Obsah románu.

Román se odehrává v roce 1861 a jeho obsahem je popis britské výpravy k severnímu pólu vedené kapitánem Johnem Hatterasem. Ten je přesvědčen, že kolem pólu je volné nezamrzlé moře, a je svým cílem přímo posedlý. Nezabrání mu v tom ani vzpoura posádky jeho lodi, která s ním nechce pokračovat v nebezpečné cestě a loď dokonce zničí. Pokračuje s několika odvážlivci dál a nalézá u břehu pevniny nazvané Nová Amerika trosky lodi předcházející výpravy ze Spojených států amerických. Na Nové Americe, ležící zhruba na 83. stupni severní šířky a 120. stupni západní délky, cestovatelé přezimují. Velkou zásluhu na jejich přežití má především jeden z členů výpravy, doktor Clawbony, který například dokázal zapálit oheň pomocí čočky vyrobené z tvrdého ledu, pro boj s medvědy vyrobit náboje ze zmrzlé rtuti a masový útok medvědů zastavit výbuchem střelného prachu, odpáleného elektricky.  Když se počasí zlepší, cestovatelé zjistí, že moře je skutečně volné. Postaví si proto z nalezeného vraku šalupu a vydají se na další plavbu. Na místě severního pólu pak objeví sopečný ostrov, který je celý tvořen doposud činnou sopkou. Tu cestovatelé nazvou Hatterasovou horou. Její úbočí spadá tak prudce do moře, že ostrov nemá vlastně žádné pobřeží, na něž by bylo možno vstoupit. Naštěstí plavci nalézají fjord, do něhož mohou se svou šalupou veplout a vydat se odtud průrvou mezi balvany na vrchol hory, což jim v krajně neschůdném terénu trvalo tři hodiny. Po dosažení vrcholu sopky zjistí, že geometrický průsečík poledníků leží v jejím jícnu. Kapitán Hatteras proto do kráteru skočí, aby stanul přesně na pólu. Tento svůj neuvážený čin sice přežije, ale při zpáteční cestě musí jeho druzi konstatovat, že zešílel. Po návratu do Anglie je proto umístěn do ústavu pro duševně choré, v němž koná procházky pokud možno severním směrem.

Ilustrace.

Knihu "Dobrodružství kapitána Hatterase" ilustroval Édouard Riou a Henri de Montaut.

Dobrodružství kapitána Hatterase "(1864–1866, Voyages et aventures du capitaine Hatteras)" je dobrodružný fantastický román francouzského spisovatele Julesa Verna z jeho cyklu "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)". Román nese v tomto cyklu pořadové číslo dvě, ačkoliv byl ve skutečnosti prvním Vernovým dílem, které bylo takto označeno. Nedošlo k tomu však při vydání první verze románu roku 1864, ale až při vydání verze definitivní z roku 1866. Tři Vernovy knihy z let 1863–1865 ("Pět neděl v baloně", "Cesta do středu Země" a "Ze Země na Měsíc") pak byly do cyklu zařazeny zpětně.

The Adventures of Captain Hatteras () is an adventure novel by Jules Verne in two parts: "The English at the North Pole" () and "The desert of ice" ().  The novel was published for the first time in 1864. The definitive version from 1866 was included into Voyages Extraordinaires series ("The Extraordinary Voyages"). Although it was the first book of the series it was labeled as number two. Three of Verne's books from 1863-65 ("Five Weeks in a Balloon", "Journey to the Center of the Earth", and "From the Earth to the Moon") were added into the series retroactively. Captain Hatteras shows many similarities with British explorer John Franklin.


Dějiny.

Nejstaršími známými obyvateli Tyrolska byli Ilyrové a Keltové. Na konci 1. století př. n. l. dobyli území Římané a začlenili jej do provincií Raetia, Noricum a Venetia. V 6.–7. století pronikli až do údolí Adige k dnešnímu Salornu Bavoři. Původní rétorománské obyvatelstvo (Ladinové) našlo tehdy útočiště v Dolomitech. V 11. století získali do správy od římskoněmeckých císařů rozsáhlá území kolem obchodní cesty přes Brennerský průsmyk tridentský a brixenský biskup. Ve 12. století začal zemi pod svou vládu sjednocovat šlechtický rod Vintschgauerů, který se od roku 1130 tituloval „hrabata z Tirolu“ (podle rodového hradu Tirol u Merana). Ten si ve 13. století vymohl na tridentských a brixenských biskupech rozsáhlá léna s fojtskými a hraběcími právy. Roku 1363 zdědili Tyrolsko Habsburkové. Tyrolsko se těšilo větším výsadám než ostatní habsburské země (např. císař Maxmilián udělil obyvatelům Tyrolska právo nosit zbraň a použít ji na ochranu své země). Roku 1782 připojil k Tyrolsku císař Josef II. území Vorarlberska. Do roku 1801 bylo území Tyrolska tvořeno většinou území dnešní spolkové země Tyrolsko, dále Vorarlberskem a téměř celým tzv. Jižním Tyrolskem a některými částmi moderní italské autonomní provincie Trento. 9. března 1801 bylo k Tyrolsku připojeno do té doby ze správního hlediska nezávislé biskupství Brixen a 4. února 1803 i území biskupství Trident.  V napoleonských dobách (1805–14) bylo tyrolské území (spolu s Vorarlberskem) zabráno nově vzniknuvším Bavorským královstvím, jemuž ho z vůle Napoleona muselo Rakousko odstoupit v rámci prešpurského míru. Bavorsko rozdělilo Tyrolsko mezi nově vzniklé kraje Innský, Eisacký a Adižský; Tridentsko však bylo po místním povstání připojeno 28. února 1810 k Italskému království. V roce 1809 vypuklo proti bavorské nadvládě a drancování země lidové povstání, v čele s tyrolským lidovým hrdinou Andreasem Hoferem (v roce 1810 byl v italské Mantově popraven). Od vídeňského kongresu 1815 bylo Tyrolsko opět spojeno s Tridentskem v jeden celek a znovuzačleněno do Rakouského císařství, přičemž k němu byly připojeny některé okrajové části bývalého Salcburského knížecího arcibiskupství (Brixenské údolí, obec Matrei, údolí Zillertal). 26. února 1861 bylo od Tyrolska odděleno Vorarlbersko, jež se stalo samostatnou rakouskou korunní zemí.  Po první světové válce bylo Tridentsko 3. listopadu 1918 anektováno Itálií, která pak 10. září 1919 získala i převážně německojazyčné Jižní Tyrolsko. Zbytek Tyrolska se stal spolkovou zemí nově vzniklé Rakouské republiky.

