovitost, výtoková efektivní pórovitost, odtoková efektivní pórovitost, průtoková efektivní pórovitost, statická užitečná kapacita, dynamická užitečná kapacita, migrační pórovitost, kinematická pórovitost.  Tam, kde se uvádí pouze hodnota označená jako efektivní pórovitost bez bližší specifikace kategorie efektivní pórovitosti, je třeba pro správnou interpretaci uvést způsob, jakým byla efektivní pórovitost stanovena, což identifikuje i její fyzikální význam. V praxi se často termínem efektivní pórovitost označuje otevřená pórovitost nebo koeficient účinnosti filtračního průřezu, což je poměr celkového průřezu pórů, kterými proudí kapalina, k celkovému filtračnímu průřezu, tj. poměr průřezu aktivních pórů k součtu průřezu zrn horniny.

Efektivní pórovitosti.

1. efektivní pórovitost dynamická - podíl pórového prostoru, který se může podílet na pohybu kapaliny při uvažovaných hydraulických gradientech, k celkovému objemu horniny i s póry. Je funkcí hydraulického gradientu a není proto konstantní. Lze ji určovat např. centrifugováním při specifikovaných parametrech odstřeďování. 2. efektivní pórovitost odtoková - podíl objemu pórů vysušených při snížení volné hladiny v přírodních (terénních) podmínkách na celkovém objemu horniny i s póry. Když zanedbáme stlačitelnost zvodněného systému, rovná se poměru objemu vody odvedené z horniny k objemu horniny považované v daných podmínkách za odvodněnou. Představuje poměr vertikální složky rychlosti filtrace na volné hladině k rychlosti poklesu této hladiny. Je funkcí času a režimu odvodňování (roste s rychlostí odvodňování, s hloubkou hladiny a s délkou čerpání) 3. efektivní pórovitost průtoková - podíl pórového prostoru, kterým proudí kapalina s objemovým průtokem Q v průtočném průřezu A, na celkovém objemu horniny i s póry.Je určená vztahem: formula_3 kde: 4. efektivní pórovitost výtoková - podíl objemu pórů, odvodnitelných volným gravitačním výtokem ze vzorku horniny, na celkovém objemu vzorku horniny. Teoreticky je pro stejné teplotní a vlhkostní podmínky a pro nekonečný čas výtoku fyzikální konstantou horniny. V praxi jsou však naměřené hodnoty výtokové efektivní pórovitosti ovlivněné režimem odvodnění, způsobem měření apod. Odpovídá většinou laboratorně stanovené vododajnosti (specific yield). Často se označuje nejednoznačným termínem aktivní pórovitost nebo účinná pórovitost 5. drenážní pórovitost - někdy zvaná volná storativita nebo volná zásobnost. Označení S. Odpovídá poměrnému objemu vody, který drenuje z jednotkového objemu pórového prostředí při jednotkovém poklesu tlakové výšky. Typické hodnoty drenážní pórovitosti se pohybují v intervalu 0,01 – 0,40. Jsou podstatně vyšší než hodnoty specifické storativity. To je dáno tím, že zde dochází k drenáži pórů a ne jen ke změně objemu vody.

Pórovitost nebo poréznost je vlastnost pevných nebo polotuhých materiálů, které obsahují množství drobných a rovnoměrně rozložených dutin či otvorů nejrůznějšího tvaru a původu. Pórovitost snižuje specifickou hmotnost materiálu, zvyšuje jeho izolační a další schopnosti, například nasákavost. Je prakticky významná u stavebních materiálů, u zemědělských půd a řada hydraulických vlastností horninového prostředí bývá často také funkcí různých druhů pórovitosti.

Porosity or void fraction is a measure of the void (i.e. "empty") spaces in a material, and is a fraction of the volume of voids over the total volume, between 0 and 1, or as a percentage between 0% and 100%. Strictly speaking, some tests measure the "accessible void", the total amount of void space accessible from the surface (cf. closed-cell foam).  There are many ways to test porosity in a substance or part, such as industrial CT scanning.  The term porosity is used in multiple fields including pharmaceutics, ceramics, metallurgy, materials, manufacturing, hydrology, earth sciences, soil mechanics and engineering.


Starověké využití.

Jako první začali obléhací věže používat Asyřané a to v 9. století př. n. l. Asyřané si obléhacích věží velice vážili a brzy se staly jejich nejsilnější zbraní používanou při obléhání. Věže byly několikaposchoďové, měly čtyři kola a otočnou věž na vrcholu. Častým jevem u těchto věží byla beranidla, která byla umístěna v nižších částech věže. Pro plné využití věže bylo zapotřebí mnoho vojáků. Lučištníci byli na obléhací věži nepostradatelní, což dosvědčují četné střílny. Posádku tvořili různí vojáci, např: muži, kteří hasili případné požáry, muži, kteří obsluhovali berany. Dále museli být přítomni muži zajišťující pohyb věže k hradbám (někdy byla k těmto účelům použita zvířata). Samozřejmostí bylo krytí věže kůží či kovem. Nedochoval se žádný záznam o velikosti asyrských věží, ale většina odborníků se shoduje na výšce mezi 8 až 12 metry. Obléhací věže byly často kombinovány s obléhacími rampami, po kterých byly přesouvány k hradbám. Po zničení Asyrské říše se vývoj obléhacích technik úplně zastavil a to až ke konci 5. století př. n. l. Ti, kdo se zasadili o rozvoj obléhacích strojů, byli Řekové pocházející ze Sicílie. Avšak Řekové se zaměřili spíše na rozvoj mechanické artilérie, než na obléhací věže. Ty se sice staly součástí obléhacího zařízení, ale neměly zdaleka takové pole působnosti jako u Asyřanů. Řecké obléhací techniky později převzali Makedonci, kteří uplatňovali věže při mnoha příležitostech. V tomto ohledu se stalo přímo legendární obléhaní ostrova Rhodos (305 – 304 př. n. l.). Démétrios I. Poliorkétés zde oblehl již zmíněný ostrov, protože válčil s Ptolemaiem I. (Rhodos byl Ptolemaiovým spojencem). Démétrios při tomto obléhání spoléhal skoro výhradně na obléhací věže. Nejdříve se pokusil vniknout do města od moře, přičemž spojil lodě, na kterých byly obléhací věže. Rozpoutal se lítý boj, ale Démétrios se nakonec musel dát na ústup. Poté byl podniknut pozemní útok, který však také nevyšel. Démétrios se tedy rozhodl postavit tu nejsilnější obléhací věž, kterou kdy svět viděl. Věž dostala název Helepolis (uchvatitelka měst) a jednalo se vskutku o monstrum. Tato věž měřila 43 metrů a její základna činila 430 m². Ve spodní části byl umístěn hnací systém, jenž za pomocí vratidla obsluhovaného 200 muži otáčel osmi koly. Věž měla velkou spoustu pater, ve kterých byla umístěna artilerie. Samotná věž byla chráněna železnými pláty. Démétriovi se podařilo s touto věží strhnout hlavní hradbu a i když bylo obléhání nakonec neúspěšné, představuje tato věž vrchol, na který se již nikomu nepodařilo dosáhnout. Římané, kteří převzali umění obléhání od Řeků, si obléhací věže také oblíbili. Římané čerpali z asyrských obléhacích technik, přičemž na ně udělala velký dojem kombinace rampy a obléhací věže. Rampy byly většinou stavěny ze zeminy, byly vyztuženy dřevem a v některých případech se na ně umisťovaly železné desky (obléhání Masady).

Středověké a pozdější využití.

