Výskyt.

Původní areál se rozprostírá téměř po celé Evropě, od Irska a Španělska na západě až po střed evropského Ruska, kde pomyslná východní hranice probíhá po břehu řeky Don. Na jihu se rozprostírá téměř od Středozemní moře, na severu pak po jižní oblasti Skandinávského poloostrova. Druhotně byla rostlina lidmi rozšířena do Severní Ameriky, kde nyní hojně roste v jižních oblastech Kanady a téměř na celém území Spojených států amerických, vyjma pouští a polopouští na jihozápadě. Je zavlečená i do středu a na jih Jižní Ameriky, jakož i do jižní Afriky a Austrálie.

Ekologie.

Tato dřevina je fanerofyt, který roste na suchých a prosluněných stráních, okrajích lesů, ve vinicích, v pobřežních houštinách i úhorech na kamenitých svazích. Nejlépe jí vyhovují místa s vápencovým podložím. V České republice vyrůstá v termofytiku a mezofytiku celkem rovnoměrně po celé republice, v oreofytiku je však vzácná.  Je pentaploidním druhem, 2n = 35. Rozmnožuje se také apomikticky a pak jednotlivé populace mají klonální charakter. Začátek doby kvetení spadá do června a července. Některé větve starších rostlin během zimy usychají, na jaře však vyrůstají nové; jednotlivé keře se tak mohou na jednom místě dožít i sta let. V přírodě se samovolně kříží s růži šípkovou.

Popis.

Růže vinná vytváří vytrvalé, sevřené, husté keře se vzpřímenými větvemi vysokými 1 až 2 m, někdy má větve delší a pak jsou obloukovitě rozestálé. Vyrůstá z vytrvalého, hluboko sahajícího kořene s mnoha odbočkami vedoucími v hloubce do 30 cm. Větve jsou zbarvené v mládí skořicově zeleně a později tmavnou, jsou hustě porostlé ostny různých velikostí a tvarů, od přímých štětin po silné, zploštělé, hákovité ostny dlouhé až 1 cm. Složené, střídavě vyrůstající listy, dlouhé 5 až 10 cm, jsou lichozpeřené a mívají dva až tři páry lístků 1 až 3 cm velkých, koncový je největší a špičatý. Lístky s kratičkým řapíkem jsou tuhé, tmavě zelené, okrouhlé až široce vejčité a po obvodě dvou až trojnásobně pilovité. Jsou oboustranně, nejhustěji vespod, porostlé žlázkami obsahujícími lepkavou, po jablkách vonící silici, která po rozemnutí listů silně voní, někdy též samovolně při vyšší vzdušné vlhkosti nebo teplotě. Palisty jsou 1,5 až 2 cm dlouhé, blanité, hustě žláznaté a obvykle také pýřité.  Květy bývají zbarvené sytě růžově, jsou 3 až 5 cm velké, vonné, pětičetné a oboupohlavné. Obvykle vyrůstají na 1 cm dlouhých stopkách s lepkavými chloupky v pěti až dvacetičetných chocholičnatých květenstvích. Češule je podlouhlá nebo kulovitá, zelený kalich je volnolupenný a jeho lístky jsou laločnaté až kopinaté, 1,5 cm dlouhé, tři vnější jsou pérovitě zpeřené (jeden z nich pouze jednostranně) a dva vnitřní jsou celistvé. Po odkvětu se kališní lístky napřimují a zaschnuté zůstávají na dozrálých plodech. Překrývající se korunní lístky jsou asi 2 cm dlouhé, na konci laločnaté a bývají světle či tmavě růžové. V květu je mnoho tyčinek se žlutými prašníky, podobně jako hustě chlupatých čnělek s bliznami. Semeník je vytvořen z 25 až 45 plodolistů. Květy bývají opylovány létajícím hmyzem nebo autogamně, možný je také vznik semen apomikticky.  Ze zdužnatělé češule se vyvine vejčitý až kulovitý, asi 1 cm velký šípek (považovaný za nepravý plod), zbarvený oranžově až sytě červeně, se zaschnutým kalichem na konci. Vyrůstá na stopce jen o málo delší než je šípek, který v dužině obsahuje 15 až 25 světle žlutých, nepravidelně tvarovaných semen (nažek), průměrně 4 mm velkých.

Rozmnožování.

Ve volné přírodě se tato rostlina množí převážně semeny, která jsou roznášena ptáky a savci konzumujícími šípky. Mohou se také šířit vodou nebo jako součást zahradního odpadu. Semena mají poměrně dlouhou dobu dormance, obvykle vyklíčí za rok až dva, v půdě si zachovávají životaschopnost po dobu asi čtyř let. Mladé semenáče jsou poměrně citlivé a v přírodě jich většina uhyne v prvém roce, jsou např. spásány ovcemi, kozami nebo králíky. Rostou velmi pomalu a první květy se objevují nejdříve třetím rokem. Rostliny lze také množit řízkováním, sází se asi 25 cm dlouhé, zpola vyzrálé řízky s patkou starého dřeva v létě, nebo z vyzrálého dřeva na podzim. Na nevelké vzdálenosti se jednotlivé keře samovolně rozšiřují krátkými kořenovými výhonky. Vznikají tak stěsnané polykormony čítající i stovky větví.

Význam.

Růže vinná se jen občas vysazuje jako okrasná rostlina do velkých zahrad nebo se z ní vytvářejí neprostupné živé ploty s bohatou letní záplavou květů a s násadou červeně zářících šípků i pod prvým sněhem. Mimo to poskytují ptákům a drobným savcům dobrý úkryt v době hnízdění a stravu v období zimního nedostatku. Byly z ní vyšlechtěny různé kultivary (seznam a stručný popis zde). Šípky se sbírají pro výrobu vonného želé, obsahují však málo dužiny a hodně semen, nejlepší chuť mají po mrazu. Vaří se z nich aromatický čaj bohatý na vitamín C. Samotná semena obsahují mnoho vitamínu E a po semletí se mohou užívat jako potravinový doplněk. Ze semen vylisovaný olej se používá k léčbě popálenin a k odstranění jizev a vrásek.  V některých nepůvodních oblastech, například v Austrálii, kde byla původně vysazována jako okrasná rostlina, se růže vinná silně rozšířila a stala se nechtěnou invazní rostlinou. Ve čtyřech australských státech je rostlinným druhem považovaným za agresivní plevel a je povinností při jeho zjištění v přírodě jej zničit.

Růže vinná ("Rosa rubiginosa") je obvykle planě rostoucí, nepopínavá, keřovitá růže dorůstající do výše 2 m a kvetoucí velkými, tmavě růžovými květy. V české přírodě, kde je původním druhem, se vyskytuje poměrně často. Křížením dala vzniknout hybridům, které jsou dekorativnější než původní druh. Vědecké druhové jméno "rubiginosa" pochází z latiny a znamená "rudě červené", což se vztahu k barvě květů i šípků.

Rosa rubiginosa (sweet briar, sweetbriar rose, sweet brier or eglantine; syn. "R. eglanteria") is a species of rose native to Europe and western Asia.  It is a dense deciduous shrub 2–3 m high and across, with the stems bearing numerous hooked prickles. The foliage has a strong apple-like fragrance. The leaves are pinnately compound, 5–9 cm long, with 5–9 rounded to oval leaflets with a serrated margin, and numerous glandular hairs. The flowers are 1.8–3 cm diameter, the five petals being pink with a white base, and the numerous stamens yellow; the flowers are produced in clusters of 2–7 together, from late spring to mid summer. The fruit is a globose to oblong red hip 1–2 cm diameter.


Historie.

Pass of Balmaha.

Plachetnice byla postavena v roce 1888 firmou Robert Duncan & Company v loděnicích Glasgow ve Skotsku. Třístěžňový windjammer měl ocelový trup, délku 83,5 m, šířku 11,8 m, ponor 5,5 m a tonáž 1571 BRT. Windjammer byl vyroben pro loďařství David R. Clark a partner Gibson & Clark v Glasgow, kde byl oficiálně zaregistrován pod číslem 95087 a registrační značkou KTRP. Od roku 1914 loď vlastnilo americké rejdařství Harris-Irby Cotton & Company v Bostonu.  V červnu 1917 windjammer vyplul z přístavu v New Yorku do Archangelska s nákladem bavlny pod velením kapitána Scotta. Během plavby byl severozápadně od Cape Wrath zastaven pomocným britským křižníkem "Victorian". Po vykonané inspekci a nesrovnalostech v dokladech byla "Pass of Balhama" poslána ke kontrole do přístavu Kirkwall v souostroví Orknejí. Na loď byla dosazena britská skupina ve složení důstojník a šest námořníků. Proti vůli kapitána lodi bylo nařízeno místo neutrální vlajky USA vztyčit vlajku britskou, čímž se loď stala objektem bojujícím ve válce. Krátce na to německá ponorka U-36 loď zajala. Aby nedošlo k zabavení lodi, kapitán Scott nařídil britské posádce aby se ukryla a vyvěsil americkou vlajku. Velitel ponorky U-36 kapitán Ernst Gräff nařídil vyvěsit vlajku německé válečné flotily a odplout do Cuxhavenu k inspekci, kam Pass of Balmaha bez problému doplula. Kapitán Scott německé inspekci vydal britské námořníky, kteří na to byli uvězněni v Německu. Za spolupráci Američané získali právo volného odchodu do neutrální země, loď však byla zabavena německým válečným námořnictvem.

Seeadler.

Císařské námořnictvo nejdříve používalo windjammer jako školní loď pod názvem "Valter". V roce 1916 byla vyhlášena blokáda císařského námořnictva v Severním moři a zároveň vyvstal problém s nedostatkem uhlí v zámořských přístavech. Proto bylo rozhodnuto využívat plachetnice jako válečné lodě.  Windjammer byl přejmenován na "Seeadler" a vyzbrojen dvěma děly ráže 105 mm na přídi, dvěma kulomety, dvěma torpedomety, pomocným čtyřtaktním motorem o výkonu 900 HP, který poháněl jeden lodní šroub. Loď mohla dosáhnout rychlosti až 16 uzlů. Posádka byla vyzbrojena palnými zbraněmi.  Dne 21. prosince 1916 Seeadler pod velením kapitána Felixe von Lucknera se 64 muži na palubě vyplul na svou korzárskou misi jako norské plavidlo. Prorazil blokádu, kdy byl dokonce varován britským pomocným křižníkem "Avenger" před německým "Seeadlerem".  Během 225 dní plavby v Atlantiku a Tichém oceánu zajal a potopil patnáct lodí bez ztráty na životech zajatých posádek.  Loď ztroskotala na útesu u ostrova Mopeliea 450 km od Tahiti v souostroví Společenských ostrovů. Všech 46 vězňů, zbraně a zásoby byly zachráněny. Lukner s pěti muži se vydal na motorovém člunu k Fidži zajmout nějakou loď. Dne 21. září 1917 byl zajat a uvězněn na Novém Zélandu odkud se mu podařilo utéct a zmocnit se škuneru Moa. Byl však znovu zajat a vězněn až do roku 1919.  Zbylá posádka na ostrově Mopelia se zmocnila francouzské bárky Lutece a vyplula k domovu. Loď ztroskotala u Velikonočních ostrovů 4. října 1917 a celá posádka byla internována až do roku 1920 v Chile.

Potopené lodě.

V období od 21. ledna 1916 do 8. září 1917 zajal a potopil šestnáct lodí o celkové tonáži 30 099 BRT.

Pomocný křižník SMS Seeadler (česky: "Mořský orel") byl třístěžňový windjammer, jedna z posledních lodí s pohonem jak pomocí plachet, tak parním. Byl postaven v Glasgowě a užíván americkým rejdařem jako obchodní plachetnice Pass of Balmaha. Byla zajata německou ponorkou U-36 a v roce 1916 přeměněna na vojenskou loď německého válečného námořnictva v první světové válce. Jako "Seeadler" v rozmezí 225 dnů potopil 14 lodí. Ztroskotal 2. srpna 1917 u ostrova Mopelia ve Francouzské Polynésii.

SMS "Seeadler (Ger: sea eagle) was a three-master steel-hulled sailing ship. She was one of the last fighting sailing ships to be used in war when she served as a merchant raider with Imperial Germany in World War I. Built as the British-flagged Pass of Balmaha", she was captured by the German submarine , and in 1916 converted to a commerce raider. As "Seeadler" she had a successful raiding career, capturing and sinking 15 ships in 225 days until she was wrecked, in September 1917, in French Polynesia.


Geografie.

Ostrov je asi 12 kilometrů dlouhý a 6 kilometrů široký. Pobřeží je členité se zálivy, mysy a poloostrovy. Jihovýchodní a jihozápadní části mají mírnější svahy, a tam se také nachází většina osad a zařízení. Terén je více hornatý na severním pobřeží, s nejvyšším vrcholem 433 m na hoře Karafiltzanaka.  Hlavní město Skiathos je ve východní části ostrova. Další hlavní osady jsou Kalyvia, Troullos, Xanemos, Koukounaries, a Achladias.  Samospráva Skiathosu zahrnuje ostrůvky Tsougria, Tsougriaki, Maragos, Arkos, Troulonisi a Aspronisi. Má rozlohu 49 898km². Ostrovy jsou rozptýleny několik kilometrů od jihovýchodního pobřeží Skiathosu a jsou jasně viditelné z města a z pláže.  Hlavní zpevněné silnice vedou podél jihovýchodního úseku ostrova s několika úzkými prašnými cestami odbočujícími směrem do vnitrozemí a na severní pobřeží. Zemědělské půdy jsou kolem všech hlavních osad na ostrově.  Navzdory své malé velikosti je Skiathos s mnoha plážemi a lesnatou krajinou populární turistickou destinací. Má více než 60 převážně písečných pláží, roztroušených kolem 44 km dlouhého pobřeží. Některé z nich jsou Troulos, Vromolimnos, Koukounaries, Asselinos, Megali Ammos a Mandraki.  Velká část ostrova je zalesněná borovicemi halepskými a malým borovým lesem v Koukounaries, kde je laguna a populární pláž. Ostrovní lesy jsou soustředěny na jihozápadní a severní části, ale borovice převládají po celém ostrově.