Tyrolské hrabství byl v letech 1140–1919 politický útvar na území Tyrol. Země patřila v prostoru Alp k významným státům, které ovládaly přístupy z německých oblastí Říše do Itálie, proto se jej také snažili ovládnout Habsburkové – jejich vedlejší linie tu pak od 60. let 14. století vládly. Roku 1504 bylo hrabství okněžněno (tj. pozvednuto do vyššího, knížecího stavu), nicméně vládci dále zůstali na úrovni hrabat.  V souboru habsburských zemí byla během 15. století země zahrnována do tzv. Předních Rakous, později do „dědičných zemí“, jež po r. 1867 tvořily Předlitavsko. Dnes je toto území rozděleno mezi rakouskou spolkovou zemi Tyrolsko a italskou autonomní oblast Tridentsko-Horní Adiže ("Trentino-Alto Adige").

The (Princely) County of Tyrol was an estate of the Holy Roman Empire established about 1140. Originally a jurisdiction under the sovereignty of the Counts of Tyrol, it was inherited by the Counts of Gorizia in 1253 and finally fell to the Austrian House of Habsburg in 1363. In 1804 the Princely County of Tyrol, unified with the secularised prince-bishoprics of Trent and Brixen, became a crown land of the Austrian Empire in 1804 and from 1867 a Cisleithanian crown land of Austria-Hungary.  Today the territory of the historic crown land is divided between the Italian autonomous region of Trentino-Alto Adige/Südtirol and the Austrian state of Tyrol. Both parts are today associated again in the Tyrol–South Tyrol–Trentino Euroregion.


Koprocesory Intel 8087.

Koprocesor Intel 8087 byl přídavný matematický koprocesor dodávaný pro procesory Intel 8086, doplňující jejich funkčnost o podporu práce s reálnými čísly (přesněji s čísly s pohyblivou řádovou čárkou). Byl poměrně drahý, dal se však softwarově emulovat (což bylo asi desetkrát pomalejší).  Z matematického koprocesoru Intel 8087 vycházely i koprocesory pro novější procesory Intel: koprocesory 80287 (pro procesor 80286), 80387 (pro procesor 80386). Také procesor 80486 již obsahoval koprocesor na jednom čipu s CPU. Existovala sice verze 80486 SX, ale ta obsahovala koprocesor, který byl deaktivovaný. Procesory Pentium měly již matematický koprocesor vždy v sobě integrovaný a aktivní – v těchto případech již pojem "matematický koprocesor" v podstatě ztrácí smysl a je lepší používat pojem FPU.

Vnitřní struktura FPU.

FPU je jednotka pro práci s čísly s pohyblivou řádovou čárkou (jak je patrno již jejího názvu – Floating Point Unit). Z pohledu programátora obsahuje následující registry:  Jednotka FPU pracuje se třemi formáty čísel s pohyblivou řádovou čárkou:  Tyto formáty se v podstatě liší jen datovou velikostí – samotné číslo je v nich ukládáno stejným způsobem: "znaménko" (1 bit) – "exponent" – "mantisa" Nejlevější bit slouží jako znaménkový a je v něm uložena informace, zda je číslo kladné nebo záporné . Nula značí plus, jednička mínus Exponent je ukládán na osmi bitech (u single precision) nebo na 11 bitech (u double precision). Je ukládán v kódu transformované nuly (též aditivní kód – viz Dvojková soustava). Mantisa je ukládána na „zbytku“ bitů, tj. na 23 (single precision) resp. 52 (double precision) bitech. Její tvar závisí na typu uloženého čísla (viz dále).

Typy čísel uložitelných v STx registrech.