Byzantská říše používala své obléhací věže s velkým efektem proti nepřátelským opevněním. Nepřátelé této říše se však rychle naučili stavět své vlastní obléhací věže. Již v roce 626 je neúspěšně použili Avaři při obléhání Konstantinopole. V raném středověku byl nedostatek zkušených inženýrů, kteří by byli schopni sestrojit účinnou artilérii, takže byly ve velké míře používány žebříky, beranidla a obléhací věže. Výška těchto věží nebyla nijak specifikována, protože záleželo na výšce hradeb (věže byly sestavovány až na místě). Věž byla postavena ze dřeva a stejně jako ve starověku byla chráněna buď kůží nebo kovem. Samozřejmostí bylo beranidlo v nižším patře, ale na rozdíl od starověku nebyly tyto věže většinou vybaveny mechanickou artilérií. Častou praxí bylo stavění ramp. I když se postupem času začalo ve středověku využívat přesných katapultů, neztratila obléhací věž na významu. Nejvíce se obléhacích věží využívalo ve vrcholném středověku. Tyto věže se vyznačovaly zlepšenou konstrukcí a větší odolnosti než jejich raně středověké předchůdkyně. Obléhací věže byly taženy lidmi, zvířaty a nebo bylo dokonce využíváno kladek. Na rozdíl od starověku měly věže většinou více než čtyři kola. Už v roce 885 bylo při obléhání Paříže Vikingy použita věž s 16 koly. Konstrukce věže byla zdokonalena, avšak stržení či převrácení věže nebylo výjimkou. Opravdu nešťastnou událostí bylo zřícení věže, v takovém případě v troskách zahynulo mnoho vojáků. Věže byly nasazovány ve větších počtech, aby byla znásobena jejich šance na úspěch. S nástupem éry střelného prachu se věže buď přestaly využívat nebo se z nich staly tzv. dělové věže. Tyto věže měly za úkol svojí palbou z děl zničit nepřátelské hradby. S úspěchem byly nasazeny např. při obléhání Kazaně roku 1552. Ovšem, tyto věže byly stále velmi pomalé, což z nich činilo velmi dobrý terč pro rozmáhající se artilerii. Od konce 16. století se obléhacích věží již dále nevyužívá.

Obléhací věž (ve středověku nazývána zvonice) je speciální zařízení používané ke zničení či překonání opevnění. Věž byla často opatřena koly (většinou čtyřmi), po kterých byla posouvána k hradbám. Byla vyšší než hradby, aby lučištníci, umístění na vrchu věže, měli možnost vyčistit svou palbou cimbuří. V některých případech byly nižší patra obléhací věže opatřena beranidly, která ničila hradby. Protože byla věž většinou ze dřeva, byla velmi náchylná k vzplanutí. Z toho důvodu se k ochraně věže používaly kovové pláty či surové kůže.  Obléhací věže se používaly přibližně od 10. století př. n. l. až do konce středověku. Věž se vůbec nehodila k obraně, takže byla vždy k vidění na straně útočníků. Co se týče účinnosti věže, ta se lišila podle dokonalosti konstrukce. Pokud byla věž dobře postavena, stala se vskutku hrozivým nástrojem, jsou však známy i případy, kdy se věž převrhla kvůli síle větru.  Na věži byli často přítomní vojáci, od šermířů po lučištníky. Samotná velikost věže z ní činila snadný cíl pro katapulty nepřátel, avšak v tom případě byla vybavena rovněž katapulty, díky nimž ji bylo možno bránit.

A siege tower or breaching tower (or in the Middle Ages, a belfry) is a specialized siege engine, constructed to protect assailants and ladders while approaching the defensive walls of a fortification. The tower was often rectangular with four wheels with its height roughly equal to that of the wall or sometimes higher to allow archers to stand on top of the tower and shoot arrows into the fortification. Because the towers were wooden and thus flammable, they had to have some non-flammable covering of iron or fresh animal skins.  Used since the 11th century BC by the Babylonians and Assyrians in the ancient Near East, the 4th century BC in Europe and also in antiquity in the Far East, siege towers were of unwieldy dimensions and, like trebuchets, were therefore mostly constructed on site of the siege. Taking considerable time to construct, siege towers were mainly built if the defense of the opposing fortification could not be overcome by ladder assault ("escalade"), by mining or by breaking walls or gates.  The siege tower sometimes housed spearmen, pikemen, swordsmen, archers or crossbowmen who shot arrows and quarrels at the defenders. Because of the size of the tower it would often be the first target of large stone catapults but it had its own projectiles with which to retaliate.  Siege towers were used to get troops over an enemy curtain wall. When a siege tower was near a wall, it would drop a gangplank between it and the wall. Troops could then rush onto the walls and into the castle or city.


Život.

Narodil se v židovském ghettu poblíž Minsku jako desáté dítě z jedenácti potomků chudého krejčího. Jeho rodina byla silně ortodoxní a řídila se pravidly Talmudu, proto si nepřála, aby se jejich syn věnoval umění a maloval (zde zejména lidské postavy). Přesto se mu podařilo studoval v letech 1910 až 1913 na malířské akademii ve Vilniusu. V roce 1913 se odebral do Paříže, aby zde dále studoval. Bydlel na Montparnassu a maloval zde expresionistická zátiší a portréty. Zde se postupně seznámil s celu řadou výtvarníků, kteří zde žili, největší vliv na měj měl patrně Marc Chagall a Amedeo Modigliani. Jeho tehdejší styl byl hodně ovlivněn pracemi Vincenta van Gogha.V roce 1919 odejel z popudu Leopolda Zborowskiho do Céret v Pyrenejích, kde pracoval další tři roky a namaloval zde asi 200 obrazů. Jednalo se často expresionisticky laděné obrazy krajin. V roce 1922 se vrátil zpět do Paříže, kde se věnoval portrétní tvorbě. V roce 1923 americký sběratel Paul Barnes koupil šedesát jeho obrazů.  V roce 1925 přesídlil do Cagnes, zde se nervově zhroutil a zničil větší množství svých tehdejších děl. Celý život trpěl velkými depresemi, několikrát se pokusil o sebevraždu. Jeho stav se zlepšil v roce 1929, kdy mu bohatý mecenáš a obchodník Marcellin Castaing nabídl jako podporu pobyt na jeho zámku nedaleko Chartres.  Mezi jeho nejznámější díla patří obraz s námětem hromady hnijícího mrtvého masa – "Mrtvola" z roku 1925, který je znám tím, že v době jeho tvorby své sousedy na Montmartru šokoval neskutečným zápachem hnijícího hovězího masa (poznámka: tento obraz lze vidět, mimo jiné, např. v americkém filmu "Úsměv Mony Lisy" z roku 2003), což musela nakonec tehdy vyřešit přivolaná policie.  Jeho tvorba byla velice charakteristická svým osobitým stylem, ze kterého čišel zvláštní smutek, melancholie a pocit osamění.  Po vpádu nacistických vojsk do Francie v roce 1940 musel jako Žid uprchnout z Paříže a skrývat se provizorně na venkově. To mělo velký vliv na jeho celkový zdravotní stav, vinou strádání, stresů a neustálému strachu mu prasknul žaludeční vřed. Musel v Paříži narychlo absolvovat operaci, kterou nepřežil.

Literatura.

Jeho dílem se zabýval švýcarský spisovatel a překladatel z ruštiny Ralph Dutli.

Chaïm Soutine (pův. "Хаим Соломонович Сутин", 13. ledna 1893 Smiloviči, Ruské impérium, dnes Bělorusko – 9. srpna 1943 Paříž, Francie) byl malíř židovského původu.

Chaïm Soutine (13 January 1893 – 9 August 1943) was a Belarusian painter who made a major contribution to the expressionist movement while living and working in Paris.  Inspired by classic painting in the European tradition, exemplified by the works of Rembrandt, Chardin and Courbet, Soutine developed an individual style more concerned with shape, color, and texture over representation, which served as a bridge between more traditional approaches and the developing form of Abstract Expressionism.


Rozšíření.

Roste na východě USA a východoasijských států Čína, Korea a Japonsko. V Evropě pěstována asi od roku 1816, v ČR se poprvé objevuje kolem roku 1913.

Pojmenování.

Rod byl pojmenován po Casparu Wistarovi (1761–1818), což byl anatom, chemik, lékař a prezident americké filozofické společnosti. V angličtině je používán chybný název wisteria, chyba je ale všeobecně zavedená jako název pro tuto rostlinu a chybný název je používán stejně jako správný.  Rodu Wisteria pojmenoval po něm jeho přítel, anglický botanik Thomas Nuttall z Harvardu, a z nějakého důvodu rodu jméno zapsal jako ‚Wisteria‘ s ‚e‘. To je jeden z těch případů, kdy rod jména a obecný název jsou stejné. Občas je napsáno ‚Wistaria‘, podle uznaného pravopisného tvaru jména „Wistar“, jako například slavný Sierra Madre Wistaria Festival a rostliny často nesou společný název "Wistaria".  Podle pravidel Mezinárodního kodexu botanické nomenklatury, protože původní název rodu botanik Nuttall zapsal jako ‚Wisteria‘, musí být akceptován jako správný latinský název rodu rostlin "Wisteria" bez ohledu na rozpor.

Popis.