Doprava.

K dispozici je pravidelná lodní doprava na ostrov a na ostatní sporadské ostrovy s odjezdy z Volos a Agios Konstantinos.  Mezinárodní letiště Skiathos je na severovýchodě ostrova, vedle laguny a nížiny oddělující ostrov od poloostrova Lazareta.  Na ostrově jsou k dispozici tři autobusové trasy. Základní trasa je z hlavního města k pláži Koukounaries, která vede podél jižního pobřeží ostrova. Druhá trasa vede z hlavního města k Evangelickému klášteru a třetí autobusová linka do Xanemos na severní pobřeží.

Skiathos (řecky:Σκιάθος, "Skiáthos") je malý řecký ostrov na severozápadě Egejského Moře. Skiathos je nejzápadnější ostrov ve skupině ostrovů Severní Sporady, východně od poloostrova Pelion v Magnesii na pevnině a západně od ostrova Skopelos.

Skiathos (, , ; , ; and ) is a small Greek island in the northwest Aegean Sea. Skiathos is the westernmost island in the Northern Sporades group, east of the Pelion peninsula in Magnesia on the mainland, and west of the island of Skopelos.


Život jako chalífa – vláda Al-Mansura.

V roce 976 po smrti jeho otce a umajjovského chalífy, kterým byl Al-Hakam II., byl desetiletý Hišám (který se stal córdobským chalífou) ohrožen vlivnými dvořany, kteří si nepřáli jeho následnictví. Vzhledem k nízkému věku nebyl schopen samostatné vlády a proto jeho matka Subh požádala prvního ministra Jafara al-Musáfího, aby společně s Al-Mansur ibn Abi Aamirem, v křesťanském světě známým jako Almanzor, vládl jako regent za jejího syna do doby jeho plnoletosti. V roce 978 Almanzor dosáhl pozice hijába, úředníka s postavením srovnatelným s postavením vezíra. Příliš mladý k vládnutí, Hišám II. předal v roce 981 vládu Al-Mansurovi. Ten se tak stal skutečným vládcem córdobského chalífátu a byl jím až do své smrti v roce 1002. Al-Mansur ibn Abi Amir si tedy zachoval své postavení všemocného vládce, Hišáma II. držel v paláci Medina Azahara v podstatě jako vězně. Držel jej tam ve vyhnanství po většinu Hišámovy vlády, kdy měl vládnout jako 3. chalífa Córdoby. Almanzor vedl úspěšné boje proti křesťanským mocnostem na španělském severu. Pokořil Barcelonu v roce 985, León v roce 988, zvítězil v Galícii v bitvě u Santiaga de Compostela v roce 988. Almanzor přivedl córdobský chalífát na vrchol islámské moci v Iberii.  Almanzor si vydobyl značný vliv na státní správu a s pomocí svých věrných odstranil Hišámova strýce, který byl vzhledem k bezdětnému Hišámovi jeho případným nástupcem. Almanzor byl oficiálně sice poradcem, ovšem "de facto" se stal vládcem, vedl vojenská tažení proti křesťanským sousedům, potlačil povstání v Maroku a získal tamní území a také córdobský trůn pro svého syna na úkor Hišáma. Toto období bylo pro Córdobu obdobím vrcholným.

Vláda Abd al-Malika.

V roce 1002, po smrti svého otce Almanzora, se jeho syn Abd al-Malik (1002–1008) stal de facto vládcem chalifátu a vedl úspěšný boj proti království Navarra a proti Barceloně. V roce 1008 Abd ur-Rahman Sangul (1008–1009), druhý syn Almanzora, údajně otrávil svého bratra Abd al-Malik al-Muzaffara, který v říjnu roku 1008 zemřel. V roce 1009 Abd al-Rahman Sanchuelo (983 – 3. března 1009), zvaný též Abd al-Rahman Sangul, syn Almanzora, jenž byl sice oficiálně jen prvním ministrem chalífy Hišáma II., měl ve skutečnosti veškerou moc, stejně tak, jako předtím jeho otec. Abd al-Malik al-Muzaffar tedy jednal stejným způsobem.

Vláda Mohameda II. al-Mahdiho.

Mezitím co Abd al-Rahman Sanchuelo vedl válku proti Alfonsu V. Leónskému v Leónu, Muhammad II. al-Mahdi násilím převzal vládu v Córdobě. Hišáma II. držel jako rukojmí v Córdobě. V listopadu téhož roku, jen několik měsíců poté, co převzal vládu v chalífátu, byl Mohamed II al-Mahdi svržen berberskou armádou (kterou si sám do země přivedl a která ho opustila). Berbery vedl Sulayman ibn al-Hakam, který zvítězil v bitvě u Alcoley. Po bitvě byl Abd al-Malik al-Muzaffar vyhoštěn do Toleda. Sulayman poté obléhal Córdobu a osvobodil Hišáma II. Sulajman ibn al-Hakam byl svou berberskou armádou jmenován chalífem a tuto pozici si udržel až do května 1010, kdy Mohamed II. al-Mahdi znovu dobyl území chalífátu. Chalífát Hišámovi II. vrátili až křesťanští vojáci vedení al-Wahdidem. Hišám II. vládl jako chalíf v letech (1010 až 1013).

Osobní život.

Hišám II. byl bezdětný a měl otevřeně harém s muži.

Hišám II. (966 – 19. dubna 1013) celým jménem Abu'l-Walid Hišám II al-Mu'ayyad bi-llah (arabsky: أبو الوليد هشام المؤيد بالله ) byl synem Al-Hakama II. a Subh z Cordoby. Byl 16. umajjovský chalífa a třetí panovník Córdobského chalífátu. Území na Pyrenejském poloostrově, v té době nazývanému Al-Andalus, vládl v letech 976–1009 a 1010–13. Po většinu doby jeho chalífátu za něho ve skutečnosti de facto vládl Al-Mansur.

Abu'l-Walid Hisham II al-Mu'ayyad bi-llah (, Abū'l-Walīd Hishām al-Muʾayyad bi-ʾllāh) (son of Al-Hakam II and Subh of Cordoba) was the third Umayyad Caliph of Spain, in Al-Andalus from 976–1009, and 1010–13.


Život.

Pocházel ze zámožné rodiny, jeho příbuzným byl spisovatel Pablo Antonio Cuadra. Měl mladšího bratra Fernanda (1934–2016), který byl politikem a knězem.  Vystudoval literaturu na Mexické národní autonomní univerzitě, cestoval po USA a Evropě, roku 1950 se vrátil do vlasti. Po potlačení povstání proti prezidentovi Anastasiovi Somozovi v dubnu 1954 emigroval do USA a vstoupil do trapistického kláštera Gethsemani, který vedl Thomas Merton. Roku 1957 vydal první básnickou sbírku "Hora 0". Vystudoval teologii a v roce 1965 byl v rodné Granadě vysvěcen na kněze. Patřil k příznivcům teologie osvobození a podporoval sandinisty. Založil komunitu na ostrovech Solentiname na jezeře Nikaragua, zaměřenou na rozvoj umělecké tvorby místních obyvatel a řízenou na základě křesťanských zásad.  Po svržení somozovského režimu v roce 1979 ho Daniel Ortega jmenoval nikaragujským ministrem kultury. Pro svou účast v prosovětské vládě se dostal do sporu s papežem Janem Pavlem II. při jeho návštěvě Nikaraguy v roce 1983 a o rok později byl laicizován; církevního trestu ho zprostil až papež František roku 2019. Funkci ministra Cardenal zastával do roku 1987, kdy bylo ministerstvo kultury v rámci úsporných opatření zrušeno. Byl zastáncem koncepce „revolución desprovista de venganza“ (revoluce, která se nemstí) a kritizoval stále represivnější povahu Ortegova režimu, v roce 1995 patřil k zakladatelům umírněně levicové strany Movimiento Renovador Sandinista (Hnutí sandinistické obnovy). Angažoval se také v nadnárodním projektu společenských reforem Stock Exchange of Visions, založil kulturní nadaci Casa de los tres mundos (Dům tří světů). Zemřel 1. března 2020 ve věku 95 let na následky selhání srdce a ledvin v Managui.

Tvorba.

Výbor z Cardenalovy poezie v českých překladech Jana Hlouška vydalo v roce 1987 nakladatelství Odeon pod názvem "Nultá hodina".

Ernesto Cardenal (* 20. ledna 1925 Granada – 1. března 2020 Managua) byl nikaragujský básník, římskokatolický kněz, teolog osvobození a aktivista. Ve své tvorbě propojoval osobní a společenskou tématiku, využíváním epigramatické formy navazoval na styl Ezra Pounda.

Ernesto Cardenal Martínez (20 January 1925 – 1 March 2020) was a Nicaraguan Catholic priest, poet, and politician. He was a liberation theologian and the founder of the primitivist art community in the Solentiname Islands, where he lived for more than ten years (1965–1977). A former member of the Nicaraguan Sandinistas, he was Nicaragua's minister of culture from 1979 to 1987. He was prohibited from administering the sacraments in 1984 by Pope John Paul II, but rehabilitated by Pope Francis in 2019.


Mládí a politická kariéra.

Narodil se v Londýně jako nejstarší syn 1. hraběte z Chichesteru, který zastával hodnosti u dvora a také nižší vládní funkce. Studoval v Cambridge a v letech 1775–1778 podnikl kavalírskou cestu po Evropě, navštívil Španělsko, Francii, Itálii, německé země a Rakousko. Po návratu z cest a v roce 1780 byl za hrabství Sussex zvolen do Dolní sněmovny. Původně patřil k whigůmm, podporoval 2. markýze z Rockinghamu, později ale přešel k toryům a získal funkce ve vládě W. Pitta mladšího. Byl generálním inspektorem v úřadu polního zbrojmistra (1782–1783) a státním sekretářem pro Irsko (1783–1784). Jako ministr pro Irsko se stal členem irské Tajné rady (1783) a zároveň byl zvolen i do irského parlamentu (1783–1790, 1795–1799).  Mimo vládní funkce v 80. a 90. letech často cestoval do zahraničí, jeho cesty byly částečně i diplomatickými misemi. R. 1795 byl jmenován členem Tajné rady a znovu státním sekretářem pro Irsko (1795–1798). R. 1801 byl krátce komisařem kontrolního úřadu Britská Východoindická společnost, po pádu Pittovy vlády odmítl nabídku na úřad ministra války a vyslance v Rusku. Znovu se stal členem vlády pod H. Addingtonem jako státní sekretář vnitra (1801–1803). R. 1801 byl s titulem barona ze Stanmeru povolán do Sněmovny lordů, titul hraběte z Chichesteru zdědil po otci až r. 1805. Kvůli sporům s premiérem Addingtonem musel rezignovat na post ministra vnitra a byl pověřen méně významnými funkcemi (lord kancléř vévodství lancasterského 1803–1804, velitel královské tělesné stráže 1804). Do druhé Pittovy vlády již nebyl přizván, ale později dlouhodobě zastával funkci generálního poštmistra (1807–1826). Od roku 1800 byl členem Královské společnosti.

Rodina.

Jeho manželkou byla od roku 1801 Mary Henrietta Osborne (1780–1862), dcera ministra zahraničí 5. vévody z Leedsu. Dědicem rodových titulů byl nejstarší syn Henry Thomas (1804–1886), který zastával spíše jen čestné funkce. Druhorozený syn Frederick Thomas (1808–1861) sloužil v námořnictvu a dosáhl hodnosti kontradmirála, nejmladší syn John Thomas (1811–1894) byl duchovním a biskupem v Norwichi (1857–1893).

Odkazy.

Reference.

Rodokmen hrabat z Chichesteru  Profil 2. hraběte z Chichesteru na webu britského parlamentu

Thomas Pelham, 2. hrabě z Chichesteru ("Thomas Pelham, 2nd Earl of Chichester, 3rd Baron Pelham of Stanmer") (28. dubna 1756, Londýn – 4. července 1826, Londýn) byl britský státník ze šlechtického rodu Pelhamů, byl prasynovcem dvou britských premiérů 1. vévody z Newcastle a Henryho Pelhama. V několika britských vládách zastával postupně funkce ministra pro Irsko, ministra vnitra a generálního poštmistra, byl též členem Královské společnosti.

Thomas Pelham, 2nd Earl of Chichester PC, PC (Ire), FRS (28 April 1756 – 4 July 1826), styled The Honourable Thomas Pelham from 1768 until 1783, The Right Honourable Thomas Pelham from 1783 to 1801, and then known as Lord Pelham until 1805, was a British Whig politician. He notably held office as Home Secretary under Henry Addington from 1801 to 1803.


Životopis.