V STx registrech lze ukládat čísla jak IEEE formátech (single a double precision), tak čísla v 80bitovém formátu Intel.  Ve všech těchto třech formátech lze ukládat následující typy čísel:  Tabulka uložitelných hodnot pro single precision (pro ostatní formáty bude tabulka obdobná)

Matematický koprocesor případně numerický koprocesor, někdy zkráceně jen koprocesor (angl. "numeric coprocessor", "math coprocessor" zkráceně "MCP" nebo "floating-point unit" zkráceně FPU) je koprocesor určený na vykonávání operací s čísly s pohyblivou řádovou čárkou. Některé typy matematických koprocesorů jsou schopné vykonávání i složitějších matematických operací. Matematický koprocesor může být implementovaný jako samostatná jednotka nebo může být součástí CPU. V minulosti procesory neobsahovaly žádný zabudovaný mechanizmus na zpracování čísel s plovoucí desetinnou čárkou. Zpracování těchto čísel bylo realizované externím matematickým koprocesorem případně bylo emulované mikroprogramem v aritmeticko-logické jednotce procesoru. Vykonávání operací s čísly s pohyblivou desetinnou čárkou emulací v ALJ je však mnohem pomalejší a navíc zatěžuje hlavní procesor. Přestože je možné softwarovou emulací matematického koprocesoru ušetřit výrobní náklady, v současných procesorech pro osobní počítače je matematický koprocesor integrovaný v mikroprocesoru. To bylo umožněno prudkým poklesem výrobních nákladů v posledních letech.

A floating-point unit (FPU, colloquially a math coprocessor) is a part of a computer system specially designed to carry out operations on floating-point numbers. Typical operations are addition, subtraction, multiplication, division, and square root. Some FPUs can also perform various transcendental functions such as exponential or trigonometric calculations, but the accuracy can be very low, so that some systems prefer to compute these functions in software.  In general-purpose computer architectures, one or more FPUs may be integrated as execution units within the central processing unit; however, many embedded processors do not have hardware support for floating-point operations (while they increasingly have them as standard, at least 32-bit ones).  When a CPU is executing a program that calls for a floating-point operation, there are three ways to carry it out:


Geografie.

Geomorfologický celek se rozkládá mezi Valašským Meziříčím a Jablunkovem, převážně v okrese Frýdek-Místek. V laickém pojetí se do Beskyd často počítá i hornatina kolem Vsetína, což zhruba odpovídá rozsahu nadřazené jednotky Západní Beskydy.  Západní Beskydy jsou součástí tzv. Vnějších Západních Karpat, které jsou součástí složitého systému pohoří, zasahujících např. přes slovenské Tatry až do Rumunska. Od Slezských Beskyd je pohoří odděleno Jablunkovským průsmykem a Jablunkovskou brázdou. Kompletní geomorfologické členění české části hor uvádí následující tabulka:

Vrcholy.

Nejvyšším vrcholem je Lysá hora, jejíž výška činí 1323 m n. m. Dalšími vysokými nebo známými horami jsou Smrk, Kněhyně, Travný, Radhošť a Javorový. Celkem je v Beskydech 32 tisícovek.  Hlavní hřebeny Moravskoslezských Beskyd jsou odděleny velmi hlubokými údolími a díky tomu má řada hor velmi vysokou prominenci (převýšení od sedla). Hned 4 vrcholy mají prominenci kolem 500 m a víc (Lysá hora, Smrk, Travný a Kněhyně) a dalších 18 vrcholů má prominenci nad 100 m (tisícovky Ropice, Velký Polom, Slavíč, Ostrý, Malý Polom a Radhošť, z netisícovek např. Velký Javorník nebo Kozubová).  Podrobný seznam 32 nejvyšších a 18 nejprominentnějších beskydských hor obsahuje Seznam vrcholů v Moravskoslezských Beskydech. Následující tabulka zobrazuje všechny beskydské tisícovky:

Podnebí.

Beskydy leží na pomezí oceánského a kontinentálního klimatu. Díky oceánským vzdušným masám jsou zde mírné zimy a chladnější léta.

Srážky.

Spadne zde velké množství srážek. Roční úhrn srážek se drží nad 750 mm. Lysá hora s ročním průměrem 1459,2 mm/rok (rekord 2254,7 mm) patří k nejdeštivějším místům v ČR.

Teplota.

Průměrná teplota je na Lysé hoře v červenci 11,8 °C (v údolích 18 °C) a v lednu -6,1 °C (v údolích -3 °C). Často se zde objevují zimní teplotní inverze, způsobené těžším chladným vzduchem v údolích a lehčím teplejším vzduchem na hřebenech. V údolí tak bývá často zataženo, zatímco na vrcholcích svítí Slunce.

Vítr.

Vítr je ve vyšších vrstvách atmosféry většinou západní, v dolnějších vrstvách je směr ovlivňován tvarem terénu.

Sněhové podmínky.

Podle údajů meteorologické stanice na Lysé hoře je průměrná výška maximální sněhové pokrývky 196 cm. Nejvíce sněhu bylo na Lysé hoře v zimě 1910/11, a to 491 cm. V masivu Moravskoslezských Beskyd jsou občas zaznamenány i laviny, např. 25.1.2006 se na severovýchodním svahu Smrku utrhla lavina, ve které dokonce zemřel lyžař.

Moravskoslezské Beskydy (slovensky "Moravsko-sliezske Beskydy"; polsky "Beskid Morawsko-Śląski"), v českém úzu běžně jen Beskydy, jsou geomorfologický celek a pohoří rozkládající se v téměř nejvýchodnější části České republiky u hranic se Slovenskem (malý přesah do okresu Čadca). Téměř celé jejich území pokrývá CHKO Beskydy o rozloze 1160 km², která nicméně zasahuje i do Hostýnsko-vsetínské hornatiny a Javorníků.