Pravotočivě, nebo levotočivě vystoupavá liána, dřevina. Mohou vyšplhat do 20 m nad zem a rozprostírat se do 10 m šířky. Listy střídavé, 15–35 cm dlouhé, lichozpeřené, s 9–19 lístky. Raší v dubnu až květnu, listí opadává v listopadu. Květy rostou v převisajících hroznech 10–80 cm dlouhých a jsou podobné hroznům květů rodu čilimník, "Laburnum" nebo akát. Jsou namodralé, fialové, purpurové, růžové nebo bílé, nikdy žluté. Asijské druhy kvetou na jaře (těsně před nebo po olistění), "W. japonica" a americké druhy pak v polovině roku koncem léta. Květy jsou složeny z pětizubého kalichu, člunku a pavézy, typické pro bobovité. Hořejší tyčinka je volná, čnělka zakřivená, s koncovou kulovitou bliznou. Všechny květy na rostlině rozkvétají současně. Květy některých druhů jsou vonné.  Plodem je stopkatý chlupatý lusk 7–15 cm, obsahující 1–3 semena, zvolna pukající.

Použití.

V zahradictví jako okrasná popínavá dřevina. Je velice populární v Číně a Japonsku. Vistárie jsou jedovaté. Vývar z kořenů užívali Číňané proti bolestem svalů a kloubů. Upravené listy sloužily v Číně k výrobě čaje.

Pěstování.

Vistárie, zejména "Wisteria sinensis", je velmi odolná a rychle rostoucí dřevina. Stejně jako ostatní bobovité může růst v poměrně chudé půdě, ale preferuje úrodné, vlhké, spíše vápenité půdy, ale především půdy propustné. Vistárii se daří na výsluní i v polostínu.  Množí se vegetativně řízkováním, vyzrálými i bylinnými řízky a také kořenovými řízky, hřížením výhonů na jaře, odrůdy štěpujeme (kopulace, nebo na kozí nožku). "Wisteria chinensis" se snadno množí i generativně, semeny.  Zahradníci častěji pěstují a prodávají rostliny, které byly množeny řízkováním, protože ušetří nejméně dva roky práce, nebo atraktivní kultivary které jsou zpravidla naštěpované. Semenáčům běžně trvá deset let, než poprvé vykvetou, jako u amerických druhů vistárie, nebo téměř dvacet, u čínské vistárie. Zrání může být vynuceno fyzicky, poškozením hlavního kmene, prořezáváním kořenů, nebo vlivem stresu ze sucha. vistárie spolupracuje s bakteriemi, které mají schopnost vázat vzdušný dusík, takže rostliny mohou mít prospěch z přihnojování draslíkem a fosforem, ale ne dusíkem. Za přihnojování fosforečnými hnojivy se odmění dobrou násadou květů.  Vistárie lze sice pěstovat bez opory jako keř, ale je nejlepší, když dovolíme vistárii šplhat nahoru po stromech, obloucích, pergolách, zdech, trelážích nebo jiných nosných konstrukcích. Na její visící hrozny je nejlepší pohled zespodu. Opora, opěrná konstrukce musí být ale velmi pevná, protože staré vistárie mají nesmírně silné a těžké větve s tlustými kmeny. Rozerve dřevěné mřížoví a může dokonce zardousit velké stromy. Vistárie na domech mohou způsobit poškození okapových žlabů, střešní krytiny a podobných struktur. Vistárie mohou být pěstovány i v nádobách. V takovém případě je třeba ji pravidelně řezat.  Vistárie můžeme řezat dvakrát v roce. Květní pupeny vistárie se tvoří na začátku loňských větví, takže prořezávání postranních výhonů na počátku jara zviditelní květy. V lednu řežeme výhony kolem hlavní větve a silných větví na 2–4 cm, nebo na tři až čtyři očka. Pokud je žádoucí kontrolovat velikost rostliny, boční výhonky lze zkrátit na délku 20 až 40 cm v polovině léta, a poté ještě jednou silně zkrátíme na 10 až 20 cm koncem léta. Květy se u "Wistaria sinensis" objevují vždy na slabých postranních větévkách, které je třeba chránit hlavně při prořezávání. U starších, dlouho neošetřovaných vistárií koncem zimy odstraníme všechny vedlejší výhony, necháme jen silné větve omotané okolo opory. Když jarní výhonky dosáhnou délky 40–60 cm, seřízneme je nad třetím nebo pátým pupenem, terminální výhonky seřízneme kolem 20. července, když už přestaly růst.

Choroby a škůdci.

Obvykle chorobami a škůdci netrpí, avšak poškozené, oslabené rostliny, nebo rostliny na nevhodném stanovišti mohou napadat houbové choroby např. "Verticillium" a "Botrythis", nebo mohou trpět fyziologickými chorobami. Proti askomycetám z rodu "Verticilium" mohou pomoci systémové fungicidy, avšak vhodnější je prevence – rozmnožovat zdravé jedince, zvolit vhodné stanoviště, napadené jedince odstranit, desinfikovat nářadí, v případě napadení se doporučuje vyměnit velké množství půdy.

Invazivní druh.

V některých oblastech je považována za invazivní druh.

Obsahové látky.

Obsahuje betulin, kyselinu betulinovou.

Toxicita.

Obsahuje toxické lektiny. Otrava se projevuje zvracením, průjmem a bolestmi břicha, postiženému je třeba podat aktivní uhlí (živočišné uhlí) a zajistit výplach žaludku. Nejčastějším důvodem otravy je požití plodů u dětí.

Vistárie (také wistérie, wistárie, wistarie, modrý déšť) je rod rostlin z čeledi bobovité. Zahrnuje 7 druhů a je rozšířen ve východních oblastech USA, Číně a východní Asii. Jsou to dřevnaté liány s bohatými hrozny motýlovitých květů. Některé druhy jsou pěstovány jako okrasné dřeviny.

Wisteria is a genus of flowering plants in the legume family, Fabaceae (Leguminosae), that includes ten species of woody climbing bines (twining vines) that are native to China, Korea, Japan, and the Eastern United States. Some species are popular ornamental plants. An aquatic flowering plant with the common name wisteria or 'water wisteria' is in fact "Hygrophila difformis", in the family Acanthaceae.


Konstrukce.

Modchip integrovaný obvod (mikročip, FPGA, CPLD) obvykle doplněný o další diskrétní součástky a umístěný na plošném spoji v takové velikosti a tvaru, aby jej šlo namontovat do konzole. Existují některé modchipy, které je možné znovu naprogramovat pro různé účely, ale většina modchipů je navržena tak, že fungují pouze s jediným druhém konzole nebo dokonce s jedinou její verzí.  Instalace modchipu typicky vyžaduje jistou dávku technické zručnosti, protože se musí funkčně připojit do obvodu konzole, většinou připájením drátových vývodů na určité nožičky čipů nebo cestičky plošného spoje. Některé modchipy se mohou instalovat jen přesným uložením do konzole bez pájení a ve výjimečných případech jen zapojením do konektoru konzole bez jejího rozmontování.  Paměťové karty nebo cartridge někdy nabízejí podobnou funkcionalitu jako modchip, ale pracují na jiném principu. Využívají různých chyb zařízení, které se snaží přistupovat na paměťové médium. Tento druh se z technického hlediska nenazývá modchip, ale často se pod tímto populárním názvem prodává.

Historie.

Konzole na cartridge neměly modchipy, většinou ochranu proti kopírování obsahovaly v čtečce paměťových zařízení. Na překonání takové ochrany se používaly různé propojky, později začaly být dostupné cartridge s flash pamětí, na kterou se hry daly nakopírovat. V rané fázi přechodu na optické disky neměly konzole zabudovanou ochranu proti pirátským kopiím, protože se nepředpokládalo, že by někdo média kopíroval, neboť cena kopírování disků byla tehdy neúměrně vysoká.  Modchipy se objevily až s konzolí PlayStation, pro její vysokou popularitu a pro dostupnost vypalovaček disků. V té době byl jediným úkolem modchipu zabránit ochraně proti kopírování nebo importovaným hrám.  V dnešní době jsou modchipy dostupné pro mnoho herních systémů, často v mnoha variantách od mnoha výrobců. Stále se zaměřují na možnost přehrávání importovaných nebo kopírovaných her, ale moderní modchipy mohou zahrnovat i další pokročilé funkce, jako je spouštění nelicencovaného softwaru (homebrew), rozšiřování hardwarových možností konzole, nebo dokonce nainstalovat alternativní operační systém, čímž se zcela změní použití konzole.