Marie Helena byla jedináček. Jejím otcem byl ekonom a diplomat Marcos Vieira da Silva. Marie Helena o něj přišla už ve věku necelých tří let, když zemřel na tuberkulózu v sanatoriu ve švýcarském Leysinu. Spolu s matkou žila v Lisabonu v domě svého dobře situovaného dědečka, novináře republikánského smýšlení. Vyrůstala v naprosté izolaci od svých vrstevníků, nechodila ani do školy. Vzdělání jí poskytli domácí učitelé. Už v dětství se u ní projevil intenzívní zájem o četbu, hudbu a kreslení.  V letech 1924–1925 studovala na lisabonské akademii sochařství a později ještě navštěvovala kurzy anatomie. Roku 1926 zakoupila její matka v Lisabonu dům, kde s dcerou žila. Da Silva ho později používala jako ateliér, když zde s manželem pobývala.  Touha stále se zdokonalovat a poznávat nové se projevila zejména kolem jejích dvaceti let. Roku 1928 odjela Vieira spolu s matkou do Paříže. Na Académie de la Grande Chaumière pokračovala ve studiu sochařství u Bourdella. Ještě téhož roku podnikla delší cestu do Itálie, kde na vlastní oči poznávala díla renesančních mistrů. V Paříži byla z moderních malířů nejvíce zaujata Matissem a Cézannem. V roce 1929 se v Paříži přihlásila ke studiu na Académie scandinave, kde byli jejími učiteli Charles Dufresne a Othon Friesz. V jednom z ateliérů se seznamovala s grafickými technikami. A ještě téhož roku přešla do ateliéru Fernanda Légera. Aby mohla studovat, živila se v té době jako designérka a ilustrátorka.  Roku 1933 došlo na první samostatnou výstavu da Silvy v pařížské galerii Jeanne Bucher. Malířka zde pravidelně vystavovala po celou dobu její existence. V roce 1937 se da Silva spolu s manželem osobně poznali s Matissem a Braquem. Spolu se svou galeristkou uspořádala malířka v roce 1939 dražbu svých obrazů ve prospěch dětí španělských exulantů. Pod hrozbou nacistické invaze do Francie se v témže roce manželé vrátili do Lisabonu. Da Silva se neúspěšně pokusila získat zpět portugalské občanství, o které přišla sňatkem. V červnu 1940 se oba manželé rozhodli zemi opustit. Usadili se v brazilském Riu de Janeiro, kde zůstali až do roku 1947.  Poválečná doba přinesla malířce uznání v celé západní Evropě i ve Spojených státech. Prakticky každý rok střídala výstava výstavu. Hned v roce 1948 od ní koupil první obraz, "Šachová hra", francouzský stát, který jí roku 1956 také udělil státní občanství. Z hlavních světových přehlídek výtvarného umění, které Vieira da Silva obeslala, lze uvést Benátské biennale v letech 1950 a 1954, první tři ročníky documenty v Kasselu (1955, 1959, 1964) či Biennale v São Paulo, kde roku 1961 získala velkou cenu.  V roce 1985 da Silva ovdověla. Stále však pracovala a obesílala výstavy. Dne 10. května 1990 bylo v Lisabonu za podpory vlády otevřeno sídlo Nadace Arpad Szenes – Vieira da Silva. Roku 1991 obdržela Řád čestné legie. Zemřela 6. března 1992.

Dílo.

V malířčině tvorbě jsou zahrnuty jak tradice evropského umění od doby renesance, tak vlivy jejích avantgardních současníků. Snad surrealismus se v ní – ať už si toho byla vědoma či nikoliv – zakořenil nejhlouběji. Je zcela svá, nelze ji zařadit ani mezi abstraktní umělce, ani mezi malíře vyznávající figurativní styl v malbě. Na většině jejích pláten je přítomný tu více, tu méně patrný odkaz na člověka a jeho prostředí. Údiv či úžas nad proměnami světa, který ji obklopuje: tak lze zřejmě pojmenovat impulzy, které jí vedly štětec při vytváření obrazů. Častým tématem a snad i jednotícím prvkem jejího díla je labyrint, ztělesňovaný moderním velkoměstem. Vyjadřuje obavy moderního člověka, že v něm zabloudí.  Na mezinárodní scéně se malířka začala prosazovat ve druhé polovině 30. let. V té době malovala obrazy, které měly blízko k abstrakci. Krajina je na nich redukována na lineární a geometrické tvary. Barevné skvrny na neutrálním pozadí vytvářejí iluzi prostoru bez použití tradičních technik. Na obrazech z poválečné doby se spojují horizontální a vertikální prvky, vytvářející světelné, vysoce organizované imaginární městské krajiny.

Maria Helena Vieira da Silva (13. června 1908, Lisabon – 6. března 1992, Paříž) byla portugalsko-francouzská malířka a grafička. Ovlivnila vývoj výtvarného umění ve 2. polovině 20. století. Kolekci jejích obrazů má ve sbírkách i Centre Georges Pompidou.

Maria Helena Vieira da Silva (13 June 1908 – 6 March 1992) was a Portuguese abstract painter. She was considered a leading member of the European abstract expressionism movement known as Art Informel. Her works feature complex interiors and city views using lines that explore space and perspective. She also worked in tapestry and stained glass.


Specifikace.

918 je poháněna osmiválcovým atmosférickým motorem s objemem 4,593 litru postaveným na stejné architektuře jako v RS Spyder Le Mans Prototyp.  Motor váží 135 kg dodává   v 8500 otáčkách za minutu a maximální točivý moment  Nm . Tento motor je doplněn o dva elektromotory dodávající dalších  koňských sil. Jeden s  koňmi pohání zadní kola paralelně s zážehovým motorem a slouží také jako hlavní generátor. Tyto motory dodávají výkon na zadní nápravu přes 7 rychlostní dvojspojkovou převodovku. Přední elektrický motor disponuje  a pohání přední nápravu; elektrická spojka odděluje motor, když není v provozu. Celkový systém dodává  a  Nm točivého momentu. V říjnu 2012 nebyla inženýrská konstrukce ještě dokončena, ale Porsche již zaznamenala údaje o výkonu:  za 2,5 sekundy, za 7,2 sekundy,  za 19,9 sekund a testované nejvyšší rychlost  km/h. Porsche 918 Spyder má poměr výkonu k hmotnosti kg na jednu koňskou sílu a série Weissach Package pomohla autu k hmotnostnímu poměru  kg koňskou sílu. Systém ukládání energie je 312-cell, kapalinou chlazené 6.8 kW·h lithium-iontové baterie umístěné za řidičem. Kromě plug-in nabíjecího portu na straně spolujezdce na B-sloupku jsou také baterie nabíjeny rekuperačním brzděním a přebytkem výkonu z motoru, když auto jede bez přidávání plynu. CO emise jsou 79 g/km a spotřeba paliva 3,0 l/100 km podle Nového Evropského jízdního Cyklu (NEDC). V USA Agentura pro Ochranu Životního prostředí (EPA) v rámci jeho pěti-cyklového testu naměřili v roce 2015 spotřebu energie v elektrickém režimu na 50 kWh na 100 kilometrů a po zapojení pouze benzinového motoru 11 l/100km.  4.6 litrový osmiválcový benzínový motor dokáže dobít prázdnou baterii za cca dva litry paliva. Dodávané univerzální nabíječce od Porsche trvá sedm hodin, aby se baterie dobily 110 voltovou domácí zásuvkou nebo dvě hodiny na vyhrazené nabíjecí stanici s nainstalovanou 240 voltovou přípojkou. Volitelná DC rychlonabíjecí stanice může obnovit baterie na plnou kapacitu už za 25 minut.  918 Spyder nabízí pět různých provozních režimů: E-Drive umožňuje cestovat čistě na elektřinu pomocí zadního a předního elektromotoru až 19 km . Celkový dojezd s plnou nádrží benzínu a plně nabitými bateriemi je 680km dle EPA testů. V rámci E-Drive režimu auto může dosáhnout maximální rychlosti 150km/h . Dva hybridní režimy (Hybrid, a Race) používají jak benzínový tak i oba elektrické motory pro zajištění požadované úrovně spořivosti či výkonu. Podvozkem je karbonový monocoque a brzdy jsou použity elektromechanické.

Prodej a výroba.

Produkční verze byla představena v roce 2013 na Frankfurt Motor Show. V roce 2014 bylo 918 vyráběno v limitovaných sériích - s vývojovým centrem v Weissachu a sestaveny v Zuffenhausenu. Za rok 2014 Porsche vyrobilo 918 kusů a výroba začala 18. listopadu 2013, přičemž dodávky měly začít v prosinci 2013. Prodeje ve Spojených státech začaly v červnu 2014.  Do listopadu 2014 bylo celosvětově objednáno již 800 kusů . Výroba skončila v červnu 2015, jak bylo naplánováno.  Země s nejvíce objednávkami byly Spojené státy s 294 kusy následují země Čína a Německo s přibližně 100 objednávkami každá a Kanada s 35 objednávkami.

RSR.

V roce 2011 na North American International Auto Show v Detroitu Porsche představilo RSR závodní verzi 918 Spyder s výkonem 776 koní. Šesti stupňová převodovka byla použita z RS Spyder.

Rekord na okruhu Nürburgring.

V září 2013 Porsche 918 vybaveno volitelným 'Weissach Package' zajel na Nürburgring kolo za 6:57 na  km dlouhé trati, čímž překonalo předchozí rekord o 14 sekund a také se stalo prvním sériovým autem s silniční homologací, které prolomilo 7 minutovou hranici.

Porsche 918 Spyder je plug-in hybridní sportovní auto s středovým uložením motoru vyráběné německou automobilkou Porsche. Spyder je poháněn 4.6 litrovým motorem V8 s atmosférickým sáním poskytující výkon  a také dvěma elektromotory dodávajících dalších  koňských sil s kombinovaným výstupem . 918 Spyder disponuje řádkou 6,8 kWh lithium-ion baterií, což umožňuje dojezd 19 km čistě na elektřinu.  Výroba začala 18.září 2013, s dodávkami se původně plánovalo začít v prosinci 2013 a základní cenou ~ €611,000 (US$845,000, GB £511,000, 16 800 000 CZK). 918 Spyder se do prosince 2014 kompletně vyprodal a výroba skončila v červnu 2015.  918 Spyder byl poprvé představen jako koncept na 80. autosalonu v Ženevě v březnu 2010. 28. července 2010 po 2000 žádostí o výrobu dozorčí rady Porsche AG schválili vývoj 918 Spyder. Výrobní verze byla představena v září 2013 na Frankfurt Motor Show. Porsche také představila RSR závodní variantu 918 roku 2011 na North American International Auto Show, která kombinuje hybridní technologie poprvé použity v 997 GT3 R Hybrid s designem 918 Spyder. 918 Spyder byl druhým plug-in hybrid autem od Porsche hned po Panamera S E-Hybrid. z roku 2014

The Porsche 918 Spyder is a limited-production mid-engine plug-in hybrid sports car manufactured by German automobile manufacturer Porsche. The 918 Spyder is powered by a naturally aspirated V8 engine, developing at 8,700 rpm, with two electric motors delivering an additional for a combined output of and of torque. The 918 Spyder's 6.8 kWh lithium-ion battery pack delivers an all-electric range of under the US Environmental Protection Agency's five-cycle tests.  Production began on 18 September 2013, with deliveries initially scheduled to begin in December 2013, and a starting price of ~ €611,000 (US$845,000 or GB£511,000). The 918 Spyder was sold out in December 2014 and production ended in June 2015.  The 918 Spyder was first shown as a concept at the 80th Geneva Motor Show in March 2010. On 28 July 2010, after 2,000 declarations of interest, the supervisory board of Porsche AG approved series development of the 918 Spyder. The production version was unveiled at the September 2013 Frankfurt Motor Show. Porsche also unveiled the RSR racing variant of the 918 at the 2011 North American International Auto Show, which combines hybrid technology first used in the 997 GT3 R Hybrid, with styling from the 918 Spyder. But that version didn't make it to production. The 918 Spyder was the second plug-in hybrid car manufactured by Porsche, after the 2014 Panamera S E-Hybrid.


Rozšíření.

Západní hranicí původního areálu lišaje pryšcového je kontinentální Evropa, na východě zasahuje až po sever Číny. Vyskytuje se ale také v Severní Americe coby nepůvodní druh. Vyhledává suché, sluncem vyhřáté stepi a lesostepi, zejména stráně. Tyto biotopy jsou často vázané na pastvu hospodářských zvířat, bez které zarůstají a stávají se pro lišaje pryšcového nevhodnými.

Popis.

Jedná se o pestrého, středně velkého lišaje s přísně aerodynamicky tvarovaným tělem. Délka předního křídla je 30–34 mm. Zbarvení předních křídel je kombinací žlutošedé a tmavší olivové barvy, někdy s nádechem do růžova. Při kořeni a zhruba v polovině délky se nacházejí 2 okrouhlé tmavší skvrny, někdy s menší třetí skvrnou ve druhé třetině délky křídla. Zadní polovinu křídla rozděluje tmavý šípovitý pruh, který se směrem ke špičce křídla zužuje. Vnější okraj předního křídla je šedavý. Zadní křídla jsou červená s černou skvrnou při kořeni, při vnějším okraji probíhá černá páska. Hlava a hruď jsou olivově zelené s bílým lemováním, tykadla a nohy jsou bílé. Zadeček je svrchu olivově zelený, první dva články jsou po stranách černo-bíle pruhované, zbylé články mají na bocích bílé zářezy. Zespodu je celý motýl výrazně narůžovělý. Motýl může být zaměněn s příbuzným lišajem svízelovým. Nejsnáze je lze odlišit podle předního okraje předních křídel, který je u lišaje svízelového tvořen celistvým pruhem tmavě olivové barvy. Lišaj pryšcový má spodinu těla růžovější než lišaj svízelový, kresba na horní straně křídel je méně kontrastní. Bývá také o něco menší, což ale není dostatečně výrazný určovací znak.  Vajíčka jsou světle zelená, hladká a kulatá.  Housenky lišaje pryšcového jsou čerstvě po vylíhnutí černé, v průběhu života pak mění základní barvu na zelenou. Jsou velmi pestré, ve 4. instaru mají oranžovou hlavu, končetiny a růžek na konci těla, středem hřbetu se táhne pruh oranžové barvy, na každém článku jsou bílé párové skvrny a celé tělo je navíc bíle tečkované. Zbarvení je variabilní, oranžová může přecházet od žlutě okrové až po červenou, bílé prvky mohou být nažloutlé. Po posledním svlékání se navíc může základní barva úplně změnit. Housenka 5. instaru měří 7–9 cm.  Kukla je okrově hnědá s jemným tmavým žíháním, 4–4,5 cm dlouhá.

Bionomie.

V ČR létá první generace motýlů od května do července, vzácněji se lze setkat i s částečnou druhou generací, která létá od srpna do října. Přes den motýli odpočívají v podrostu, s večerem létají a sají nektar z květů. Ve volné krajině vyhledávají květy šalvějí, knotovky a hadince, v zahradách se s nimi lze setkat na floxech. Oplodněné samičky kladou až 200 vajíček v malých skupinkách. Živnými rostlinami jsou především pryšec chvojka a pryšec okrouhlý, ale housenky jsou schopné konzumovat i jiné druhy bylin, například svízel syřišťový, jitrocele, rdesno ptačí či bažanku vytrvalou. Právě záliba housenek v těchto ze zemědělského hlediska plevelných rostlinách podle všeho vedla k introdukci druhu do Severní Ameriky.  Housenky žijí od června do září v nízkém bylinném patře stepních společenstev. Na živné rostlině jsou kvůli svému zbarvení velmi nápadné, jde nicméně o formu výstražného zbarvení, protože housenky živící se jedovatým pryšcem se samy stávají jedovatými. Při kontaktu s predátorem se housenky svíjí a přitom potírají své tělo natrávenou potravou, kterou vyvrhují. Nebezpečí pro housenky představují lumci, jejichž larvy na nich parazitují. Úspěšně dorostlá housenka se kuklí při zemi nebo mělce pod jejím povrchem, v řídkém zámotku.  Přezimujícím stádiem je kukla.