The Moravian–Silesian Beskids (Czech: , Slovak: "Moravsko-sliezske Beskydy") is a mountain range in the Czech Republic with a small part reaching to Slovakia. It lies on the historical division between Moravia and Silesia, hence the name. It is part of the Western Beskids, which is in turn part of the Outer Western Carpathians.


Vzdělání, profese a rodina.

Pochází z letecké rodiny. V letech 1979 až 1983 studoval na gymnáziu v Uherském Hradišti. V roce 1988 ukončil studium na Přírodovědecké fakultě tehdejší Univerzity J. E. Purkyně v Brně (dnes Masarykova univerzita), obor fyzika, v témže roce získal akademický titul RNDr. prací z oblasti fyziky plazmatu. Byl členem Socialistického svazu mládeže.  Po vojenské službě v Prostějově v letech 1988 až 1989 pracoval v Tesle Rožnov pod Radhoštěm (1988–1992) jako technolog a výzkumný a vývojový pracovník.  Nečas má se svou někdejší manželkou Radkou čtyři děti: dva syny, Ondřeje (* 1987) a Tomáše (* 1990), a dvě dcery, Terezu (* 1995) a Marii. Na začátku roku 2013 vydali manželé Nečasovi oficiální zprávu, ve které uvedli, že jejich vztah prochází krizí a že již několik měsíců žijí odloučeně. V červnu téhož roku pak Nečas podal žádost o rozvod a o měsíc později potvrdil, že má dlouhodobý vztah s Janou Nagyovou, bývalou vrchní ředitelkou svého kabinetu. Předtím Nečas o vztahu s Nagyovou veřejnosti dlouhodobě lhal. Dne 6. srpna 2013 bylo Nečasovo manželství po 27 letech rozvedeno. Později 21. září 2013 se Nečas s Janou Nagyovou oženil.

Politická kariéra.

Občanská demokratická strana.

Od roku 1991 je členem ODS. V témže roce se stal i předsedou Oblastní rady ODS ve Vsetíně. V letech 1999–2010 byl místopředsedou ODS, v roce 2002 prohrál souboj o post předsedy strany s Mirkem Topolánkem o 2 hlasy, mezi lety 2004 až 2006 vykonával funkci 1. místopředsedy ODS, kterou na podzim roku 2006 neobhájil v souboji s Pavlem Bémem. Od roku 2006 byl opět jedním z řadových místopředsedů strany.  Po odstoupení Mirka Topolánka 1. dubna 2010 se stal volebním lídrem ODS ke sněmovním volbám v roce 2010 a 13. dubna 2010 pak oficiálně převzal pravomoci předsedy ODS (pověřený vedením ODS), až do 21. volebního kongresu, který se konal 19. a 20. června 2010. Na tomto kongresu kandidoval na funkci předsedy ODS a uspěl. Svou funkci znovu obhájil na kongresu ODS v listopadu 2012, kdy poměrem hlasů 351:178 porazil jednoho z rebelujících poslanců strany Ivana Fuksu.

Poslanec parlamentu.

Od roku 1992 byl poslancem České národní rady (od 1. ledna 1993 Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR). Ve volebním období 1992–1996 byl členem zahraničního výboru (od 1993 vedoucí stálé delegace Meziparlamentní unie a rovněž vedl delegaci do Shromáždění Západoevropské unie). Od září 1995 do července 1996 byl prvním náměstkem ministra obrany.  Ve volebním období 1996–1998 byl opět poslancem PS PČR (a předsedou výboru pro obranu a bezpečnost, členem organizačního výboru, členem podvýboru pro zpravodajské služby a místopředsedou Společného výboru Evropského parlamentu a Parlamentu České republiky, členem Stálého kontrolního orgánu pro činnost Vojenského obranného zpravodajství).  V letech 1998–2002 byl opět poslancem za ODS. Stal se 1. místopředsedou poslaneckého klubu ODS, členem organizačního výboru a předsedou Výboru pro obranu a bezpečnost. Dále byl členem stálé delegace do Shromáždění Západoevropské unie a podvýboru pro zpravodajské služby.  Ve volebním období 2002–2006 byl opět poslancem PS PČR (zvolen jako lídr ve Zlínském kraji). Stal se místopředsedou Výboru pro evropské záležitosti, členem Podvýboru pro reformu ozbrojených sil a členem stálých delegací do Shromáždění Západoevropské unie a Parlamentního shromáždění NATO. Na jaře 2002 se stal náhradníkem delegáta sněmovny v Evropském konventu.  V letech 2006–2010 znovu poslanec PS PČR. Díky svým dlouhým obstrukčním projevům ve Sněmovně získal od komunistických poslanců přezdívku "Fidel". Od 4. září 2006 do 8. května 2009 zastával posty místopředsedy vlády a ministra práce a sociálních věcí v první a druhé vládě Mirka Topolánka.

Předseda vlády.

Ve sněmovních volbách roku 2010 byl zvolen poslancem za ODS jako lídr strany na kandidátce ve Zlínském kraji. Ačkoliv ODS skončila ve volbách jako druhá, vedl jednání za ustavení středopravicové koalice a byl ODS nominován na předsedu vlády. Dne 4. června 2010 jej prezident republiky Václav Klaus pověřil jednáním o sestavení vlády a dne 28. června 2010 jej jmenoval předsedou vlády České republiky. Projekt své vlády nazval Nečas "koalicí rozpočtové odpovědnosti" a v den svého jmenování vyjádřil záměr ji sestavit s účastí ODS, TOP 09 a Věcí veřejných do 7. července 2010.  Dne 13. července 2010 v 10:20 hodin složila jím sestavená vláda slib do rukou prezidenta republiky Václava Klause, 4. srpna téhož roku pak předložila programové prohlášení a 10. srpna po 21. hodině jí byla Poslaneckou sněmovnu Parlamentu České republiky vyslovena důvěra, poté co obdržela 118 hlasů, proti bylo 82 z 200 přítomných poslanců (kvórum 101 poslanců).