Modchip (zkráceno z anglického "modification chip", někdy se v češtině píše také modčip) je elektronická součástka, který se montuje do herní konzole, aby změnil nebo vyřadil různé funkce konzole, například digital rights management, ochranu před nelegálním kopírováním, kontrolu regionu a spouštění nelicencovaného softwaru (homebrew).  Modchipy se převážně používají v konzolích přehrávajících CD nebo DVD, protože média jsou snadno dostupná (na rozdíl od konzolí, které používají jako paměťové médium cartridge). Modchipy se také používají do některých DVD přehrávačů, aby vyřadily ochranu proti přehrávání disků z jiného regionu.

A modchip (short for modification chip) is a small electronic device used to alter or disable artificial restrictions of computers or entertainment devices. Modchips are mainly used in video game consoles, but also in some DVD or Blu-ray players. They introduce various modifications to its host system's function, including the circumvention of region coding, digital rights management, and copy protection checks for the purpose of using media intended for other markets, copied media, or unlicensed third-party (homebrew) software.


Životopis.

Narodil se a vyrůstal v Grasse, malém městečku na jihu Francie, kde byl jeho otec starostou téměř 30 let. Za války byl aktivní v francouzském hnutí Résistance, kde se také seznámil se svou budoucí ženou Andrée. Po válce Lions studoval na École Normale Supérieure a doktorát skládal na Centre National de la Recherche Scientifique (CNRS), kde pracoval pod vedením Laurenta Schwartze, v té době již držitele Fieldsovy medaile. Ve své doktorské práci se věnoval lineárním eliptickým parciálním diferenciálním rovnicím.  Po studiích pracoval na univerzitě v Nancy, Pařížské univerzitě, posléze také na prestižních École Polytechnique a Collège de France. Věnoval se mnoha různým partiím analýzy parciálních diferenciálních rovnic, mezi jeho nejslavnější výsledky patří důkaz jednoznačnosti slabého řešení Navier-Stokesových rovnic ve dvou dimenzích, přispěl také ke zjednodušení Hopfova důkazu existence slabých řešení.  Spolupráce s Johnem von Neumannem ho přiměla ke studiu numerické analýzy parciálních diferenciálních rovnic a vývoji numerických metod pro jejich řešení, speciálně metody konečných prvků. Mimo to se však stále věnoval i teoretické analýze, například v oboru variačních nerovnic. Později se věnoval také stochastickým rovnicím a teorii optimálního řízení.  V průběhu celé své kariéry kladl důraz na používání matematiky v energetice a průmyslu. V letech 1984–1992 stál v čele francouzského vesmírného programu jako ředitel Centre National d'Etudes Spatiales (CNES). Lions byl zvolen prezidentem Mezinárodní Matematické Unie v roce 1991 a obdržel cenu Japonska v témže roce. V roce 1992 mu Univerzita v Houstonu udělila čestný doktorát. V roce 1996 se stal prezidentem Francouzské Akademie Věd.  Jeho syn Pierre-Louis Lions je také světoznámým matematikem, obdržel v roce 1994 Fieldsovu medaili.

Jacques-Louis Lions (3. května 1928, Grasse – 17. května 2001, Paříž) byl francouzský matematik, který mimo jiné významně přispěl k rozvoji teorie parciálních diferenciálních rovnic a stochastických procesů. V roce 1986 obdržel cenu Johna von Neumanna organizace SIAM. Jedná se o autora nebo spoluautora 20 vědeckých knih a téměř 600 článků.

Jacques-Louis Lions (; 3 May 1928 – 17 May 2001) was a French mathematician who made contributions to the theory of partial differential equations and to stochastic control, among other areas. He received the SIAM's John von Neumann Lecture prize in 1986 and numerous other distinctions. Lions is listed as an ISI highly cited researcher.


Historie.

Air Nauru začala létat 14. února 1970 mezi Nauru a Brisbane, pomocí letadla Dassault Falcon 20 (VH-BIZ). V roce 1971 byly zahájeny pravidelné lety s letadlem Fokker F-28 (C2-RN1). A Boeing 737-200 (C2-RN3) přibyl do letecké flotily v roce 1975, a Boeing 727-100 (C2-RN4) k 16. červnu v 1976.  Později, na konci 70. let, byla dvě letadla - Boeing 737-727 a 727-200 - prodána Air Niugini, letecké společnosti z Papua Nová Guinea. V roce 1983 čítal strojový park sedm letadel. Dvě letadla Boeing 727-100 (zápis ze dvou RN7-C2) a pět Boeing 737-200 (C2-RN5, RN6, RN7, RN8 a RN9). Zajímavé je, že celá populace v republice Nauru v té době činila jen asi 8 tisíc lidí.  Společnost také měla špatnou pověst kvůli zrušeným letům a zpožděním. Letecká společnost začala na pronajímat a prodávat letadla a začala stagnovat. Na konci 80. let kvůli těžké hospodářské krizi ve státě musí Air Nauru prodat několik letadel, nechávají si pouze Boeing 737-400 a dostávají se pod státní správu státu.  V roce 1990 čelí Nauru dalším vážným finančním potížím. V roce 1992 byl na Air Nauru vyhlášen konkurz s dluhem kolem US$ 10.000.000. Dohoda o záchraně s americkou společností General Electric Capital Corporation selhala, majetek firmy byl obstaven ve prospěch věřitelů a nakonec v roce 2005 zabaven.

Obnova Our Airline.

Díky finanční podpoře z Tchaj-wanu byla v roce 2006 firma obnovena pod novým názvem Our Airline s reklamním heslem "Let our airline be your airline!" ("Nechť naše letecká společnost bude váš letecké společnosti!"). Od té doby provozuje lety na trase z Brisbane (Austrálie) na mezinárodní letiště Nauru s mezipřistáním v Honaiře (Šalamounovy ostrovy) a dál do Tarawy v Kiribati a Nadi na ostrovech Fidži.

Flotila.

Společnost Naše letecká společnost má pouze dvě letadla Boeing 737-300 zapsaná jako:

Our Airline (česky "Naše Aerolinie") je národní letecká společnost republiky Nauru. Letecká společnost, nástupce "Air Nauru", byla vytvořena, aby byl k dispozici rychlý dopravní prostředek ke spojení se sousedními státy v období růstu státní ekonomiky. Provozuje mezinárodní pravidelnou dopravu v pondělí a sobotu z Brisbane, Honairy, Nauru, Nadi a Tarawy v jediné letecké lince. Dříve, když měla bývalá společnost Air Nauru značnou flotilu letadel, byly provozovány lety do mnoha tichomořských ostrovů a tří australských měst - Melbourne, Brisbane a Sydney. Jeho hlavní základna je mezinárodní letiště Nauru.

Nauru Air Corporation, trading as Nauru Airlines (formerly trading as Our Airline and Air Nauru) is the flag carrier airline of the Republic of Nauru. It operates scheduled international services to other Pacific islands and Australia. Its main base is Nauru International Airport. Its head office is on the property of Nauru International Airport, Yaren District and its operations office is in Brisbane in the Australian state of Queensland. In August 2014, the airline changed its name from Our Airline to Nauru Airlines.


Obyvatelstvo.

Obecní jednotka Lindos se skládá z 5 komunit. V závorkách je uveden počet obyvatel komunit a sídel.

Historie.

Lindos založili Dórové vedení králem Tlepolemem, kteří se na ostrově vylodili někdy v 10. století př. n. l.. Byl jedním ze šesti dórských měst v této oblasti známých jako dórská hexapolis. Poloha Rhodu na přirozené křižovatce mezi Evropou a Blízkým východem z něj učinila místo setkávání Řeků s Féničany. Lindos se tak kolem 8. století př. n. l. stal významným obchodním střediskem. Po založení města Rhodos v 5. století př. n. l. jeho význam upadl. V klasickém období městu vévodil velký chrám Athény Lindské, který svoji konečnou podobu získal někdy kolem roku 300 př. n. l.. Tato přirozená bašta byla postupně opevňována starověkými Řeky, Římany, Byzantinci, Johanity a osmanskými Turky. Proto jsou archeologické práce na zdejším nalezišti velmi náročné a nálezy se obtížně interpretují. V helénském období a během římské nadvlády se posvátný okrsek rozrostl o další stavby, jež v době raného středověku pozbyly svého významu. Ve 14. století je pak částečně překryla mohutná pevnost, kterou zde na obranu ostrova proti Osmanské říši vybudovali příslušníci rytířského řádu Johanitů.

Turismus.