Lišaj pryšcový ("Hyles euphorbiae") je noční motýl z čeledi lišajovitých. Na území České republiky patřil ještě ve 20. století k běžným lišajům, v reakci na intenzivní zemědělskou aktivitu a celkovou chemizaci prostředí však jeho četnost klesla. V ČR je chráněn zákonem jako ohrožený druh.

Hyles euphorbiae, the spurge hawk-moth, is a European moth of the family Sphingidae. This hawk moth is used as an agent of biological pest control against the noxious weed leafy spurge ("Euphorbia virgata"), but usually only in conjunction with other agents. The larvae consume the leaves and bracts of the plant. The species was first described by Carl Linnaeus in his 1758 10th edition of "Systema Naturae".


Klubová kariéra.

Deportivo Pasto.

Mina hrál za Deportivo Pasto od svých 18 let. Debut odehrál 20. března 2013 proti Atléticu FC v utkání Copa Colombia. První utkání v Categoría Primera A (1. kolumbijské lize) odehrál 15. září 2013 proti Deportivu Cali. Jediný gól v dresu Deportiva střelil 18. října Atléticu Huila.

Independiente Santa Fe.

V prosinci 2013 Mina přestoupil do jednoho z nejlepších kolumbijských klubů, do Santa Fe. Debutoval 25. ledna 2014 proti Rionegro FC. V odvetě kolumbijského superpoháru vstřelil Mina gól a pomohl Santa Fe k vítězství nad Atléticem Nacional.

Palmeiras.

Dne 1. května 2016 podepsal Mina pětiletý kontrakt s brazilským Sociedade Esportiva Palmeiras. Debutoval 4. července 2016 proti Sport Club do Recife a první gól za "Verdão" dal v dalším kole Santosu. V tom utkání byl ale střídán ještě před koncem prvního poločasu kvůli zranění. Zranění znemožnilo Minovi startovat na Letních olympijských hrách. Mina mohl hrát až na konci srpna a v září skóroval proti rivalům ze São Paulo FC a Corinthians. Sezonu dokončil se 4 góly a pomohl Palmeiras k ukončení dvaadvacetiletého čekání na vítězství v lize.

FC Barcelona.

V lednu 2018 si ho vyhlédla Barcelona a Mina se stal prvním kolumbijcem v historii týmu. Přestup stál 11,8 milionů euro a jeho výstupní klauzule je 100 milionů euro. Mina debutoval v semifinále Copa del Rey proti Valencii, když v 83. minutě střídal Gerarda Piquého. Ve španělské lize debutoval 11. února proti Getafe. V lize si připsal celkem 5 startů, ve kterých si připsal 1 asistenci proti Villarealu.

Everton FC.

Mina v srpnu 2018 přestoupil do anglického Evertonu. Poprvé hrál 3. listopadu proti Brightonu. První gól vstřelil 26. prosince Burnley.

Reprezentační kariéra.

V roce 2016 byl Mina nominován na Copa América 2016, na kterém si připsal 1 start. Mina odehrál 5 zápasů v kvalifikaci na MS 2018 a v květnu 2018 byl jmenován do třiadvacetičlenné nominace na hlavní turnaj. První zápas byl Mina na lavičce mezi náhradníky. V dalším zápase proti Polsku nastoupil a ve 40. minutě otevřel skóre utkání hlavičkou po rohovém kopu. Stejným způsobem dal gól i v závěrečném kole skupin proti Senegal, i v osmifinálovém utkání s Anglií. Díky jeho gólu ve 3. minutě nastavení se zápas dostal do prodloužení. Kolumbie nakonec vypadla až na penalty. Mina se s třemi góly stal nejlepším střelcem Kolumbie na šampionátu. Třemi góly vyrovnal rekord Paula Breitnera a Andrease Brehmeho v počtu gólů vstřelených obráncem na jednom MS.

Yerry Mina (* 23. září 1994, Guachené) je kolumbijský fotbalový obránce hrající za Everton FC a reprezentaci, za kterou si zahrál na MS 2018.

Yerry Fernando Mina González (; born 23 September 1994) is a Colombian professional footballer who plays as a centre-back for English club Everton and the Colombia national team. He shares the record for most goals in a single World Cup by a defender, with three goals at the 2018 FIFA World Cup.


Kariéra.

Narodil se v Londýně jako nejstarší syn 1. hraběte Spencera, jeho kmotrem byl král Jiří II. Studoval v Harrow a na univerzitě v Cambridge. V letech 1780–1783 byl členem Dolní sněmovny, poté po otci zdědil rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů (do té doby užíval jméno "vikomt Althorp"). V politice patřil k whigům, později se dostal do vlády Williama Pitta mladšího, v roce 1794 byl jmenován lordem strážcem tajné pečeti, zároveň se stal členem Tajné rady, v armádě dosáhl hodnosti plukovníka a druhou polovinu roku 1794 strávil na mimořádné diplomatické misi ve Vídni.  V letech 1794–1801 byl prvním lordem admirality, tuto funkci převzal po nekompetentním bratrovi premiéra Pitta a musel reorganizovat námořnictvo pro války s revoluční Francií. Do doby jeho úřadování spadají úspěšná tažení konce devadesátých let 18. století (bitvy u St. Vincent, u Camperduinu a na Nilu). V roce 1799 obdržel Podvazkový řád. V letech 1806–1807 byl státním sekretářem vnitra, poté dlouhodobě patřil k opoziční skupině "Grenvilles". Mimoto zastával řadu nižších správních funkcí v různých hrabstvích.

Další veřejné aktivity a rodina.

Kromě svého působení v politice proslul jako vzdělanec a mecenáš, zálibu měl především v literatuře a na svém sídle v Althorpu soustředil bohatou knihovnu, pro kterou získal řadu vzácných starých tisků. Byl členem Královské společnosti (1785) a Královské společnosti starožitností (1785), získal také čestný doktorát v Oxfordu a v letech 1813–1825 byl prezidentem Královského institutu.  V roce 1781 se oženil s Lavinií Bingham (1762–1831), dcerou 1. hraběte z Lucanu. Měli spolu devět dětí, z nichž tři zemřely v dětství. Dědicem titulů byl nejstarší syn John Charles Spencer, 3. hrabě Spencer (1782–1845), který byl taktéž politikem. Po jeho smrti zdědil tituly mladší bratr admirál Frederick Spencer, 4. hrabě Spencer (1798–1857). Z dcer vynikla Sarah (1787–1870), provdaná za 3. barona Lytteltona, která byla vychovatelkou dětí královny Viktorie.

George John Spencer, 2. hrabě Spencer ("George John Spencer, 2nd Earl Spencer, 2nd Viscount Spencer of Althorp, 2nd Baron Spencer") (1. září 1758, Londýn – 10. listopadu 1834, Althorp, Anglie) byl britský státník ze starobylého rodu Spencerů. Politicky náležel k whigům a zastával několik funkcí v britské vládě (lord strážce tajné pečeti, první lord admirality, ministr vnitra). Proslul též jako mecenáš umění a získal Podvazkový řád. V přímé linii byl předkem princezny Diany.

George John Spencer, 2nd Earl Spencer, (1 September 1758 – 10 November 1834), styled Viscount Althorp from 1765 to 1783, was a British Whig politician. He served as Home Secretary from 1806 to 1807 in the Ministry of All the Talents. He was the 3rd paternal great grandfather of Diana, Princess of Wales.


Mládí a politická kariéra.

Pocházel ze starobylého skotského rodu, narodil se v Edinburghu, jeho otcem byl významný politik Henry Dundas, 1. vikomt Melville. Studoval v Edinburghu a v Cambridge, v roce 1792 podnikl kavalírskou cestu po Evropě, během níž krátce studoval na univerzitě v Göttingenu. Politickou kariéru zahájil v roce 1794 jako soukromý tajemník svého otce, v témže roce byl zvolen do Dolní sněmovny a poslancem byl až do roku 1811. V letech 1807–1812 byl prezidentem kontrolního úřadu Východoindické společnosti a v této funkci se zasloužil o rozvoj obchodu s Dálným východem. To mělo význam v době kontinentální blokády, jíž francouzský císař Napoleon zakázal téměř všem evropským zemím obchodovat s Británií.  V roce 1809 na krátkou dobu převzal post státního sekretáře pro Irsko a stal se členem irské Tajné rady, dostal také nabídku na funkci ministra války, ale vrátil se do svého předchozího úřadu prezidenta kontrolního úřadu Východoindické společnosti. V roce 1811 po otci zdědil titul vikomta a vstoupil do Sněmovny lordů.  Díky dlouhodobé vládě toryů pod vedením hraběte z Liverpoolu se stal nejdéle úřadujícím ministrem námořnictva v britské historii – prvním lordem admirality byl v letech 1812–1827 a 1828–1830. Po skončení napoleonských válek se v této funkci věnoval rozvoji válečného námořnictva a také podporoval objevitelské výpravy. Proto také jeho jméno nese několik nově objevených lokalit, převážně v Arktidě (Melvillův ostrov, Melvillův poloostrov, Melvillův záliv) a Melvillův ostrov u břehů Austrálie. Je po něm pojmenována také Melville Street v Edinburghu, kde má sochu v nadživotní velikosti.

Soukromý život a rodina.

Po roce 1830 žil převážně ve Skotsku, kde zastával několik čestných funkcí (guvernér Bank of Scotland 1812–1851, kancléř univerzity v St. Andrews 1814–1851), skotským záležitostem se věnoval i ze své pozice člena Horní sněmovny. V roce 1821 získal Bodlákový řád.  V roce 1794 se oženil s Anne Saunders (1775–1841), dcerou admirála Charlese Saunderse, její jméno také téhož roku přijal ("Saunders-Dundas"). Měli spolu čtyři syny, nejstarší Henry Dundas (1801–1876) sloužil v armádě a dosáhl hodnosti generála, po otci zdědil v roce 1851 titul vikomta s členstvím ve Sněmovně lordů. Z dalších synů vynikl Sir Richard Dundas (1802–1861), který byl admirálem a za krymské války vrchním velitelem v Baltském moři (1855).  Hlavním rodovým sídlem byl starobylý zámek "Melville Castle" ve Skotsku, který Dundasové zdědili po rodu Melville v 18. století.

Robert Dundas, 2. vikomt Melville ("Robert Saunders Dundas, 2nd Viscount Melville, 2nd Baron Duniry") (14. března 1771, Edinburgh – 10. června 1851, Melville Castle, Skotsko) byl britský státník ze starobylého skotského rodu Dundasů. Patřil k toryům a významným politikům přelomu 18. a 19. století, v několika funkcích byl členem britských vlád. Byl historicky nejdéle úřadujícím ministrem námořnictva (prvním lordem admirality) (celkem 17 let) a díky tomu jeho jméno nese řada lokalit objevených v té době. Celý život se také věnoval záležitostem v rodném Skotsku, kde zastával řadu čestných funkcí.

Robert Dundas, 2nd Viscount Melville, (14 March 1771 – 10 June 1851) was a British statesman, the son of Henry Dundas, the 1st Viscount. Dundas was the Member of Parliament for Hastings in 1794, Rye in 1796 and Midlothian in 1801. He was also Keeper of the Signet for Scotland from 1800. He was appointed a Privy Counsellor in 1807, a Fellow of the Royal Society in 1817, a Knight of the Thistle in 1821, and was Chancellor of the University of St Andrews from 1814. Melville filled various political offices and was First Lord of the Admiralty from 1812 to 1827, and from 1828 to 1830; his eldest son inherited his title.


Mládí a kariéra v námořnictvu.

Pocházel ze starobylé šlechtické rodiny Russellů, byl vnukem 1. vévody z Bedfordu. Po předčasné smrti svého otce Edwarda Russella (†1665) vstoupil do námořnictva (1666), již v roce 1672 dosáhl hodnosti kapitána, zúčastnil se anglicko-holandské války, později ve Středomoří bojoval proti pirátům. Mimo jiné byl komořím vévody z Yorku, pozdějšího Jakuba II. Po popravě svého strýce lorda Williama Russella (1639–1683) obviněného z protikrálovského spiknutí musel s dalšími členy rodiny opustit státní služby. V roce 1688 byl jedním ze signatářů dopisu, který vyzýval Viléma Oranžského, aby se ujal vlády v Anglii. Díky podpoře slavné revoluce vytěžil Edward Russell i další členové jeho rodu vysoké postavení a vliv. V roce 1689 byl povýšen na kontradmirála, stal se členem Tajné rady a v letech 1689–1699 byl prezidentem úřadu námořního pokladu ("Navy Treasurer"). V letech 1689-1697 byl též členem Dolní sněmovny za stranu whigů, byl mimo jiné poslancem za přístav Portsmouth, což byl tradiční volební obvod pro námořní důstojníky.  V roce 1690 byl vrchním velitelem loďstva v kanálu La Manche proti Francii, ale svou malou aktivitou dočasně ztratil přízeň Viléma III. Proslavil se znovu v bitvě u La Hogue (1692), která ukončila sérii anglických neúspěchů a zabránila plánované francouzské invazi na britské ostrovy (Devítiletá válka). Psychologický dopad bitvy u La Hogue byl o to silnější, že porážce francouzského loďstva byl osobně přítomen Ludvík XIV. a bývalý anglický král Jakub II. V roce 1693 byl Russell jmenován velkoadmirálem, poté byl vrchním velitelem ve Středomoří (1694–1695) a v kanálu La Manche (1695–1696). V letech 1694–1699 byl prvním lordem admirality. V případě nepřítomnosti Viléma III. v Anglii byl také dvakrát členem sboru lordů místodržících (1697, 1698). V roce 1699 čelil obvinění ze zpronevěry ve svých úřadech, načež rezignoval na funkce prvního lorda admirality a prezidenta úřadu námořního pokladu a dočasně opustil veřejné dění.