Kauza Nagyová a pád vlády.

V nedělních večerních hodinách 16. června 2013, po ukončení grémia ODS, předseda vlády Nečas oznámil, že v pondělí 17. června podá demisi do rukou prezidenta republiky a odstoupí také z čela strany. Události v tzv. kauze Nagyová vyústily v pád celé Nečasovy vlády. Premiér Nečas demisi předal 17. června 2013 v 18:03 hod prezidentu republiky Miloši Zemanovi. Ten jej pověřil výkonem funkce do doby, než bude sestaven nový kabinet. Nastupující vláda Jiřího Rusnoka byla jmenována 10. července 2013.  Dne 11. února 2014 policie obvinila Petra Nečase z podplácení v tzv. kauze Nagyová, konkrétně ve věci politických trafik pro exposlance ODS Petra Tluchoře, Ivana Fuksu a Marka Šnajdra.

Po odchodu z vrcholné politiky.

V souvislosti s rezignací na premiérský post v červnu 2013 uvedl, že po dokončení poslaneckého mandátu má v plánu zcela opustit politický život. Později začal pracovat pro developera a majitele finanční skupiny SPGroup Pavla Sehnala. Spolu s bývalým europoslancem za ODS Ivo Strejčkem je jednatelem ve firmě NESTAC Consulting. Přednáší také na CEVRO Institutu.  Petr Nečas je prezidentem New Silk Road Infrastructure Development & Technology Association.

Petr Nečas (* 19. listopadu 1964 Uherské Hradiště) je bývalý český politik. Od června 1992 do srpna 2013 byl občanskodemokratickým poslancem, nejdříve v České národní radě a poté v Poslanecké sněmovně Parlamentu. V letech 2006–2009 zastával posty místopředsedy vlády a ministra práce a sociálních věcí v první i druhé vládě Mirka Topolánka. Po Topolánkově odchodu byl v letech 2010–2013 v pořadí třetím předsedou Občanské demokratické strany a předsedou vlády České republiky, od 21. prosince 2012 do března 2013 navíc dočasně pověřen vedením rezortu ministerstva obrany. Dne 17. června 2013 podal demisi v důsledku tzv. kauzy Nagyová.

Petr Nečas (born 19 November 1964; ) is a Czech former politician who served as 9th Prime Minister of the Czech Republic and Leader of the Civic Democratic Party from 2010 to 2013, and as Member of the Chamber of Deputies (MP) from 1993 to 2013.  Born in Uherské Hradiště, Nečas earned a doctor of natural sciences degree in physics at Masaryk University in Brno. In 1991, he was one of the co-founders of the Civic Democratic Party (ODS). Becoming an MP in 1993, he served as a member of the Foreign Committee of the Chamber of Deputies and three years later he became Chairman of the Committee on Security. In 2006 Nečas was appointed as Minister of Labour and Social Affairs under the leadership of Prime Minister Mirek Topolánek. In the Chamber of Deputies, he was given the nickname "Fidel" by the communist MPs due to his long filibustering speeches. The 2010 legislative election led to Nečas becoming Prime Minister as the head of a coalition government with TOP 09 and Public Affairs (VV) (later replaced by Liberal Democrats). His premiership was marked by the ongoing effects of the late-2000s financial crisis; these involved a large deficit in government finances that his government sought to reduce through austerity measures. The cabinet led by Nečas pushed through laws on the restitution of the properties of the Christian churches, pensionary reform and reform of the colleges; all of these were deeply unpopular and were much criticized.  Nečas resigned on 17June 2013, in the aftermath of a police investigation in which his chief of staff Jana Nagyová (now ), who was also his mistress, was arrested. His resignation opened the way to the 2013 snap election, where his party ODS was marginalized to only 16 seats, the lowest in its history, and sent into opposition.  He has been praised for the savings made to rein in the Czech Republic's national debt. His critics often accuse him of corruption and criticise his inability to solve healthcare issues.


Historie.

Paradox sta slov byl poprvé formulován Bertrandem Russellem roku 1906. Russell sám však veškeré zásluhy na jeho vzniku přisoudil G. G. Berrymu.

Znění.