Významným turistickým lákadlem je středověká johanitská pevnost a starověká akropole s chrámem Athény Lindské, jež se tyčí nad městem. Město Lindos je chráněnou kulturní památkou a může se „pyšnit" i nejvyššími naměřenými teplotami na ostrově. Turisté, kteří si chtějí prohlédnout centrum a Akropoli, musí parkovat nad městem. Během léta Akropole čelí mnoha turistům, obzvlášť ráno a dopoledne, kdy ještě není příliš teplo. Cesta na Akropoli je poměrně náročná, ti kteří ji nezvládnou, se nahoru mohou dostat pomocí oslů. Vstup na nejvyšší část Akropole je placený.

Lindos () je řecká obecní jednotka a město na ostrově Rhodos v Egejském moři v souostroví Dodekany. Do roku 2011 bylo obcí. Nachází se v jihovýchodní části ostrova u pobřeží. Na severu sousedí s obecními jednotkami Archangelos a Kameiros, na západě s obecní jednotkou Atavyros a na jihu s obecní jednotkou Jižní Rhodos. Je jednou z deseti obecních jednotek na ostrově. Od hlavního města ostrova Rhodos je vzdáleno 50 km.

Lindos (; ) is an archaeological site, a fishing village and a former municipality on the island of Rhodes, in the Dodecanese, Greece. Since the 2011 local government reform it is part of the municipality Rhodes, of which it is a municipal unit. The municipal unit has an area of 178.9 km. It lies on the east coast of the island. It is about 40 km south of the town of Rhodes and its fine beaches make it a popular tourist and holiday destination. Lindos is situated in a large bay and faces the fishing village and small resort of Charaki.


Mládí.

Shawcross se narodil v Kittery ve státě Maine, ale když byl ještě malý, jeho rodina se přestěhovala do Watertownu v New Yorku. Jako dítě byl společensky ztrapňován a málokdy respektován svými vrstevníky, kteří jej obvykle nazývali "oddie". V dětství mu také naměřili extrémně nízké IQ a zjistili, že je náchylný k šikaně, nočnímu pomočování a fyzickému násilí. Měl tři sourozence a otec, bývalý námořník, po něm i jeho sourozencích vyžadoval vojenskou disciplínu. Ke všemu si Shawcross nerozuměl ani s matkou.  Opustil školu v deváté třídě, a když mu bylo 19, narukoval do armády, kde dělal zásobovače. Bojoval ve Vietnamu kde, jak později tvrdil, zavraždil a pozřel dvě mladé vietnamské dívky. Pro toto tvrzení však neexistují žádné důkazy.  Z armády byl propuštěn na jaře 1969, vrátil se znovu do Watertownu. Podpálil několik budov, přepadl benzinovou pumpu a byl za to odsouzen na dvaadvacet měsíců do vězení.  Když byl zpátky v civilu, žil znova ve Watertownu. Shawcross se čtyřikrát oženil, ale manželky ho vždy záhy opustily kvůli jeho násilnému a nevypočítatelnému chování. V květnu 1972, 14 dní po svatbě, si šel zarybařit a zde potkal svoji první oběť (smrt dvou vietnamských dívek nebyla dokázána), byl jí desetiletý chlapec Jack Owen Blake. V místních lesích chlapce ztloukl do bezvědomí, znásilnil a části jeho těla pozřel. Tuto vraždu mu však policie nebyla nikdy schopna dokázat, přestože ho tehdy vyslýchala a podezírala. Přiznal se k ní až později ve vězení, kde už byl za jiné své zločiny.  O čtyři měsíce později znásilnil a zabil osmiletou Karen Ann Hillovou, která byla na víkend na návštěvě ve Watertownu se svou matkou na Svátku práce. Shawcross si ji vyhlédl, když si odpoledne hrála před domem na zahradě. Její mrtvé tělíčko našla policie ještě téhož večera v kanalizační rouře.  Tentokrát však policii neušel. Byl odsouzen k pětadvaceti letům ve vězení. Vězeňský psychiatr mu poté diagnostikoval nebezpečnou schizofrenii a pedofilii s příznaky periodicky výbušné osobnosti.  Shawcross si odseděl 15 let a v březnu 1987 byl propuštěn na podmínku.

Druhá série vražd.

Počátkem března 1988 začal Shawcross znova vraždit, zaměřil se převážně na prostitutky. Jeho oběťmi byly (nikoli podle pořadí zabití):  Ráno 24. března 1988 našla v místním jezeře parta dělníků plout tváří dolů zmrzlou Dorothy Blackburnovou. Následná pitva stanovila jako příčinu smrti zardoušení. Další obětí byla Marie Steffenová, hubená narkomanka, která si prostitucí vydělávala na drogy. Při sexu ji Shawcross také zardousil.  Oběti byly obvykle škrceny, zbity na smrt a také zohavovány. Většina z nich se našla kolem řeky Genesee. Všechny oběti byly zabity v okresu Monroe, až na Gibsonovou, která byla zabita v sousedním okrese Wayne.  Tělo June Cicerové bylo objeveno za pomocí letadla 3. ledna 1990, dva dny před vrahovým obviněním a zatčením.  Shawcross byl spatřen, jak masturbuje ve svém autě na mostě přes řeku, kde v ledových vodách spočinula jeho poslední oběť. Do vazby byl vzat 3. ledna 1990 ve vesnici Spencerport, později byl obviněn a zatčen. Ve vazbě se ke svým činům přiznal.

Proces a odsouzení.

V listopadu 1990 byl Shawcross souzen v okrese Monroe za 10 vražd, místní prokurátor byl Charles J. Siragusa. Soudní proces byl přenášen televizí. Shawcross postavil svoji obhajobu na tvrzení, že je šílený, že trpí rozdvojenou osobností, má post-traumatické stresové poruchy, a byl v dětství zneužíván. To mělo potvrdit svědectví psychiatričky Dorothy Lewisové. Toto svědectví mu ale nepomohlo a porota poznala, že se jedná o racionální bytost a uznala jej vinným. Předseda poroty později řekl, že „čím víc Lewisová mluvila, tím to měl Shawcross horší. Chyba byla, že poté co přečetla svoji diagnózu, měla odejít a nemluvit dál.“ Soud mu vyměřil trest odnětí svobody v délce 250 let.  Profiler z FBI Robert K. Ressler zrevidoval zprávu o post-traumatické stresové poruše a napsal: "jeho tvrzení, že byl svědkem válečných zvěrstev bylo zjevně skandální a nepravdivé."  O několik měsíců později byl Shawcross převezen do okresu Wayne, kde byl souzen za vraždu Gibsonové. Byl shledán vinným a taktéž odsouzen k trestu odnětí svobody.  Roku 1992 napsal spisovatel Joel Norris knihu o tomto případu. Brožovaná kniha vyšla také s kazetou, která obsahovala "životní doznání Arthura Shawcrosse a jeho šeredných zločinů!" Norris pak čelil kritice, že z případu učinil senzaci.

Uvěznění.

Shawcross byl až do své smrti 10. listopadu 2008 uvězněn v nápravném zařízení Sullivan Correctional Facility ve Fallsburgu ve státě New York.  V roce 2003 poskytl Shawcross rozhovor britské reportérce Katherine Englishové pro dokumentární pořad o kanibalismu. Hovořil zde o nakrájení a pozření vagín tří obětí, ale odmítl hovořit o pozření genitálu chlapce, kterého zabil v roce 1972. Někteří kriminalisté ale pochybují o pravdivosti těchto příběhů a myslí si, že Shawcross své příběhy přibarvil, aby zapůsobil na reportérku a na diváky.  V roce 2006 poskytl rozhovor soudnímu psychiatrovi Dr. Michaelu Stoneovi z Kolumbijské univerzity pro seriál "Most Evil", běžící na kanálu Discovery. V rozhovoru uvedl, že byl jako dítě sexuálně zneužíván svou matkou, dále že ještě jako dítě sexuálně zneužívál svou mladší sestru. Tvrdil rovněž, že vraždami prostitutek se mstil za to, že měl styk s jednou HIV pozitivní prostitutkou a byl nakažen. Jejich maso pak jedl, aby urychlil svou smrt (to že byl také nakažen se jen domníval). Stone souhlasil s výrokem poroty a přiklonil se k tvrzení, že v době vraždy byl vždy příčetný.

Úmrtí.

Shawcross si v den své smrti 10. listopadu 2008 stěžoval na bolesti v noze. Uvádí se, že si na bolesti nohou stěžoval již v pátek 7. listopadu. Tehdy však odmítl kolečkové křeslo a seržant ve službě se domníval, že jeho stížnosti jsou vymyšlené. Bolesti dolních končetin mohou odkazovat na hlubokou žilní trombózu, vedoucí až k plicní embolii. Po srdeční zástavě byl Shawcross převezen do Albanské nemocnice, kde se jej nepodařilo zachránit. Čas smrti- 9:50.  Arthur Shawcross byl zpopelněn a jeho popel si vyzvedla dcera Margaret Demingová.