Politik, dvořan a člen Sněmovny lordů.

Kromě nejvyšších postů v námořnictvu zastával i hodnosti u dvora a v letech 1694-1702 byl pokladníkem v úřadu nejvyššího komořího. R. 1697 povýšen na hraběte z Orfordu a povolán do Sněmovny lordů. Po ukončení aktivní služby v námořnictvu se věnoval politice, a i když po nástupu královny Anny ztratil některé úřady, patřil k předním činitelům strany whigů a byl mistrem zákulisních politických jednání, mimo jiné byl mentorem pozdějšího premiéra Roberta Walpola. V roce 1706 byl účastníkem jednání o unii mezi Anglií a Skotskem. V letech 1709–1710 byl znovu prvním lordem admirality, zároveň mu bylo obnoveno členství v Tajné radě. Potřetí byl prvním lordem admirality v letech 1714–1717 po nástupu Jiřího I.. Od roku 1714 byl zároveň lordem–místodržitele v hrabství Cambridgeshire.  V roce 1691 se oženil se svou sestřenicí Margaret Russell (1656–1702), dcerou 1. vévody z Bedfordu. Jejich manželství zůstalo bez potomstva a hraběcí titul z Orfordu zanikl Edwardovým úmrtím v roce 1727. Dědicem hraběcího titulu se měl stát synovec Edward Cheeke, který však zemřel ještě předtím. Později si titul hraběte z Orfordu vyžádal premiér Robert Walpole po ukončení aktivní politické kariéry (1742). Sídlem 1. hraběte z Orfordu byl zámek Chippenham Park v hrabství Cambridgeshire, který patřil Russellům od počátku 17. století a po roce 1689 byl přestavěn. Počátkem 18. století si pak ještě nechal postavit zámek Orford House v hrabství Essex.

Odkazy.

Reference.

Rodokmen Edwarda Russella  Edward Russell, 1. hrabě z Orfordu  Edward Russell, 1. hrabě z Orfordu

Edward Russell, 1. hrabě z Orfordu ("Edward Russell, 1st Earl of Orford, 1st Viscount Barfleur, 1st Baron Russell of Shinghay") (1653, Londýn – 26. listopadu 1727, Londýn) byl anglický a britský admirál a státník ze starobylého rodu Russellů. Po slavné revoluci se prosadil jako úspěšný námořní vojevůdce a celkem třikrát zastával funkci ministra námořnictva (první lord admirality). Mimoto patřil k vlivným politikům strany whigů a v roce 1697 získal titul hraběte z Orfordu.

Admiral of the Fleet Edward Russell, 1st Earl of Orford, PC (1653 – 26 November 1727) was a Royal Navy officer and politician. After serving as a junior officer at the Battle of Solebay during the Third Anglo-Dutch War, he served as a captain in the Mediterranean in operations against the Barbary pirates.  Russell was one of the Immortal Seven, a group of English noblemen who issued the Invitation to William, a document asking Prince William of Orange to depose King James II. Based in the Netherlands, he served as Prince William's secretary during the planning of William's invasion of England and subsequent Glorious Revolution. He was fully engaged in providing naval support for the Williamite War in Ireland until the war ended and was Commander-in-Chief of the Anglo-Dutch force that fought the French fleet at Battle of Barfleur and destroyed much of it in a night attack at the Battle of La Hogue during Nine Years' War.  Russell went on to be First Lord of the Admiralty during the reign of William III and then held the office twice again in the reigns of Queen Anne and King George I. He was also MP for Launceston, for Portsmouth and then for Cambridgeshire.


Historie.

V roce 1759 herec Jean-Baptiste Nicolet (1728–1796) otevřel na "Boulevardu du Temple" divadlo v tradici jarmarečního divadla, které přitahovalo stále větší zájem publika navzdory stížnostem Comédie-Italienne, chráněné privilegiem. V roce 1772 získala Nicoletova společnost název "Théâtre des Grands Danseurs du Roi", 1789 byla přejmenována na "Théâtre de la Gaîté et Grands Danseurs" a od roku 1792 na "Théâtre de la Gaîté".  V roce 1795 divadlo převzal Louis-François Ribié, který vytvořil "Théâtre d'Émulation", ale o čtyři roky později skončil. Divadlo se vrátilo k názvu "Gaîté" a věnovalo se melodramatu. Budovu přestavěl v roce 1808 architekt Antoine Peyre a mělo kapacitu 1800 míst. Divadlo v roce 1835 zničil požár a následně bylo přestavěno podle plánů Alexandra Bourlata. Divadlo navštěvovala vyšší společnost včetně Napoleona III. a jeho manželky. To mu vyneslo proslulost, takže po vyvlastnění v roce 1862 při výstavbě "Place de la République", bylo záhy přeneseno do nové budovy na "Square des Arts-et-Métiers".  V roce 1873 převzal vedení divadla Jacques Offenbach. Divadlo se posléze přejmenovalo "Théâtre-Lyrique-National". V roce 1908 se přejmenovalo na "Théâtre municipal de la Gaîté-Lyrique". V roce 1921 zde vystoupil Sergej Ďagilev se svým Ruským baletem.  Po druhé světové válce převzal divadlo Henri Montjoye a jeho manželka, zpěvačka Germaine Roger. Divadlo bylo uzavřeno z finančních důvodů v roce 1963 a využívalo se jen občasně. V roce 1974 se sem na čtyři roky nastěhovala cirkusová škola. Kvůli bezpečnostním předpisům již nebylo možno budovu plně využívat jako divadlo.  Pařížský starosta Jacques Chirac uvolnil prostředky na rekonstrukci v roce 1977, ale neuskutečnila se. V roce 1984 bylo divadlo zařazeno na seznam historických památek.  V roce 1989 bylo divadlo přeměněno v zábavní park s názvem Magická planeta (Planète magique). Proběhla renovace fasády, foyer císařovny Eugenie a vstupní haly. Nový projekt však neuspěl a v roce 1991 bylo divadlo opět uzavřeno.  V roce 2001 rozhodl starosta Bertrand Delanoë vytvořit z divadla kulturní centrum věnované digitálnímu umění a současné hudbě. Práce začaly v srpnu 2007 a skončily v lednu 2011. Zařízení bylo otevřeno 1. března 2011.

Gaîté-Lyrique, původně Théâtre de la Gaîté je divadlo v Paříži. Sídlí ve 3. obvodu na "Rue Papin". Původní divadlo bylo otevřeno v roce 1759 na "Boulevardu du Temple". V "Rue Papin" existuje (s přestávkou v letech 1978–2011) od roku 1862. Budova divadla je od roku 1984 chráněna jako historická památka.

In 1862 during Haussmann's modernization of Paris the Théâtre de la Gaîté of the boulevard du Temple was relocated to the rue Papin across from the Square des Arts et Métiers. The new theatre, built in an Italian style to designs of the architects Jacques-Ignace Hittorff and Alphonse Cusin, opened on 3 September.  Within a decade the focus began to shift from melodrama to operetta and opera, so the theatre also came to be known as the Gaîté-Lyrique. In the early 1920s Diaghilev's Ballets Russes danced here, and after World War II it was used for musical comedy. In the 1970s attendance decreased, and there were several attempts to find new uses for the building, culminating in 1989 in the construction of a short-lived amusement park, that resulted in the demolition of most of the theatre, except for the facade, entrance and foyer. The latter were restored during a 2004 reconstruction that converted the building into an arts centre, La Gaîté Lyrique, completed in November 2010.


Život.

O jeho životě není takřka nic známo. Pocházel z Milétu, což byla řecká kolonie na pobřeží nynějšího Turecka. Žil ve 4. století př. n. l. Byl patrně žákem Eukleida z Megary a dle starověké tradice patřil k předním členům megarské filozofické školy. Jeho žáky byli Eufantos z Olynthu, Apollónios Kronos a k jeho posluchačům prý patřil i slavný řečník Démosthenés. Za Eubúlidova následovníka bývá považován Alexinos z Élidy, jenž byl pro svou zálibu ve sporech zván Elenxinos (usvědčovatel).

Spisy a učení.

Eubúlidés patrně náležel k oněm megarikům, u nichž převládaly logické zájmy. Napsal polemický spis proti Aristotelovi, který se týkal zásadních logických otázek; mimo jiné v něm kritizoval pravidla konverze, která formuloval Aristotelés v 2. kapitole 1. knihy spisu "První analytiky" (25a1–26). Zmiňován je i jeho spis o Diogenovi ze Sinópy. Někdy bývá uváděn též jako autor dramatu "Hodovníci" (řec. Κωμασται; Kómastai), ale byl spíše postavou v této komedii vystupující.  Nejvíce proslul jako původce sedmi proslulých logických paradoxů: "Lhář", "Skrytý", "Élektra", "Zahalený", "Hromada", "Holohlavý" a "Rohatý". Není však jisté, že je zformuloval všechny, některé jsou připisovány i jiným autorům. Eubulidovy spisy se nedochovaly a tyto paradoxy známe jen z děl jiných starověkých myslitelů.

Logické paradoxy.

"Lhář".

Lhář (řec. ψευδόμενος; Pseudómenos; lat. Mentiens): "Když lžu a říkám, že lžu, lžu, nebo mluvím pravdu?"  Jestliže někdo dozná, že lže, lže v tomto případě či nelže? Řekneme-li, že lhář říká pravdu, odporuje to obsahu toho co říká – vždyť lhář přece doznává, že lže. Řekneme-li, že lže, opět to neodpovídá skutečnosti, lze proti tomu namítnout, že jeho přiznání je přece pravdivé. Tedy lže a v jiném smyslu opět nelže.  Někdy se o paradoxu "Lhář" mluví jako o "Epimenidově paradoxu" podle novozákonního dopisu sv. Pavla Titovi (List Titovi, I, 12–13.), kde Kréťan prohlašuje, že všichni Kréťané jsou lháři. Tento výrok je připsán mudrci Epimenidovi z 6. století př. n. l., který ho však jako paradox nemyslel. Formulace "Lháře" jako paradoxu patří až Eubúlidovi.  Ve starověku se tímto paradoxem zabýval Aristotelés v 25. kapitole spisu "O sofistických důkazech." Obšírně o něm pojednával i stoik Chrýsippos v několika spisech: "O uvedení do Lháře" (1 kniha), "O Lháři" (6 knih), "Proti těm, kteří soudí, že Lhář je i nepravdivý i pravdivý" (1 kniha), "O řešení Lháře" (3 knihy), "Proti těm, kdo tvrdí, že má Lhář nesprávné návěstí" (1 kniha); tyto Chrýsippovy spisy se však nedochovaly.  Problematika paradoxu "Lhář" je diskutována i v moderní logice (Bertrand Russell a další).

Paradoxy identity ("Skrytý", "Élektra", "Zahalený").

Obsah všech těchto paradoxů je obdobný, často se liší jen použitými výrazy (zahalený, skrytý za oponou). Megarikové se jimi patrně snažili znevěrohodnit naivní smyslový názor, nalézt v něm rozpory a protiklady. Kromě Eubúlida byl ve starověku označován za autora paradoxu "Skrytý" i Diodóros Kronos, který také patřil mezi stoupence megarské školy. Stoik Chrýsippos napsal spisy "O zahaleném" (2 knihy) a "O skrytém" (1 kniha) (nedochovaly se). Hegel považoval paradoxy identity za zajímavé a hodné bližšího zkoumání.

Paradoxy o kvantitě a kvalitě ("Hromada", "Holohlavý").

V antice byly probírány četné varianty uvedených paradoxů. Hegel je oceňoval jako doklad přeměny kvantitativních změn ve změnu kvality. Problematika těchto tzv. „sorites paradoxů" je stále předmětem zájmu filozofů a logiků.

"Rohatý".

Rohatý (řec. κερατίνης; Keratines; lat. Ceratinus, Cornutus): "Neztratil-li jsi něco, máš to; rohy jsi neztratil, máš tedy rohy."  Tento paradox, jenž je založen na nepravdivé presupozici, že oslovený člověk měl kdysi rohy, se často cituje a je jedním z prototypů sofistické argumentace. Eubúlidovo autorství není zcela jisté, ve starověku byl jako autor "Rohatého" označován i megarik Diodóros Kronos.

Eubúlidés z Milétu (řec. Εὑβουλίδης; 4. století př. n. l.) byl starořecký filozof, stoupenec megarské filozofické školy. Je mu tradičně připisována formulace sedmi proslulých logických paradoxů.

Eubulides (; fl. 4th century BCE) of Miletus was a philosopher of the Megarian school, and a pupil of Euclid of Megara. He is famous for his paradoxes.


Pozadí.

Roku 1789 vypukla ve Francii revoluce a roku 1792 se Francie stala republikou, což vyvolalo nevoli většiny evropských monarchií včetně Španělska a Portugalska. Rozpoutaly proti Francii válku, v níž však Francie brzy získala navrch a Španělsko válku s Francií prohrálo. Uzavřelo s ní mír, postupně se stávalo stále závislejší na Francii a stalo se jejím spojencem. Portugalsko bylo posledním britským spojencem v západní Evropě a s Británií obchodovalo. V roce 1800 předal Napoleon a španělský ministerský předseda Godoy Portugalsku ultimátum, aby přestalo podporovat Velkou Británii. Portugalsko však odmítlo.

Průběh.

Brzy ráno 20. května zaútočila španělská armáda na Portugalsko. Prvním terčem útoku byla město Elvas, Campo Maior, Olivenza a Juromenha. Portugalská obrana v druhých dvou jmenovaných městech však byla slabá a čítala jen několik set vojáků, především z místních milic. Města Olivenza a Juromenha brzy padla do rukou Španělů. Na Campo Maior útočily dvě španělské divize a po 17 dnech bojů ho ovládly. Největší část Godoyovy armády útočila na město a zároveň pevnost Elvas, jež bránil portugalský generál Francisco de Noronha. Portugalcům se podařilo španělský útok na Elvas zastavit a zahnat španělskou armádu na ústup. Ta se stáhla do bezpečné vzdálenosti od pevnosti a zbytek války se neodvážila dalšího útoku. Boje se i na jiných místech dostaly do patové situace, španělské síly sice ovládaly či oblehly několik měst, ale dále nepostupovaly. Godoy nicméně právě v té době utrhl nějaké pomeranče ze sadu nedaleko pevnosti Elvas a poslal je španělské královně se zprávou, že bude postupovat na Lisabon. Tak dostala válka jméno pomerančová.