Česká abeceda obsahuje pouze konečně mnoho písmen. Proto českých (smysluplných) slov majících méně než sto písmen je také pouze konečně mnoho. Obdobně i všech českých (smysluplných) vět obsahujících méně než sto slov, z nichž každé má méně než sto písmen, je pouze konečně mnoho. Jen některé z těchto vět definují jednoznačně nějaké přirozené číslo (takovou větou je například "„Dvacet sedm“" nebo "„Třetí mocnina největšího dvanácticiferného prvočísla zvětšená o pět“", naopak větou, která nedefinuje žádné přirozené číslo, je například "„Pražský hrad“" nebo "„Nejdelší filipínská řeka“"). Tedy všech vět v češtině majících méně než sto slov, z nichž každé obsahuje méně než sto písmen české abecedy, které definují nějaké přirozené číslo, je jen konečně mnoho. Všech přirozených čísel je však nekonečně mnoho. Proto musí existovat přirozené číslo, které žádnou větou splňující výše popsané podmínky definovat nelze, a tedy existuje nejmenší takové přirozené číslo. Pak ovšem věta "„Nejmenší přirozené číslo, které není možné definovat pomocí věty o méně než sto slovech, z nichž každé má méně než sto písmen české abecedy“" je větou o méně než sto slovech (konkrétně o 24 slovech), z nichž každé má méně než sto písmen české abecedy, která toto číslo definuje. Tedy číslo, náležející mezi čísla (větou jistých vlastností) nedefinovatelná, je zároveň (větou těchto vlastností) definováno.

Řešení.

Řešení paradoxu spočívá v odlišení přirozeného jazyka (metajazyka), v němž běžně komunikujeme a přemýšlíme, od jazyka speciálního, určeného pro mluvení o objektech nějaké užší oblasti našeho zájmu. Je povoleno mluvit přirozeným jazykem o jazyce speciálním, ne však mluvit přirozeným jazykem o jazyce přirozeném ani mluvit speciálním jazykem o jazyce speciálním či přirozeném.  V případě paradoxu sta slov dochází k promíchání jazyka speciálního (zde sloužícího k definování přirozených čísel) a metajazyka v okamžiku, kdy definujeme "„Nejmenší přirozené číslo, které není možné definovat…“". Zde totiž tuto „metavětu“ (tj. větu v metajazyce) považujeme zároveň za větu speciálního jazyka, který jediný umožňuje definovat přirozená čísla. Metavětou přirozená čísla definovat nelze, objekt, který metavětou definujeme, může být v nejlepším případě „metapřirozeným číslem“. Zde je jádro celého paradoxu: zatímco čísla definovaná větami (speciálního jazyka) jako například "„Dvacet sedm“" jsou přirozená čísla, číslo definované metavětou "„Nejmenší přirozené číslo, které není možné definovat…“" je metapřirozené číslo. Proto ve faktu, že „totéž“ číslo zároveň lze i nelze definovat, není žádný spor – toto číslo totiž není v obou případech „totéž“, jednou je přirozeným číslem a podruhé metapřirozeným, jako přirozené ho nelze definovat v (speciálním) jazyce, jako metapřirozené ho lze definovat v metajazyce.

Paradox sta slov (také Berryho paradox či paradox 25, 50, 1000 slov (s příslušnými obměnami)) je logický paradox založený na nerozlišování jazyka a metajazyka neboli na hovoření jazykem o jazyce. Spolu s dalšími podobnými paradoxy (viz Russellův paradox, Richardův paradox) podnítil na přelomu 19. a 20. století prudký rozvoj matematické logiky.

The Berry paradox is a self-referential paradox arising from an expression like "The smallest positive integer not definable in under sixty letters" (a phrase with fifty-seven letters). Bertrand Russell, the first to discuss the paradox in print, attributed it to G. G. Berry (1867–1928), a junior librarian at Oxford's Bodleian library.


Původ.

Cesta Kateřiny II. na Krym v roce 1787, na níž ji doprovázel i rakouský císař Josef II., byla součástí diplomatických příprav na společný rusko-rakouský útok na Osmanskou říši, současně se mělo rakouskému císaři a početnému doprovodu cizích diplomatů z nejrůznějších zemí ukázat bohatství a moc Ruska. Carský výlet na Krym se připravoval několik let. Na každém místě, kde měla carevna nocovat, byl postaven skvělý palác, vyspraveny cesty, opravovány fasády atd.  Avšak finanční prostředky impéria byly limitované a změnit pustinu v kvetoucí kraj nedokázal ani mocný kníže G. A. Potěmkin. Aby vytvořil iluzi skvělého rozmachu nedávno k Rusku připojených oblastí, pozval z Petrohradu na čtyřicet malířů, zběhlých v tehdy módní tzv. perspektivní malbě. Ti pak podél Dněpru, po němž plulo několik desítek korábů s carskou suitou, namalovali kulisy vesnic, kolem nichž se pásl dobytek, svátečně oblečení venkované mávali a zpívali písně.  Z dálky nebylo vidět, že dobytek sotva stojí na nohou, neboť carevně ukazovali pětkrát či šestkrát totéž stádo, které v noci hnali vždy na nové místo. Podobně bylo vidět i několik pluků, které se pro větší efekt přesunovaly a defilovaly tak před panovnicí několikrát. Po cestách jely vozy naložené pytli s obilím (ve skutečnosti se však jednalo o písek), před dekoracemi vesnic stáli jako vesničané opět převlečení vojáci Potěmkinových pluků.  Ve vsích nebo městech, kudy průvod přímo projížděl, byly „pravé“ jen hlavní ulice, v průčelí bočních ulic stály opět jen kulisy. Ve vesnických chalupách se pak carevna a její doprovod nestačily divit tomu, že na stole vždy stála pečená husa. Byla to opět jedna a táž pečeně dle potřeby přenášená přes zadní dvorky. Při námořní přehlídce v Sevastopolu obstály jen první řady válečných lodí, v posledních řadách byly již jen lodě obchodní „upravené“ na bitevní koráby…

Kritika.