Arthur John Shawcross (6. června 1945 – 10. listopad 2008) byl americký sériový vrah a kanibal, známý také jako Říční vrah z Genesee (Rochester v New Yorku). Zadržen byl 5. ledna 1990. Za své činy byl odsouzen k trestu odnětí svobody v délce 250 let, zemřel v Albany v New Yorku 10. listopadu 2008 na srdeční zástavu.  Kvůli jeho případu byl justiční systém kritizován za svou nepružnost.

Arthur John Shawcross (June 6, 1945 – November 10, 2008), also known as the Genesee River Killer, was an American serial killer active in Rochester, New York.  His first known murders were in 1972 when he killed a young boy and a girl in his hometown of Watertown, New York. Under the terms of a plea bargain, Shawcross was allowed to plead guilty to one charge of manslaughter, for which he served 14 years of a 25-year sentence. He killed most of his victims in 1988 and 1989 after being paroled early which led to criticism of the justice system. A food service worker, Shawcross trawled the streets of Rochester in his girlfriend's 1984 sky blue Dodge Omni (later using her blue-grey 1987 Chevy Celebrity), looking for sex workers to abduct.  He died in Albany, New York in 2008, while serving a prison sentence of 250 years for his crimes. Dr. Michael H. Stone, professor of psychiatry at Columbia University, and an authority on violent behavior, identified Shawcross as "one of the most egregious examples of the unwarranted release of a prisoner" in his book, "The Anatomy of Evil".


Amarnské dopisy.

V amarnské korespondenci, sbírce diplomatických dopisů od různých vladařů Blízkého východu, adresovaných Amenhotepu III. a Achnatonovi v Egyptě, byly nalezeny dva dopisy od Aššur-uballita I. V obou dopisech Aššur-uballit I. uvádí Aššur-nádin-achchého II. jako svého "otce" a "předchůdce", namísto jeho skutečného otce, Eriba-Adada I.; to vedlo některé kritiky tradiční egyptské chronologie (např. Davida Rohla) k popírání identity autora dopisu jako Aššur-uballita I.. Kritici však ignorovali fakt, že vládcové se v dopisech často odvolávali na své předchůdce jako na své "otce", i když nebyli jejich biologickými syny. V tomto konkrétním případě se Aššur-uballit I. pravděpodobně odvolává na Aššur-nádin-achchého II., protože ten byl (na rozdíl od Eriba-Adada I.) v písemném kontaktu s egyptským dvorem.

Konflikt s Babylonií.

Po zkonsolidování situace v Asýrii se začal Aššur-uballit věnovat zesílení asyrského vlivu u svých sousedů. Vyslání vyjednávačů do Egypta rozlítilo babylonského panovníka Burna-Buriaše II., který stále považoval Asýrii za vazalské území. Burna-Buriaš proto psal faraonovi:  ""a vzhledem k mým asyrským poddaným, to jsem nebyl já, kdo je poslal k Tobě. Proč přichází do Tvé země bez řádného oprávnění? Pokud jsi mi věrným, nedovolíš jim jednat o žádné záležitosti. Pošli mi je s nepořízenou"."  Přesto nemohla být nová asyrská mocnost ignorována a sám Burna-Buriaš se později oženil s dcerou asyrského krále. S asyrskou princeznou měl syna Karachardaše, proti kterému vybuchlo velmi brzy povstání, dokazující neoblíbenost Asyřanů v Babylonu. Aššur-uballit nechtěl ponechat svého vnuka osamoceného a proto vtrhl s vojsky do Babylonie. V průběhu rebelie byl Kara-Hardaš zabit, a Asyřané na babylonský trůn silou dosadili Kurigalza, který mohl být podle některých zdrojů Burna-Buriašovým synem či vnukem. Ale tento "loutkový" král nezůstal loajální svému pánovi, naopak, brzy s babylonskými vojsky vtrhl do Asýrie. Aššur-uballitovi se ho podařilo zastavit až v Sunagu, nedaleko od hlavního města Aššúru.

Aššur-uballit I. (akkad. "Aššure, udrž naživu") byl král asyrské říše na počátku tzv. středoasyrského období, vládnoucí v letech 1365 př. n. l. – 1330 př. n. l.. Jeho vláda znamenala konec asyrské závislosti na mitannském království (díky vítězství nad vládcem Mitanni Šuttarnou II.) a dala základ budoucí silné asyrské říši. Později, díky nepokojům a chaosu v Babylonii, jež začaly po smrti kassitského krále Burna-Buriaše II., dosadil Aššur-uballit I. na babylonský trůn svého vazala Kurigalza II., což byla první z řady asyrských intervencí do babylonských záležitostí.

Ashur-uballit I "(Aššur-uballiṭ I)", who reigned between 1365 and 1330 BC, was the first king of the Middle Assyrian Empire (1365–1050 BC). After his father Eriba-Adad I (1392-1366 BC) had broken Mitanni influence over Assyria, Ashur-uballit I's defeat of the Mitanni king Shuttarna II marks Assyria's ascendancy over the Hurri-Mitanni Empire, and the beginning of its emergence as a powerful empire. Later on, due to disorder in Babylonia following the death of the Kassite king Burnaburiash II, Ashur-uballit established Kurigalzu II on the Babylonian throne, in the first of what would become a series of Assyrian interventions in Babylonian affairs.


Životopis.

Své dětství prožil společně se svojí sestrou v místě svého rodiště v nádherném prostředí přímořských banánových plantáží. Už v dětství ho začíná zajímat móda, čemuž do velké míry přispívá jeho matka a její záliba v módě. Obor studia však, jak se záhy ukazuje, nezáleží jen na jeho rozhodnutí. Rodiče vidí jeho budoucnost spíše v politice a diplomacii. Manolo ovšem již po prvním semestru přestupuje na jeho srdci bližší obor, kterým je literatura a umění. Jeho vysněným přáním v tu dobu je stát se divadelním výtvarníkem.

Práce.

Zvrat v jeho smýšlení nastává v roce 1971, kdy se setkává v New Yorku s Dianou Vreeland (pozdější šéfredaktorka časopisu Vogue). Jeho tvorba se poté začala věnovat výhradně obuvnické tvorbě, a to konkrétně pánské módě. Ta ovšem nenaplňuje jeho představu a do jisté míry limituje jeho schopnosti. Vrhá se tedy do práce na dámské obuvi a otvírá si butik v Londýně. Jeho výrazný a pro něj charakteristický a originální styl se brzy začne ukazovat jako základ úspěchu. Elegantní jehlový podpatek je pro jeho tvorbu typický. Začíná obouvat přední celebrity Anglie jako jsou třeba Lady Diana, Madonna nebo Kylie Minogue.  Na americký trh proniká v roce 1978, kdy realizuje kolekci pro slavný obchod Bloomingdale's, známý i z proslulého televizního sitcomu Přátelé. Největší podíl na Blahnikově slávě má ovšem seriál Sex ve městě a jeho hlavní představitelka Sarah Jessica Parker. Dodnes svou inspiraci nachází ve všedním životě a jeho běžných výjevech a nadále spolupracuje s předními celebritami jako např. Naomi Campbell, Victoria Beckham nebo Kate Moss.

Manolo Blahnik (* 27. listopadu 1942 Santa Cruz de la Palma, Kanárské ostrovy) je španělský módní návrhář. Již jeho příjmení napovídá český původ, za který vděčí svému otci, zatímco matka byla Španělka.

Manuel "Manolo" Blahnik Rodríguez (; born 27 November 1942), is a Spanish fashion designer and founder of the eponymous high-end shoe brand.


Etymologie.

Původ jména Vlissingen pochází pravděpodpobně ze slova "fles" (láhev), která hraje určitou úlohu ve všech teoriích vysvětlujících původ jména tohoto města a v současnosti může být též viděna i v jeho znaku. Vlissingen má městská práva od roku 1315.  Pojmenování Vlissingen je možné potkat i v New Yorku (Novém Amsterdamu, Nieuw Amsterdam) pod pojmenováním 'Flushing'; což je anglický překlad jména Vlissingen. Další pojmenování pro Vlissingen jsou Flesinga (španělsky), Flessinga (italsky), Flessingue (francouzsky), Fúlìxīnēn (čínsky) a Vurishingen (japonsky).