Následky.

Portugalsko střet prohrálo, avšak většinu území Portugalska válka nepostihla. 6. června 1801 byla ve městě Badajoz podepsána mírová smlouva. Portugalsko souhlasilo s podmínkami. Předalo Španělsku města Olivenza a Almeida, uzavřelo své přístavy pro britské lodě a předalo Francii část Brazílie. V roce 1802 3 500 britských vojáků s tichým souhlasem Portugalska obsadilo portugalský ostrov Madeira. V roce 1805, poté co britské námořnictvo porazilo Francouze a Španěly u Trafalgaru, Portugalsko začalo opět spolupracovat s Británii, v reakci na což v říjnu 1807 Napoleon Portugalsko bez většího odporu obsadil. Portugalská královská rodina uprchla do Brazílie a hlavním městem Portugalska se stalo Rio de Janeiro. Během španělské války za nezávislost Britové Portugalsko osvobodili. Během Vídeňského kongresu nebyla smlouva z Badajoz zrušena, Olivenza je dodnes součástí Španělska a je předmětem diplomatických sporů mezi Španělskem a Portugalskem.

Pomerančová válka (portugalsky: "Guerra das Laranjas"; francouzsky: "Guerre des Oranges"; španělsky: "Guerra de las Naranjas") byl krátký ozbrojený konflikt mezi Španělskem a Portugalskem roku 1801. Šlo o součást války druhé koalice během francouzských revolučních válek. Započal tím, že vojska španělského království, které bylo spojencem Francie, zaútočila s podporou Francouzů na Portugalsko. Díky velké početní přesile zvítězilo Španělsko.

The War of the Oranges (; ; ) was a brief conflict in 1801 in which Spanish forces, instigated by the government of France, and ultimately supported by the French military, invaded Portugal. It was a precursor to the Peninsular Wars, resulting in the Treaty of Badajoz, the loss of Portuguese territory, in particular Olivenza, as well as ultimately setting the stage for the complete invasion of the Iberian Peninsula by French forces.


Politická kariéra.

Narodil se v Downing Street 10, sídle britského premiéra, jímž byl tehdy jeho otec. Matkou byla Sarah Hobart, dcera ministra války a kolonií 4. hraběte z Buckinghamshire. Nenavštěvoval žádnou školu ani univerzitu, studoval pouze soukromě. V letech 1848–1849 se zúčastnil konference v Bruselu, poté byl zvolen do Dolní sněmovnyDolní sněmovny (1852-1859), na rozdíl od otce se připojil k liberálům. Po otci zdědil titul hraběte z Riponu a vstoupil do Sněmovny lordů (1859), téhož roku po strýci Thomasovi zdědil titul hraběte de Grey, do té doby vystupoval pod jménem vikomta Godericha.  V Palmerstonově vládě byl státním podsekretářem války (1859–1861 a 1861–1863), mezitím krátce státním podsekretářem pro Indii (1861). V letech 1863–1866 byl státním sekretářem války a od roku 1863 zároveň členem Tajné rady. Ve funkci prezidenta Tajné rady (1868–1873) získal Podvazkový řád (1869) a poté byl pověřen diplomatickou misí do USA, kde uzavřel Washingtonskou smlouvu (1871), která urovnala spory mezi Spojenými státy a Kanadou. Na základě toho získal v roce 1871 titul markýze z Riponu.  V letech 1880–1884 byl generálním guvernérem a místokrálem v Indii, kde se podílel na změně legislativy v otázce zrovnoprávnění Indů a jejich účasti na státní správě. Po návratu do Anglie byl v dalších liberálních vládách prvním lordem admirality (1886) a státním sekretářem kolonií (1892–1895). Politickou kariéru završil v Campbell–Bannermanově vládě jako lord strážce tajné pečeti a předseda Sněmovny lordů (1905–1908). Po úmrtí premiéra Campbell–Bannermana a nástupu H. H. Asquitha do čela vlády rezignoval v dubnu 1908 na post předsedy Horní sněmovny, v říjnu odstoupil i z funkce lorda strážce tajné pečeti a dožil v soukromí.

Rodina a další veřejné aktivity.

Jeho sídlem byl zámek Studley Royal House v hrabství York, v tomto hrabství také zastával funkci lorda–místodržitele (1873–1906). V letech 1895–1896 byl starostou ve městě Ripon, od nějž byl odvozen rodový titul markýze. Dále byl kancléřem univerzity v Leedsu (1904–1909) a v roce 1870 obdržel čestný doktorát na univerzitě v Cambridge. Kromě toho byl již v mládí prezidentem Královské zeměpisné společnosti (1859–1860) a později také kurátorem Národní galerie. Jeho jméno nesou Riponovy vodopády na Viktoriině jezeře v Ugandě a ulice Ripon Street v Kalkatě.  Oženil se v roce 1851 se svou sestřenicí Henriettou Vyner (1833-1907) a měl s ní dvě děti. Dědicem titulů byl syn Frederick Oliver Robinson, 2. markýz z Riponu (1852–1923), který byl liberálním politikem a blízkým přítelem Eduarda VII.

George Frederick Samuel Robinson, 1. markýz z Riponu ("George Frederick Samuel Robinson, 1st Marquess of Ripon, 3rd Earl de Grey, 2nd Earl of Ripon, 2nd Viscount Goderich, 4th Baron Grantham") (24. října 1827, Londýn – 9. července 1909, Londýn) byl britský státník z původně měšťanského rodu z Yorku, byl vnukem ministra zahraničí 2. barona Granthama a synem premiéra 1. hraběte z Riponu. Patřil k významným politikům liberální strany, byl ministrem kolonií, námořnictva a místokrálem v Indii. Uplatnil se také jako diplomat a v roce 1871 byl povýšen na markýze z Riponu, obdržel Podvazkový řád a svou kariéru završil jako předseda Sněmovny lordů.

George Frederick Samuel Robinson, 1st Marquess of Ripon, (24 October 1827 – 9 July 1909), styled Viscount Goderich from 1833 to 1859 and known as The Earl of Ripon in 1859 and as The Earl de Grey and Ripon from 1859 to 1871, was a British politician who served in every Liberal cabinet from 1861 until the year before his death, which took place forty-eight years later in 1909.


Klubová kariéra.

Profesionální fotbal Süle započal v prvobundesligovém klubu TSG 1899 Hoffenheim. Debutoval na konci sezóny 2012/2013 (33. kolo) v 17 letech v zápase proti Hamburku, který Hoffenheim prohrál doma vysoko 1-4. Süle hrál v základní sestavě ve stoperské dvojici s Argentincem Davidem Abrahamem a v 81. minutě jej vystřídal Andreas Ludwig. Zasáhl rovněž do posledního ligového zápasu, tentokrát jen na 5 minut jako střídající hráč za Roberta Firmina a byl u vítězství Hoffenheimu na půdě Borussie Dortmund (2-1).  V lednu 2017 Süle dojednal přestup do Bayernu Mnichov spolu s hoffenheimským spoluhráčem Sebastianem Rudym. Zatímco Rudy opustil Hoffenheim jako volný hráč, za Süleho zaplatil Bayern částku 25 milionů eur. Süle s bavorským klubem podepsal kontrakt na 5 let, tedy do roku 2022. Oba hráči však zůstali do konce ročníku v Hoffenheimu.  Süle nasbíral hned 42 startů v první sezóně v dresu Bayernu, včetně 9 startů v Lize mistrů. V základních skupinách hrál v základu v 5 zápasech, vynechal jen třetí domácí utkání se Celticem Glasgow. Zahrál si také semifinále s Realem Madrid, vystřídal totiž zraněného Jerome Boatenga ve 34. minutě úvodního zápasu na domácí půdě (1-2) a postavil se vedle Matse Hummelse. S tím také sehrál i odvetné utkání v Madridu, které sice Bayern uhrál na výsledek 2-2, vypadl však.

Reprezentační kariéra.

Süle byl v srpnu 2016 povolán na přátelský zápas s Finskem a na úvodní kvalifikační zápas na mistrovství světa 2018 s Norskem. Debut profi Finsku zahrál v základu na levém kraji tříčlenné obrany. V 58. minutě byl vystřídaný Jonathanem Tahem. V tomto zápase také kariéru ukončil Bastian Schweinsteiger střídající o pár minut později. Proti Norsku nominovaným nebyl.  Do kvalifikace zasáhl až na jejím konci, v posledním domácím zápase proti Ázerbájdžánu, kvůli zranění ale v 22. minutě opustil hřiště, když ho vystřídal Antonio Rüdiger.  Na MS 2018 v Rusku se na hřiště dostal až ve třetím zápase proti Jižní Koreji (0-2) a odehrál celé utkání. Německo však na turnaji skončilo.

Niklas Süle (* 3. září 1995, Frankfurt, SRN) je německý fotbalista hrající na postu obránce za německou reprezentaci a německý velkoklub Bayern Mnichov.

Niklas Süle (; born 3 September 1995) is a German professional footballer who plays as a centre back for Bayern Munich and the Germany national team.


Život.

Byl nejmladším synem generála a diplomata 11. hraběte z Pembroke, jeho matkou byla ruská šlechtična Kateřina Voroncovová (1779–1856), dcera ruského diplomata Semjona Voroncova. Vynikl jako řečník již za studií v Oxfordu, kde se seznámil s W. Gladstonem, a i když reprezentovali odlišné politické linie, zůstali celoživotními přáteli. V roce 1832 byl zvolen do Dolní sněmovny, kde bezmála třicet let zastupoval hrabství Wiltshire. Zde měla rodina statky včetně hlavního rodového sídla Wilton House, které Sidney Herbert spravoval namísto staršího nevlastního bratra 12. hraběte z Pembroke, který trvale žil ve Francii. Krátce po vstupu do parlamentu se dostal k nižším vládním postům, nejprve jako tajemník kontrolního úřadu Východoindické společnosti (1835) a první tajemník admirality (1841–1845). V roce 1845 byl jmenován členem Tajné rady a stal se státním podsekretářem války (1845–1846 a 1852–1855). V roce 1855 byl krátce státním sekretářem vnitra a kolonií, svou politickou kariéru zakončil jako státní sekretář váky (1859–1861). Ve svých funkcích byl zodpovědný za britskou účast v krymské válce.  Kvůli vysokému pracovnímu vytížení a špatnému zdravotnímu stavu odstoupil v červenci 1861 z funkce ministra války a s titulem barona Herberta byl povolán do Sněmovny lordů. Zemřel krátce poté následkem Brightovy nemoci.

Rodina.

V roce 1846 se oženil s Elizabeth à Court (1822–1911), neteří státníka a diplomata 1. barona z Heytesbury. Proslula jako filantropka, spisovatelka a překladatelka. Spolu měli celkem 7 dětí. Synové George (1850–1895) a Sidney (1853–1913) zdědili postupně hraběcí titul z Pembroke, nejmladší syn Michael Herbert (1857–1903) byl britským velvyslancem v USA. Nejstarší dítě, dcera Mary Catherine (1849–1935) se provdala za rakouského katolického teologa Friedricha von Hügela; další dcera Constance (1859–1917) se poprvé provdala za 4. hraběte z Lonsdale, po ovdovění se jejím druhým manželem stal 2. markýz z Riponu.

Sidney Herbert 1. baron Herbert of Lea (16. září 1810, Richmond, Anglie – 2. srpna 1861, Wilton House, Anglie) byl britský státník ze starobylého šlechtického rodu Herbertů. Patřil ke konzervativcům a dlouholetým poslancům Dolní sněmovny, zastával funkce ministra války a kolonií. Během krymské války podporoval aktivity Florence Nightingalové, průkopnice ošetřovatelství.

Sidney Herbert, 1st Baron Herbert of Lea, PC (16 September 1810 – 2 August 1861) was a British statesman and a close ally and confidant of Florence Nightingale.


Politická kariéra.

Byl třetím synem 1. vévody z Abercornu, po matce Louise Jane Russell (1812–1905) byl spřízněn s rodinou vévodů z Bedfordu. Jeho nejstarší bratr byl 2. vévodou z Abercornu a zastával čestné posty u dvora, další bratr Claud John Hamilton (1843–1925) působil v politice. Jako syn vévody užíval titul lorda, původně sloužil v armádě a dosáhl hodnosti poručíka. V roce 1868 byl za Konzervativní stranu poprvé zvolen do Dolní sněmovny. Do parlamentu vstoupil za hrabství Middlesex, kde bez problémů uspěl i v dalších volbách. Volební reformou z roku 1885 byl volební obvod Middlesex rozdělen na šest okrsků, jedním z nich byl Ealing (dnes západní Londýn) a ten lord Hamilton zastupoval v Dolní sněmovně do roku 1906.  Kariéru v politice zahájil jako státní podsekretář pro Indii (1874–1878). V této funkci byl podřízeným a blízkým spolupracovníkem markýze ze Salisbury, který zasedal ve Sněmovně lordů, takže Hamilton byl mluvčím ministerstva pro Indii v Dolní sněmovně. V roce 1878 se stal členem Tajné rady a v letech 1878–1880 byl viceprezidentem výboru Tajné rady pro školství. V konzervativních vládách markýze ze Salisbury byl v letech 1885–1886 a 1886–1892 ministrem námořnictva, v letech 1895–1903 státním sekretářem pro Indii. Z vlády odstoupil v říjnu 1903, spolu s ním odešli z kabinetu také ministr kolonií Joseph Chamberlain a ministr financí Ch. T. Ritchie. Na ministerstvu pro Indii nahradil Hamiltona 9. vikomt Midleton, dosavadní ministr války.  Získal čestné doktoráty na univerzitách v Oxfordu a Glasgow, mimo jiné byl smírčím soudcem ve Westminsteru a Middlesexu. V letech 1894–1895 byl předsedou školské rady v Londýně.