Mnozí historici o těchto událostech pochybovali a někteří pochybují i dnes. Existují však zprávy dobových svědků, kteří potvrzují, že tyto „potěmkinské vesnice“ opravdu existovaly. Jedním ze svědků, kteří o falešných vesnicích psali ve své korespondenci, byl např. saský diplomat Georg von Helbig. Objeveny byly i dopisy samotného Potěmkina, v nichž žádal prezidenta akademie umění o urychlené dodání skupiny umělců, kteří měli namalovat kulisy vsí a staveb, jimiž panovnice projížděla. Dalším důležitým svědkem byl už výše zmíněný císař Josef II., který se s carevnou Kateřinou Velikou sešel na Krymu k politickým jednáním. Ten označil svou cestu na Krym za „halucinaci“. Samotná carevna během cesty tušila, že něco není v pořádku, ale zřejmě jí to příliš nevadilo.

Literatura.

ŠVANKMAJER, M.; VEBER V., SLÁDEK Z., MOULIS V., DVOŘÁK L.. Dějiny Ruska. Praha: Nakladatelství Lidové noviny.

Jako Potěmkinovy vesnice (stavění Potěmkinových vesnic) bývá označována snaha vykreslit něco lépe, než tomu tak ve skutečnosti je - falešně přikrášlit skutečnost a zastírat pravdivý stav věcí.  Příkladem mohou být minulé i současné ekonomiky hlásící se k myšlenkám socialismu - např. i bývalé socialistické Československo, které na odiv vystavovalo některé svoje úspěchy, často bylo mnoho prvků národního hospodářství však nastaveno tak, aby se vytvořil dojem bohatší země (například záporná daň z obratu). Podobně se postupovalo i v jiných oblastech (rekonstrukce center měst apod.) a i v dalších socialistických zemích.

In politics and economics, a Potemkin village is any construction (literal or figurative) whose sole purpose is to provide an external façade to a country which is faring poorly, making people believe that the country is faring better. The term comes from stories of a fake portable village built solely to impress Empress Catherine II by her former lover Grigory Potemkin, during her journey to Crimea in 1787. While modern historians claim accounts of this portable village are exaggerated, the original story was that Potemkin erected phony portable settlements along the banks of the Dnieper River in order to impress the Russian Empress; the structures would be disassembled after she passed, and re-assembled farther along her route to be viewed again as if another example. The term is a translation of the (IPA: ; romanization: "potyómkinskiye derévni").


Popis.

Moloch ostnitý je podsaditý ještěr s tělem pokrytým kónickými ostny. Knoflíkovitý výrůstek na týlu ještěra zřejmě slouží jako „falešná hlava“ k oklamání predátorů. Samice jsou větší než samci. Moloch má schopnost barvoměny – v teple, nebo je-li aktivní, je moloch světle žlutý nebo okrový s červenavými skvrnami, vylekaný moloch je tmavší, stejně tak, je-li chladno. Schopnost změnit barvu, společně s členitým povrchem, mu poskytuje vynikající mimikry, živočich snadno splyne se svým okolím.  Vzhledem je moloch pozoruhodně podobný severoamerickým ropušníkům ("Phrynosoma" sp.), kteří žijí podobným způsobem života, ale patří do čeledi leguánovitých, nejsou příbuzní molocha. Jejich podobnost je výsledkem konvergentní evoluce.

Rozšíření a stanoviště.

Moloch ostnitý žije v písčitých pouštích a suchých planinách jižní, západní a centrální Austrálie.

Biologie.

Moloch ostnitý žije na zemi, v otevřené krajině. Pohybuje se pomalu a trhaně, studené noci a horká poledne přečkává v úkrytu, zbytek dne pak tráví hledáním potravy. Moloch je potravní specialista, živí se pouze mravenci, zvláště rodu "Iridomyrmex". Odhaduje se, že za minutu zkonzumuje 24 – 45 mravenců, při jediném krmení jich pak spořádá velké množství (odhad: 675 až 1000 až 2500 jedinců).  Moloch má kůži pokrytou hydroskopickými rýhami, které vedou přímo do koutků úst ještěra. Rosa, která kondenzuje na jeho zádech, mu pak stéká přímo do tlamy.  Během roku jsou molochové aktivní na jaře a na podzim, zimu a nejteplejší letní měsíce prospí ve vyhrabaných doupatech. Páří se v srpnu a září, kdy opouštějí svoje teritorium a vydávají se na dlouhé cesty za ostatními jedinci svého druhu. Jsou vejcorodí, samice klade 3 – 10 vajec do podzemní nory.  Moloch ostnitý má i přes svou kamufláž a ostny mnoho nepřátel. V nebezpečí zasune hlavu mezi přední končetiny a predátorovi nabízí k útoku jen hlavu falešnou, také se umí nafouknout vzduchem. V přírodě jej loví varani a také draví ptáci.

Moloch ostnitý v českých zoo.

Protože je moloch potravní specialista, na celém světě jej chová jen několik málo zoologických zahrad. V Česku není v současnosti (2006) chován.

Moloch ostnitý ("Moloch horridus") je australský ještěr z čeledi agamovitých. Je to bizarní, pomalé stvoření pokryté ostny a kožními růžky. Jeho podivný, poněkud hrozivý vzhled mu vysloužil jméno: Moloch, známý z Bible, byl strašný démon, který se živil malými dětmi. Skutečný moloch ostnitý je však zcela neškodná, malá ještěrka živící se výhradně mravenci.  Moloch ostnitý je jediný zástupce rodu "Moloch".