Historie.

První zmínka o Vlissingenu pochází z roku 620. Jednalo se o osadu nacházející se v místech současné ulice Badhuisstraat a Koudekerseweg. Samotné město Vlissingen vzniklo vlastně díky holandskému hraběti Florisi V., jehož přáním bylo postavit přístavy na jihu Walcheren. K výstavbě přístavů Voorhaven (Přední přístav), Koopmanshaven (Kupecký přístav - současný Bellamypark) a Achterhaven (Zadní přístav - dnešní ulice Spuistraat) došlo krátce po jeho smrti v roce 1296 pod vládou Viléma III. Kolem těchto přístavů vzniklo současné město Vlissingen.  Za dobu své historie byl Vlissingen v rukách různých mocností:  Během osmdesátileté války bylo město ve španělských rukách. Vlissingen se stal 6. dubna 1572 druhým městem po Brielle, které se osvobodilo od španělské nadvlády. Na rozdíl od Brielle nebyl Vlissingen osvobozen za pomoci Gézů, ale vlastními obyvateli. V roce 1585 bylo město obsazeno angličany: královna Alžběta ho získala jako zástavu, společně s Oostende, Brielle a pevností Fort Rammekens, výměnou za vojenskou a finanční pomoc v boji proti Španělsku. V roce 1616 se území města dostalo zpět do rukou Spojených provincií nizozemských. Ještě předtím, než Napoleon připojil Nizozemí k Francii, byl Vlissingen nějaký čas pod vládou Francie díky dohodě z Fontainbleau z listopadu 1807.  10. května 1940 vpadla německá vojska do Nizozemí. Země byla tímto útokem zaskočena. Ani Vlissingen nebyl této válečné mašinerie ušetřen. Vlissingenský přístav a námořní zázemí se staly nejdůležitějším cílem nacistů. Vojenské letiště Souburg bylo 10. května 1940 v 16:30 napadeno třemi Messerschmitty 110. V neděli 12. května 1940 bylo poprvé bombardováno centrum Vlissingenu a prostory přístavu. Bylo sestřeleno jedno letadlo Messerschmitt 110, následkem čehož byla těžce poškozeno vlissingenské vlakové nádraží. Na jaře 1944 bylo jasné, že spojenci podniknou invazi do západní Evropy. Nikdo ale netušil, kde přesně k této akci dojde.  Západní Šelda byla zaminována. Na plážích ležely miny a bezpočet zátarasů znemožňujících vylodění. V dunách operovaly nacistické jednotky ovládající ústí celé Šeldy. Město bylo obehnáno protitankovým příkopem. Strategický cíl Vlissingen byl během druhé světové války nejvíce bombardovaným městem Nizozemí. 7. října 1944 došlo k bombardování hráze Nolledijk. Výsledkem byla 20 metrová průrva v hrázi. V téže době byl proveden útok také na hráz u Rammekens. Výsledkem byla další díra - tentokrát 400 metrová. Osvobození Vlissingenu spojenci bylo součástí plánu na osvobození Walcheren, konkrétně jeho prvního bodu - operace Infatuate I. - vylodění ve Vlissingenu z Breskens. 1. listopadu 1944 v 4:45 začalo dělostřelecké bombardování Vlissingenu. Za další hodinu pak následoval první útok na svahu hráze u větrného mlýna Oranjemolen. Druhá pozemní jednotka vyrazila východně a obsadila Scheldeterrein. Dobývání zbytku města se dařilo díky mnoha odstřelovačům jen ulice po ulici. 2. listopadu 1944 se pokračovalo v bojích. Na sklonku dne zůstala aktivní ještě dvě ohniska odporu - hotel Britannia a prostor přístavu. 3. listopadu 1944 byl hotel dobyt skotskými jednotkami z 7. a 9. praporu Royal Scots. V sklepním bunkru byl nalezen německý velitel Reinhardt. Vlissingen byl tímto definitivně osvobozen.  V třicátých letech 20. století chtěl primátor města C.A. van Woelderen ekonomicky zvednout město za pomocí třech "pilířů" - turismu, přístavu a průmyslu. Městské přístavy byly zvětšeny a Vlissingen byl povýšen na lázeňské město. Byla zřízena lázeňská pláž a vycházkové molo. Molo bylo zničeno na konci druhé světové války německými okupanty, kteří chtěli zamezit vylodění spojenců.  Je plán pro rozšíření centra do míst bývalých loděnic "De Schelde". Pozemek o velikosti asi 35 hektarů byl využíván loděnicemi a je po 120 letech opuštěn.  Původně byl projekt pojmenován Dokkershaven, ale kvůli odporu veřejnosti byl překřtěn na Scheldekwartier.

Rybářství.

Ve vnitřním přístavu je umístěn rybí trh. Zároveň je domovským přístavem arnemuidských a vlissingenských rybářských lodí.

Sesterská města.

Vlissingen má tři sesterská města:

Pamětihodnosti.

Vlissingen je jedno ze sedmnácti měst a vesnic provincie Zeeland s chráněným historickým vzezřením. V letních měsících chodí po bulvárech, pláži De Nolle a po lázeňské pláži mnoho turistů a obyvatel města. Na jižním cípu stojí větrné varhany, jež sestávají z bambusových píšťal s řadou různých otvorů, které při silném větru hrají.  Ve starém centru města je asi 300 pamětihodných staveb, díky čemuž je město v Nizozemsku na třicátém místě v počtu památek. Vzhledem ke své poloze u západní Šeldy (Westerschelde) a husté lodní dopravě má Vlissingen námořní charakter. Hra vody a větru se stará o to, že každý den je počasí ve městě jiné.

Školství.

Vedle základních a středních škol je zde střední odborná škola ROC Zeeland a vysoká odborná škola Hogeschool Zeeland. ROC a Hogeschool Zeeland jsou situovány v školské zóně. Existují plány na vytvoření kampusu Vlissingen-Městský přístav, kde by docházelo ke spolupráci Hogeschool Zeeland/ROC Zeeland a zde působících firem.  Na bulváru stojí škola námořní dopravy, která vyučuje námořnictví na úrovni vyšší i střední. Stará budova má bohatou historii a během let vychovala spoustu námořních specialistů.

Doprava a přeprava.

Vlaková spojení.

Vlissingen je konečnou stanicí tzv. zeelandské linky (Zeeuwse Lijn). Město má dvě zastávky - stanici Vlissingen Souburg a Vlissingen. Na obou stanicích zastavují jak osobní vlaky, tak vlaky intercity. V minulosti zde byly také rozličné tramvajové linky, mimo jiné mezi Vlissingenem a Middelburgem.

Silniční doprava.

Silnice A58 nabízí spojení s městem Goes a Bergen op Zoom.

Trajektová přeprava.

Veolia Transport Fast Ferries obstarává námořní dopravu pro cyklisty a pěší mezi městy Vlissingen a Breskens. Od otevření tunelu pod západní Šeldou v dubnu 2003 už neprovádí přepravu automobilů.

Dřívější nákladní lodní přeprava do Anglie.

Mezi lety 1875 a 1939 a mezi lety 1974 a 1994 byla mezi městem a Anglií pravidelná denní osobní a nákladní přeprava. Od roku 1875 do roku 1939 včetně byla provozována firmou Stoomvaart Maatschappij Zeeland (SMZ) do měst Sheerness, Queenborough, Folkestone a Harwich. Z důvodu vypuknutí druhé světové války bylo spojení přerušeno. Po válce nemohlo být obnoveno vzhledem k těžkému poškození přístavu a tak byla linka přesunuta do Hoek van Holland. Od roku 1974 do roku 1994 provozovala společnost Olau Line dopravu mezi Vlissingenem a Sheerness. Kvůli ekonomické recesi v Anglii a rostoucí konkurenci bylo spojení 15. května 1994 zrušeno.

Autobusová doprava.

Autobusová doprava ve Vlissingenu je zajišťována přepravcem Connexxion. Nejdůležitější zastávkou je Betje Wolffplein (Centrum). Frekventovanými zastávkami jsou také Ziekenhuis Walcheren (Nemocnice Walcheren), Prins Hendrikweg (Ulice Prince Hendrika) a zastávka Fast-Ferry/Station. Vlissingen obsluhujíc následující linky:

Přístavy a průmysl.