Rodina.

Jeho manželkou byla Maud Lascelles (1846–1931), dcera 3. hraběte z Harewoodu. Měli spolu tři syny, nejstarší Ronald James Hamilton (1872–1958) působil v diplomacii, druhorozený Anthony George Hamilton (1874–1936) sloužil v armádě, nejmladší Robert Cecil Hamilton (1882–1957), jehož kmotrem byl 3. markýz ze Salisbury, dosáhl v námořnictvu hodnosti viceadmirála.

Lord George Francis Hamilton (17. prosince 1845 – 22. září 1927) byl britský státník ze starobylého šlechtického rodu Hamiltonů. Jako člen Konzervativní strany byl téměř 40 let poslancem Dolní sněmovny. Jako dlouholetý ministr námořnictva a ministr pro Indii patřil na přelomu 19. a 20. století k významným osobnostem britské koloniální politiky.

Lord George Francis Hamilton (17 December 1845 – 22 September 1927) was a British Conservative Party politician of the late 19th and early 20th centuries who served as First Lord of the Admiralty and Secretary of State for India.


Účastníci diskuse.

Postavy, které v dialogu vystupují, jsou osobami historickými: Rozprava se odehrává v Athénách někdy mezi roky 424 př. n. l. (datum bitvy u Délia, která je v dialogu zmíněna) a 418 př. n. l. (smrt Lachéta). Obsah rozmluvy je však literárním výtvorem Platónovým.

Stručný obsah dialogu.

Má výcvik v šermování místo ve vzdělávání mládeže? [178a–181d].

Lysimachos a Melesias, synové slavných otců, se snaží poskytnout svým synkům co nejlepší vzdělání. Kdosi jim řekl, že součástí výchovy by měl být i výcvik v boji ve zbroji (řec. ὁπλομαχία, hoplomachia), to je v antickém šermu, či spíše v šermířské akrobacii. Požádali o radu vojevůdce Lachéta a Nikia a spolu s nimi se podívali na představení šermířského mistra Stésilea, jenž předváděl své umění. Na návrh Lachéta žádají o radu i Sókrata. Ten slíbil, že se vynasnaží poradit, bude-li moci, ale napřed ať mluví Nikias a Lachés, mužové starší a zkušenější.

Nikias o vzdělávací hodnotě šermu [181e-182d].

Nikias zdůvodňuje užitečnost šermu pro mladé muže. Uvádí, že výcvik v šermířském umění podporuje fyzickou zdatnost, připravuje mladíky na vojenské úkoly, poskytuje výhodu oproti nevyškoleným soupeřům, pomáhá porozumět vojenské strategii. Toto umění prý u každého muže zvyšuje nebojácnost a zmužilost v boji.

Lachés popírá užitečnost výcviku v šermování [182e-184c].

Lachés naproti tomu argumentuje proti nutnosti výcviku v šermířství. Tvrdí, že Sparťané, kteří se znamenitě vyznají ve válečném umění, tento výcvik nepraktikují. A také nikdo z instruktorů šermířství se dosud nevyznamenal ve skutečné válce. Proto nestojí za to, aby člověk tento výcvik podstupoval.

Jsou generálové kvalifikováni hovořit o vzdělání? [184d–189c].

Melésias a Lysimachos žádají Sókrata, aby rozhodl, které mínění je správné. Sókratés se nejprve snaží objasnit, jaké je skutečné téma jejich diskuse. Kdykoli někdo o něčem uvažuje za nějakým účelem, je předmětem rozmýšlení onen jeho účel, a ne to, co je jen prostředkem. Vlastním cílem přece není výcvik v šermování, ten má být jen jedním z prostředků výchovy chlapců. Hlavní otázkou je však péče o charakter oněch mladých mužů. „"Tedy k tomu je třeba hleděti, zda je někdo z nás odborníkem v pěstování duše a je s to krásně ji vypěstovat."" Zároveň se Sókratés se přiznává, že nemá kvalifikaci v tomto oboru, a předpokládá, že Lachés a Nikias se buď sami vyznají v pěstování charakteru, nebo znají odborníky v této oblasti. Sókratés navrhuje zeptat se obou vojevůdců, zda mají takové odborné znalosti. Generálové posléze slibují, že poskytnou své zkušenosti.

Potřeba definovat "statečnost" [189d-190d].

Podle Sókrata jde o to, jakým způsobem by měla přistoupit zdatnost k duším chlapců, aby je učinila lepšími. K tomu potřebujeme vědět, co je zdatnost (řec. ἀρετή, areté; překládáno též jako ctnost). „"Neboť kdybychom snad ani naprosto nevěděli o zdatnosti, co to asi je, jakým způsobem bychom mohli komukoli o té věci radit, jak by jí nejlépe nabyl?"" Při jakékoli výuce musíme tápat, pokud nevíme, co se pokoušíme učit. Uvažovat však hned o celé zdatnosti považuje Sókratés za příliš veliký úkol. Je třeba nejprve prozkoumat, zdali je dostatečné naše vědění o některé její části, což bude pravděpodobně snadnější. Ke zkoumání vybírá tu část, k níž se zdá směřovat výcvik v šermu, tedy statečnost. Otázka, co je statečnost (řec. ἀνδρεία, andreia), je pak skoro až do konce dialogu předmětem diskuse.

Lachétova první definice [190e-192a].

Vojevůdce Lachés soudí, že podat výměr statečnosti není nesnadné: „"jestliže by totiž někdo chtěl vytrvávaje v šiku brániti se proti nepřátelům a neutíkal, dobře věz, že ten by byl statečný"." Sókratés namítá, že Lachétova definice je specifická pro vojenskou pěchotu. V některých válečných situacích je však možno projevit statečnost i na ústupu. A existuje přece statečnost i v době míru: na moři, vůči nemoci, bídě, statečnost občanská, prostě statečnost v různých životních situacích. Ptá se, co je společného všem těmto formám statečnosti.

Lachétova druhá definice [192b-194c].

Lachés uznává námitky a nabízí výměr obecnější: statečnost je „"jakási vytrvalost duše""." Sókratés ukazuje, že předchozí definice byla příliš úzká, ale tato je zase příliš široká. Člověk přece může být vytrvalý ve věcech dobrých i špatných. Vytrvalost spojená s nerozumností může být škodlivá a zlá, a proto nemůže být součástí zdatnosti (ctnosti). Ne každou vytrvalost lze tedy nazvat statečností. Na Sókratovu výzvu se pak pokouší definovat statečnost Nikias.

Nikiova definice [194d-196c].

Nikias míní, že statečnost je „"znalost věcí hrozivých i nehrozivých i ve válce i ve všech ostatních věcech".". Lachés však namítá, že znalost je něco rozdílného od zdatnosti. Tak na příklad u nemocí lékaři znají věci hrozivé, můžeme je ale jen proto nazývat statečnými? Všichni odborníci vědí, které věci v jejich uměních jsou hrozivé i které nehrozivé, to však neznamená že musí být stateční.

Důsledky Nikiovy definice: mohou být zvířata statečná? [196d–197e].

Poněvadž statečnost definuje jako znalost toho, co je strašné a nehrozné, Nikias popírá, že zvířata mohou být statečná; soudí, že pro statečnost je nezbytná určitá míra moudrosti. Statečnými nelze nazývat ani děti, které se pro nerozumnost ničeho nebojí. Nebojácnost a statečnost není totéž. Nebojácnosti spojené s neprozíravostí je velmi mnoho, a to u mužů, žen, dětí i zvířat. Ale stateční jsou dle Nikia jen ti rozumní.

Nikias se pokusil definovat dobro, nikoli statečnost [198a-199e].

Dle Sókrata jsou hrozivé ty věci, které způsobují strach, a nehrozivé, které strach nezpůsobují. Strach však nezpůsobují věci minulé, strach je očekávání budoucího zla. U věcí, které jsou předmětem vědění, však není jedno vědění o věcech minulých, jiné zase o věcech přítomných a budoucích, nýbrž jde o jedno a totéž vědění. Je-li tedy statečnost znalostí, pak by měla být znalostí netoliko věcí hrozivých a nehrozivých, tedy jen budoucího zla a dobra, ale znalostí všech věcí dobrých a zlých (minulých, přítomných i budoucích). Znalost celkového životního dobra však jistě přesahuje pojem statečnosti; ta je přece jen částí zdatnosti (areté). Ani Nikiovi se tedy nepodařilo definovat statečnost.

Konec diskuse: Sókratés prohlašuje, že všichni přítomní se musí učit [200a-201a].

Nakonec tedy Sókratés považuje definice obou vojevůdců za neuspokojivé. Vyznává, že rozhovor zůstal trčet v aporii, v bezcestí, nikdo z přítomných že se nemůže pochlubit, že by na tom byl lépe než druzí, a vyzývá všechny k usilovnému společnému hledání. „"My všichni musíme společně hledat co nejlepšího učitele především sami pro sebe – neboť ho potřebujeme – a potom i pro ty chlapce, nešetříce ani peněz, ani ničeho jiného; nechávat však nás samy v tom stavu, v kterém nyní jsme, to neradím."". Na závěr slibuje Lysimachovi, že k němu zítra přijde, aby se o tom poradili.

Komentář.

"Lachés" patří k raným Platónovým dialogům, které ukazují Sókrata, jak usiluje o vymezení základních etických problémů. V těchto tzv. „sókratovských dialozích" vytyčuje Sókratés zpravidla nějakou aporii, zvláště o jednotlivých ctnostech nebo dobrých vlastnostech, o jejich vzájemných vztazích a jejich vztahu k vědění. Aporie nejsou v těchto dialozích vyřešeny. Ani dialog "Lachés" nekončí jasným vymezením probíraného pojmu, tedy statečnosti.  Význam Sókratovy (resp. platónské) dialektiky tkví v tom, že uvádí ve zmatek a ruší lidské představy, aby tak ukázala, že to, co pokládáme za pravdivé, ještě pravdou není. Z toho pak má vzejít potřeba vážného úsilí po poznání. Také v dialogu "Lachés" je prokázána nedostatečnost běžných představ o statečnosti a zároveň je zde naznačena cesta k filozofickému pojetí, v němž musí být obsažen pojem vědění i pojem dobra.  Definici statečnosti podal Platón v dialogu "Prótagoras", kde Sókratés říká, že to je „"moudrá znalost věcí nebezpečných a bezpečných"". V Platónově pojetí „filozofická statečnost záleží ve správném posouzení věcí vzhledem k tomu, jsou-li člověku zlem skutečným či jen zdánlivým; to posouzení závisí na vědění o pravém dobru. Sókratés statečně podstoupil smrt, protože byl přesvědčen, že to není zlo."

Lachés (řec. Λάχης; 2. pád "Lachéta") je filozofický dialog, jehož autorem je Platón; patří k jeho nejstarším dialogům. Účastníci rozpravy diskutují o výchově a statečnosti.

The Laches (; Greek: Λάχης) is a Socratic dialogue written by Plato. Participants in the discourse present competing definitions of the concept of courage.


Acidobazické vlastnosti.

Amonný kation vzniká reakcí amoniaku s Brønstedovou–Lowryho kyselinou (donorem protonů):  Tento kation je mírně kyselý, reaguje s Brønstedovými zásadami, přičemž vznikají opět nenabité molekuly amoniaku:  Reakcí koncentrovaných roztoků amonných solí se silnými zásadami tak lze připravit amoniak. Při rozpouštění amoniaku ve vodě se malá část jeho molekul přeměňuje na amonné kationty:  Míra přeměny amoniaku na amonné kationty závisí na pH roztoku. Při nízkém pH se rovnováha posouvá doprava: na ionty se přemění více molekul amoniaku. Při vysokém pH (tedy nízké koncentraci oxoniových kationtů) je rovnováha posunuta více doleva: hydroxidové anionty absorbují protony z amonných kationtů a mění je na molekuly amoniaku.  K tvorbě amooných sloučenin může docházet i v parách amoniaku, například při kontaktu par amoniaku a chlorovodíku vzniká bílý oblak chloridu amonného.  Přeměnu amonného iontu na amoniak lze usnadnit přidáním silné zásady.

Amonné soli.

Amonný kation je součástí mnoha solí jako jsou uhličitan amonný, chlorid amonný a dusičnan amonný. Většina jednodušších amonných solí je velmi dobře rozpustná ve vodě; výjimku tvoří hexachloroplatnan amonný, jehož vznik byl dříve využíván k důkazu amonných kationtů. Dusičnan amonný a obzvláště chlorečnan amonný jsou silně výbušné, při jejich výbuchu působí amoniak jako redukční činidlo.  Amonné ionty mohou vytvořit amalgám. Jeden z nich lze připravit elektrolýzou roztoků amonných solí za použití rtuťové katody. Tento amalgám se rozkládá za uvolnění amoniaku a vodíku.

Struktura.

Volný elektronový pár atomu dusíku vytváří vazbu s protonem (H). Všechny čtyři vazby N-H jsou tedy ekvivalentní, jedná se o polární kovalentní vazby. Iont má tvar čtyřstěnu s atomem dusíku uprostřed a vodíkovými atomy ve vrcholech a je isoelektronový s methanem a boranem. Jeho poloměr je 175 pm, tedy podobný jako u cesného kationtu, který má poloměr 183 pm.

Organické sloučeniny s amonným kationtem.

Vodíkový atom v amonném kationtu může být nahrazen alkylovou nebo jinou organickou skupinou za vzniku substituovaného amonného iontu (amoniový ion, systematický název je aminiový ion). Podle počtu navázaných skupin může být tento ion "primární", "sekundární", "terciární" nebo "kvartérní"; s výjimkou kvaternárních iontů jde o slabé kyseliny.  Příkladem reakce, při níž se vytváří takový kation je reakce dimethylaminu s kyselinou za vzniku dimethylaminiového kationtu, (CH)NH:  Kvartérní amoniové kationty mají na dusíkový atom navázány čtyři organické skupiny, na dusík není navázán žádný vodík. Tyto kationty, jako například tetrabutylamoniový kation, se někdy využívají k nahrazení sodných nebo draselných iontů za účelem navýšení rozpustnosti příslušného aniontu v organických rozpouštědlech. Primární, sekundární a terciární amoniové soli mají stejné využití, nejsou však tak lipofilní; používají se též jako katalyzátory fázového přenosu nebo jako tenzidy.  Zvláštní skupinou organických amonných solí jsou deriváty aminových radikálových kationtů, RN jako například hexachloroantimonan tris(4-bromofenyl)amonný.