Vlissingen je od pradávna přístavním městem. Přístavy byly postupem času pomalu přesunuty na východ od města. Nejprve byly ve městě jen přístavy. V devatenáctém století byl postaven vnější přístav a za zdymadly, společně s kanálem skrz poloostrov Walcheren i první a druhý vnitřní přístav. Mezi lety 1961 a 1964 byl díky přehrazení Zuid-Sloe realizován přístav a průmyslová zóna Vlissingen-východ (Vlissingen-Oost), také často pojmenovávána jako Sloegebied. Vlissingen je třetím přístavem Nizozemí. V přístavu Vlissingen se po Rotterdamu a Amsterdamu přepraví nejvíce zboží. Jeho objem (přívoz + odvoz) byl v roce 2007 téměř 19 milionů tun.

Sport a rekreace.

Městem prochází evropská pěší cesta E9, v těchto místech nazývaná také North Sea Trail. E9 probíhá podél pobřeží, od Portugalska nahoru až k baltským státům.  Ročně je pořádán Sdružením šachu Walcheren vysoké školy Zeeland turnaj. Jedná se o mezinárodně obsazený šachový turnaj. V roce 2008 se ho účastnilo 249 šachistů. Ve městě leží také rozličná sportovní hřiště a fotbalový klub a klub pozemního hokeje. Ve spolupráci s městem Middelburg byl vytvořen u Vrijburgu sportovní areál, kde leží městské oblastní koupaliště.

Rozdělení křesel v městské radě.

Poslední volby se konaly 3. března 2010. 27 křesel bylo rozděleno mezi deset politických stran.

Aglomerace Middelburg-Vlissingen.

Okresy Middelburg a Vlissingen tvoří společně malou aglomeraci čítající 90 tisíc obyvatel.

Mapa.

"Topografická mapa Vlissingenu, 2010-2011. Pro zvětšení klikněte na její obrázek."

Vlissingen () je město a okres v jihozápadním Nizozemsku v provincii Zeeland, které leží na severní straně ústí západního ramene řeky Šeldy (Westerschelde) na poloostrově Walcheren. Díky své strategické poloze mezi Šeldou a Severním mořem byl Vlissingen po staletí důležitým přístavem. městská práva získal v roce 1315.  V 17. století byl Vlissingen hlavním přístavem nizozemské Východoindické společnosti.  Vlissingen je znám zejména svými doky, v nichž byla postavena řada lodí Nizozemského královského námořnictva ("Koninklijke Marine").  Město má asi 33 tisíc obyvatel. Stejnojmenný okres čítá 44 732 obyvatel (31. prosince 2008, zdroj: CBS) a rozlohu 344,98 km², z čehož 310,84 km² je voda.  K městu Vlissingen patří místa Oost-Souburg (10 500 obyvatel), West-Souburg (1 000 obyvatel) a Ritthem (500 obyvatel), přičemž Oost- a West-Souburg můžeme již počítat jako čtvrti města Vlissingen.

Vlissingen (; Zeelandic: "Vlissienge"; historical name in ) is a municipality and a city in the southwestern Netherlands on the former island of Walcheren. With its strategic location between the Scheldt river and the North Sea, Vlissingen has been an important harbour for centuries. It was granted city rights in 1315. In the 17th century Vlissingen was a main harbour for ships of the Dutch East India Company (VOC). It is also known as the birthplace of Admiral Michiel de Ruyter.  Vlissingen is mainly noted for the yards on the Scheldt where most of the ships of the Royal Netherlands Navy ("Koninklijke Marine") are built.


Pravidla.

Cílem hry je získat co nejméně bodů. Hráč se snaží sebrat co nejméně karet. Balíček karet obsahuje 104 karet, každá karta má své číslo, několik (1, 2, 3, 5 nebo 7) kravských hlav. Každá hlava se počítá za jeden bod.  Karta s číslem 55 má sedm hlav, ostatní karty dělitelné 11 mají 5 krav. Karty dělitelné 10 obsahují 3 krávy, ostatní karty dělitelné 5 mají 2 krávy. Zbytek karet je hodnocen jednou krávou.

Příprava.

Na počátku dostane každý hráč deset karet a čtyři karty jsou položeny jako základ řad.

Hra.

Poté každý hráč skrytě vyloží kartu dle své volby. Poté, co všichni vyloží, jsou karty odkryty. Hráči hrají v pořadí podle hodnot vyložených karet od nejnižší hodnoty k nejvyšší. Hráč přiloží kartu do řady, jejíž poslední karta má nižší hodnotu než hodnota hrané karty. Existuje-li více takových řad, vybere se řada s nejvyšší hodnotou poslední karty. Neexistuje-li taková řada, hráč si vybere libovolnou řadu, vezme všechny karty a svou kartu položí jako základ nové řady. Pokud hráč přikládá šestou kartu do řady, vezme všechny dosud položené karty z této řady a jeho karta poslouží jako základ nové řady.

Konec hry.

Po odehrání všech deseti karet dojde k vyhodnocení a spočítání bodů a jejich zapsání. Poté se hra opakuje, dokud některý z hráčů nepřekročí limit 66 krav. Vítězí hráč s minimem krav.

Varianty.

Hru lze modifikovat přijetím jiného pravidla pro ukončení hry (jiný počet bodů, konec po určitém počtu odehraných kol).  Další modifikace zahrnují hraní s otevřenými kartami či s omezeným balíčkem karet. Tyto varianty omezují vliv náhody na hru.

6 bere! je karetní hra pro dva až deset hráčů z roku 2004 vyvinutá Wolfgang Kramerem. Cílem hry je posbírat co nejméně krav – karet s počtem kravích hlav. Hráči přikládají karty dle svého výběru do čtyř řad – hráč, který přiloží šestou kartu do řady bere z ní všechny karty a použije tuto kartu jako základ další řady.

6 Nimmt! / Take 6! is a card game for 2–10 players designed by Wolfgang Kramer in 1994 and published by Amigo Spiele. The French version is distributed by Gigamic. This game received the "Deutscher Spiele Preis" award in 1994.


Klubová kariéra.

Jeho první debut v týmu Valencie proběhl 24. září 2003 v prvním kole poháru UEFA proti AIK Stockholm, ale přesto první roky strávil většinu času spíše v B-týmu.  V srpnu 2004 byl Albiol na cestě podepsat dohodu o přestupu do týmu Getafe CF, ale před začátkem sezóny se stal účastníkem vážné dopravní nehody a skončil na intenzivní péči. I přes vážná zranění za půl roku znovu naskočil do týmu Valencie a svými výkony se konečně probojoval do základní sestavy.  V červenci 2013 přestoupil z Realu Madrid do italského klubu SSC Neapol. Podepsal smlouvu na 4 roky. S Neapolí nepostoupil ze základní skupiny F do vyřazovacích bojů Ligy mistrů 2013/14, italský tým v ní obsadil třetí místo, přestože měl stejný počet bodů (12) jako první Borussia Dortmund a druhý Arsenal FC. V sezóně 2013/14 vyhrál s SSC Neapol italský pohár Coppa Italia, ve finále SSC porazil Fiorentinu 3:1.  V červenci 2019 zamířil do Villarrealu za částku čtyři miliony eur.

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu Španělska přezdívaném "La Furia Roja" debutoval 13. 10. 2007 v Aarhusu v kvalifikačním zápase proti domácímu týmu Dánska (výhra 3:1).  Se španělskou reprezentací vyhrál dvakrát Mistrovství Evropy (EURO 2008 a 2012) a jednou Mistrovství světa (2010).  Trenér Vicente del Bosque jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde Španělé jakožto obhájci titulu vypadli po dvou porážkách a jedné výhře již v základní skupině B.

Úspěchy.

Klubové.

Valencia Real Madrid SSC Neapol

Raúl Albiol Tortajada [raúl albijol tortachada] (* 4. září 1985, Vilamarxant, Španělsko) je španělský fotbalový obránce a reprezentant, od roku 2019 hráč španělského mužstva Villarreal CF.  Albiolův otec Miguel byl slavný hráč v malém španělském klubu Benidorm CF.

Raúl Albiol Tortajada (, ; born 4 September 1985) is a Spanish professional footballer who plays for Villarreal and the Spain national team.  A reliable and physically strong player who excels in the air, his main asset is his versatility, as he can play as a central defender, right back or defensive midfielder. He spent most of his career with Valencia and Real Madrid, winning five major titles with both teams combined; he amassed La Liga totals of 229 matches and seven goals over ten seasons, and also played several years in the Italian Serie A with Napoli.  A Spanish international since 2007, Albiol represented the country in two World Cups and as many European Championships, winning three tournaments including the 2010 World Cup.