Kovové amonium.

Amonný kation má velmi podobné vlastnosti jako kationty těžších alkalických kovů. Předpokládá se, že se amonium bude za velmi vysokých tlaků, například uvnitř obřích planet, jako jsou Uran a Neptun chovat jako kov (ionty NH obklopené volnými elektrony).  Za běžných podmínek se amonium nevyskytuje jako čistý kov, ovšem se rtutí vytváří amalgámy.

Amonium je víceatomový kationt s chemickým vzorcem NH, vzniká protonací amoniaku (NH). Název tohoto iontu je taktéž součástí názvů protonovaných substituovaných aminů a kvartérních amoniových sloučenin (NR), u nichž se namísto jednoho či více vodíkových atomů nachází organické funkční skupiny (ve vzorci označené jako R).

The ammonium cation is a positively charged polyatomic ion with the chemical formula . It is formed by the protonation of ammonia (NH). Ammonium is also a general name for positively charged or protonated substituted amines and quaternary ammonium cations (), where one or more hydrogen atoms are replaced by organic groups (indicated by R).


Život.

Narodil se v umělecké rodině v Lipsku a v mládí ho ovlivnil Rembrandt, Goya a němečtí malíři jako Lovis Corinth a Max Slevogt, z expresionistů Oskar Kokoschka and Emil Nolde. Roku 1924 začal studovat filozofii a historii umění na Lipské Univerzitě a odtud přešel na Akademii nejprve v Lipsku a později v Drážďanech, kde kopíroval díla starých mistrů. Jeho vztah k umění změnila roku 1926 výstava mezinárodního umění v Drážďanech, kde byli zastoupeni Georges Braque, Juan Gris, Henri Matisse a Pablo Picasso. Rozhodl se opustit Německo z obavy před provincionalismem a vydal se na kole po Itálii a nakonec se usadil v Paříži. Tam kopíroval díla starého i moderního umění, ale nestýkal se s ostatními umělci. Po návštěvě jihu Francie ho tamní příroda inspirovala ke studiu díla Paula Cézanna a zájmu o proporce a pravidlo zlatého řezu.  Roku 1928 navštívil Mnichov a studoval malířskou techniku u Maxe Doernera. O rok později se oženil s norskou abstraktní expresionistkou Annou-Evou Bergman a usadil se s ní nejprve v Leucate ve Francii a později na Menorce (1932-1934). Poprvé vystavoval roku 1931 v Drážďanech. Jeho vazby k Německu oslabila smrt otce v roce 1932 a později odmítnutí jeho kubizujícího stylu jako "degenerovaného umění" nacistickým režimem. Když se roku 1935 pokusil prodat obrazy v Berlíně, hrozilo mu zatčení a musel s pomocí přítele, řeckého historika umění Christiana Zervose uprchnout zpět do Francie.  Po návratu do Paříže se s ním na dálku a na nátlak tchyně rozvedla jeho žena, byl mu odejmut německý pas a Hartung upadl do depresí. Jeho abstraktní obrazy se neprodávaly a z finančních problémů mu pomáhali přátelé Kandinski, Miró a Mondrian. Zúčastnil se skupinové výstavy v Jeu de Paume, kterou připravil jeho přítel a kurátor Christian Zervos a pravidelně vystavoval na "Salon des Surindépendants" (1935, 1937, 1945). Sochař Julio González mu nabídl svůj ateliér a roku 1939 se Hartung oženil s Gonzálesovou dcerou Robertou. Roku 1939 ho jako cizince německé národnosti zatkla francouzská policie a byl několik měsíců vězněn. Po propuštění v prosinci 1939 vstoupil do Cizinecké legie, ale již roku 1940 byl demobilizován. Utekl pak s Gonzálesovou rodinou na jih Francie a po smrti Julia Gonzálese (1942) přešel do Španělska, kde byl uvězněn sedm měsíců v koncentračním táboře Miranda del Ebro. Podařilo se mu uprchnout do Severní Afriky, kde znovu vstoupil do Cizinecké legie pod jménem Pierre Berton. V bitvě u Belfortu roku 1944 přišel o pravou nohu. Po skončení války získal roku 1945 francouzské občanství a byl vyznamenán Válečným křížem (Croix de Guerre) a jmenován Grand officier de l'ordre national de la Légion d'honneur.  Roku 1947 měl první samostatnou výstavu v Paříži v Galerie Lydia Conti a ve druhé polovině 50. let se jeho malba dočkala uznání a ocenění na výstavách v Galerie de France (1956) a Galerie Craven. Roku 1956 také obdržel "Prix Guggenheim" a byl jmenován čestným členem Akademie der Künste v Berlíně. Roku 1957 se znovu oženil s Annou-Evou Bergman. Roku 1960 mu byla udělena Mezinárodní Grand Prix na benátském Bienále. Měl retrospektivní výstavu v Musée national d'art moderne, Paris (1969) a autorskou výstavu v Metropolitan Museum of Art, New York (1975) a Musée d'art moderne de la Ville de Paris (1980). Roku 1976 vyšly poprvé jeho memoáry pod názvem "Autoportrait". Roku 1977 se stal členem "Académie des Beaux-Arts" in Paris. Zemřel v Antibes ve věku 85 let.

Dílo.

Hartungova malba ze zralého období je gestuální, kaligrafická a téměř monochromatická. Je charakteristická dlouhými paralelními tahy štětce nebo škrábanci. V Evropě je vnímán jako protějšek amerických abstraktních expresionistů. Hartung ovlivnil zejména mladé americké malíře v 60. letech (Helen Frankenthaler, Sam Francis) a stál u zrodu americké lyrické abstrakce 60. a 70. let.

Hans Heinrich Ernst Hartung (* 21. září 1904, Lipsko, Německo - 8. prosince 1989, Antibes, Francie) byl německý abstraktní malíř a grafik, známý svou spontánní gestickou malbou. Je řazen k předním představitelům informelu a tašismu.

Hans Hartung (21 September 1904 – 7 December 1989) was a German-French painter, known for his gestural abstract style. He was also a decorated World War II veteran of the French Foreign Legion.


Geografie a geologie.

Plošina je největší parovina ("peneplén", erodovaná rovina) v Evropě, pokrývající plochu 6 500 km² v průměrné nadmořské výšce asi 1100 m. Nejvyšší bod náhorní plošiny je Sandfloegga, který dosahuje nadmořské výšky 1 721 m.  Plošina je zbytkem horské krajiny, která byla během pleistocenní doby ledové obrušována ledovci. Ledovce daly plošině její současnou podobu se širokými pláněmi, mělkými jezery a několika málo vystupujícími vrcholy. Příkré části jsou pouze ve vyšší západní části, kde se plošina svažuje dolů k fjordům Sørfjord a Eidfjord (boční větve velkého Hardangerfjordu). Krajina Hardangerviddy je charakterizována holou, bezlesou slatinou (mokřinou). Existují značné rozdíl mezi západní stranou, které dominuje skalnatý terén a rozlehlé holé skály, a východní stranou, která je mnohem plošší a je mnohem více pokryta vegetací. Liší se také podnebí mezi oběma stranami: západní strana je značně vlhčí než východní a v některých částech naprší více než 1000 mm za rok. Výrazný vrchol Hårteigen (1690 m) je viditelný z většiny náhorní plošiny.  Geologická stavba většiny Hardangerviddy je velmi stará. Valivé kameny z fellů (kopců) na Hardangerviddě jsou zbytky hor, které byly působením ledovců během ledových dob odnášeny dolů. Podloží je převážně prekambro a kambro-silurského původu.

Flóra a fauna.

Celá Hardangervidda leží nad hranicí lesa. Alpské klima umožňuje přítomnost mnoha druhů arktických zvířat a rostlin daleko jižněji než kdekoli jinde v Evropě. Na náhorní plošině bylo zaznamenáno 24 druhů savců a 114 druhů ptáků. Je zde provozován chov ovcí.  Divoká stáda sobů patří s přibližně 15 000 zvířaty zaznamenanými v roce 1996 a přibližně 8 000 v roce 2008 mezi největší na světě. Během roku sobi migrují přes náhorní plošinu a stěhují se ze zimních pastvin na východní straně Hardangerviddy, kde se živí lišejníky, do míst kde se rodí na úrodnějším západě náhorní plošiny. Dne 26. srpna 2016 bylo bleskem zabito 323 sobů, což vyvolalo diskusi Norské agentury pro životní prostředí o tom, zda se tu má nechat tolik mrtvých těl.  Na Hardangerviddě žije mimo jiné polární liška, zajíc bělák, rosomák a velké množství lumíků norských, jehož populace každých jedenáct až dvanáct let náhle prudce vzroste. Typickými ptačími druhy jsou např. slavík modráček, linduška luční, bělořit šedý, skřivan ouškatý, sovice sněžní a bělokur rousný i horský.  Rozdílné podnebí na náhorní plošině má výrazný vliv na flóru, která je bohatší na té vlhčí, srážkami bohatší západní straně než na té východní, sušší části. Velká část náhorní plošiny tvoří horská (arkto-alpínská) tundra s hrubými travinami, s nízkými keři a keříčky, mechorosty (zejména rašeliníkem) a lišejníky. Všude se zde nacházejí typičtí průvodci rašelinišť – vlochyně, šicha, brusinka a zakrslé břízy či vrby, naopak vzrostlé dřeviny zde rostou řídce. Na Hardangerviddě bylo nalezeno více než 450 druhů rostlin. Mezi nimi jsou i druhy, které jsou jinak běžné pouze v polárních oblastech; kvůli extrémním zimním podmínkám je nejjižnější oblastí výskytu mnoha polárních druhů flóry a fauny. Hardangervidda je zejména známá množstvím ostružiníku morušek.  Z houby "Tolypocladium inflatum" ("Beauveria nivea"), která byla nalezena v půdním vzorku získaném v roce 1969 na Hardangerviddě, bylo původně izolováno imunosupresivní léčivo Ciclosporin, které se široce používá při transplantaci orgánů k prevenci odmítnutí.  V holocenním klimatickém optimu (doba kamenná) před 9 až 5 tisíci lety bylo regionální klima teplejší a velká část Hardangerviddy byla zalesněna; na pastvinách nad dnešní hranicí lesa se stále nacházejí borovicové kmeny Při předpokládaném oteplení může být Hardangervidda opět z velké části zalesněná.

Návštěvnická střediska.

Národní park má dvě návštěvnické střediska: Hardangervidda Natursenter (Přírodovědné centrum) v Eidfjordu a Hardangervidda Nasjonalparksenter (Centrum národního parku) v Tinnu v Skinnarbu u jezera Møsvatnet, u města Rjukan a horské vesnice Rauland.

Lidské osídlení.

Hardangervidda je obývána po tisíce let; v oblasti bylo zjištěno několik set kočovných osad z doby kamenné, které s největší pravděpodobností souvisely s migrací sobů. Náhorní plošinu protínají dávné stezky, spojující západní a východní Norsko. Jedním z příkladů je "Nordmannsslepa" spojující Eidfjord a Veggli v údolí Numedal s Holem a Uvdalem. Je to stále klíčová tranzitní trasa mezi Oslem a Bergenem. Náhorní plošinu protíná i Bergenská železniční trať a hlavní silnice číslo 7.

Národní park.

V roce 1981 byla část Hardangerviddy vyhlášena za národní park, s plochou 3 422 km² největší v celém Norsku. Hranice parku vedou od Numedalu a Uvdalu na východě a Røvelseggi a Ullensvangu na západě. Norská turistická asociace (DNT) udržuje po celé plošině komplexní síť chat a cest. Jde o oblíbenou destinaci pro pěší turistiku, horolezectví a rybaření; v zimě pro běžecké lyžování od chaty k chatě.

Kultura.

Dva norské hudební projekty, Ildjarn a Nidhogg, se spojily za účelem natočení dvou ambientních alb, jednoho s názvem "Hardangervidda Part I" (2003) a druhého "Hardangervidda Part II" (2003), Obě alba byla zcela inspirována touto oblastí.  Poslední dvě jednání hry Henrika Ibsena "Když my mrtví procitneme" () se odehrávají v horském lázeňském středisku na Hardangerviddě.

Pamětihodnosti.

Hlavním lákadlem na Hardangerviddě je příroda ve všech jejích projevech. Obzvláště působivé jsou mj.  Na okrajích Hardangerviddy, které jsou na rozdíl jádrové oblasti obvykle snadno dosažitelné veřejnou dopravou, jsou další pozoruhodnosti:

Stavkirke.

V oblasti Hardangerviddy se nachází několik dřevěných sloupových kostelů (stavkirke). V údolí Hallingdal jsou dřevěné kostely v Torpo (starý a vedle něj nový kostel) a v Hol. V údolí Numedal jsou kostely ve Flesbergu, Nore, Rollagu či v Uvdalu (nádherné malbami růží).

Muzea.

Hardangervidda má několik muzeí:

Hardangervidda je náhorní plošina () ve středu jižního Norska, která pokrývá části krajů Viken, Vestfold og Telemark a Vestland. Je to největší náhorní plošina svého druhu v Evropě s celoročně chladným alpským podnebím; nachází se zde jeden z největších norských ledovců, Hardangerjøkulen. Většina náhorní plošiny je chráněna jako součást národního parku Hardangervidda. Hardangervidda je oblíbená turistická a rekreační destinace a je ideálním místem pro řadu outdoorových aktivit.

Hardangervidda () is a mountain plateau (Norwegian: "vidde") in central southern Norway, covering parts of Vestland, Vestfold og Telemark, and Viken counties. It is the largest plateau of its kind in Europe, with a cold year-round alpine climate, and one of Norway's largest glaciers, Hardangerjøkulen, is situated here. Much of the plateau is protected as part of Hardangervidda National Park. Hardangervidda is a popular tourist and leisure destination, and it is ideal for many outdoor activities.