The thorny devil ("Moloch horridus"), also known commonly as the mountain devil, thorny lizard, thorny dragon, and moloch, is a species of lizard in the family Agamidae. The species is endemic to Australia. It is the sole species in the genus Moloch. It grows up to in total length (including tail), with females generally larger than males.


Biografie.

Do roku 1989.

Vystudoval Vysokou školu ekonomickou v Bratislavě. Zde pak po jeden rok působil jako asistent. Pak nastoupil jako zaměstnanec oblastní pobočky Státní banky československé. V bankovnictví pracoval od roku 1956 až do prosince 1989. Kromě toho působil do roku 1967 jako pedagog a externí pracovník Vysoké školy ekonomické. V letech 1965–1966 byl pedagogem na bankovní škole na Kubě a v letech 1967–1969 působil na postu náměstka v Živnostenské bance v Londýně. Odtud byl stažen v roce 1969 a v roce 1970 vyloučen z Komunistické strany Slovenska v rámci čistek po srpnové okupaci Československa. Za normalizace byl zaměstnán jako bankovní úředník na pobočce Státní banky československé Bratislava-město. Mimo to od roku 1978 do roku 1989 byl vědeckým pracovníkem Výzkumného ústavu pro finance a úvěr, později Ústředního ústavu národohospodářského výzkumu. Specializoval se na otázky měnové politiky a bankovnictví. Od roku 1987 přednášel na Stavební fakultě Slovenské vysoké školy technické.

Politické aktivity po roce 1989.

Ve volbách roku 1990 byl zvolen za VPN do Sněmovny lidu (volební obvod Východoslovenský kraj). Zastával tehdy i vládní funkci. Ve vládě Milana Čiče, první vládě V. Mečiara a vládě J. Čarnogurského působil od prosince 1989 jako ministr financí Slovenské republiky v rámci Československa. Jeho první ministerské angažmá skončilo v roce 1991, kdy Vladimír Mečiar ztratil premiérský post a kdy se hnutí VPN rozložilo. V rámci rozkolu ve VPN přestoupil do HZDS Vladimíra Mečiara, opustil vládu a za HZDS zasedal po zbytek funkčního období ve federálním parlamentu.  V květnu 1991 byl na ustavujícím sněmu HZDS zvolen místopředsedou této formace. Mandát v parlamentu obhájil za HZDS ve volbách roku 1992. Stal se předsedou Federálního shromáždění. Ve FS setrval do zániku Československa v prosinci 1992. Před volbami v roce 1992 se Michal Kováč a Jozef Moravčík neformálně sešli (bez vědomí Vladimíra Mečiara) se zástupcem ODS a předali mu návrh uspořádání česko-slovenských vztahů v podobě volné unie. Šlo o sondáž možnosti dohody HZDS s očekávanou vítěznou stranou v českých zemích. S podobnou myšlenkou pak HZDS operovalo v počátečních fázích povolebních jednání. Na první povolební schůzce, mezitím co spolu mluvili Václav Klaus a Vladimír Mečiar, předložil Michal Kováč místopředsedovi ODS Miroslavu Mackovi opětovně projekt česko-slovenské unie, který ale ODS odmítla a Macek sám jej označil za projekt „"slovenského státu s českou pojišťovnou"“. Jako předseda Federálního shromáždění vedl ještě v průběhu srpna 1992 jednání i se zástupci české opozice (ČSSD, ČSS, Zemědělská strana), kde byl projekt česko-slovenské unie hodnocen kladně, ale pro nesouhlas ODS coby koaličního partnera HZDS v jednání nebylo pokračováno. Myšlenku dohody HZDS s českou opozicí ovšem nadále propagoval Kováčův poradce, kterým se stal Jaroslav Šabata, český politik z okruhu Občanského fóra a Občanského hnutí, který jako jeden z mála českých politiků měl dobré vztahy s Vladimírem Mečiarem.

Prezidentem Slovenské republiky.

Cesta k rozpadu Československa dohodou klíčových stran české i slovenské vládní koalice nakonec nebyla revidována a Kováč se začal připravovat na svou politickou budoucnost v rámci samostatné Slovenské republiky. Koncem roku 1992 byli on a jeho jmenovec Roman Kováč nominanty HZDS na post slovenského prezidenta, přičemž po sérii pohovorů s členskou základnou byl v lednu 1993 jako oficiální kandidát HZDS vybrán Roman Kováč. V prvním kole prezidentské volby v Národní radě SR 26. ledna ovšem získal jen 69 hlasů a nedosáhl tak na požadované kvórum 90 hlasů. Nezískal dokonce podporu ani od všech poslanců za HZDS. 27. ledna 1993 v druhém kole získal 78 hlasů (jeho protikandidát Milan Ftáčnik z levicové strany SDĽ jen 31). Ani to nestačilo na zvolení prezidentem. Zástupci politických stran se pak dohodli, že v únoru 1993 se uskuteční nová volba. Z ní byli ovšem vyloučeni všichni neúspěšní kandidáti z 1. volby. Roman Kováč tím ztratil svou nominaci a slovenským prezidentem se pak stal Michal Kováč.  Post prezidenta samostatného Slovenska zastával v letech 1993–1998. Během svého prezidentského působení měl několik významných sporů s tehdejším slovenským premiérem Vladimírem Mečiarem. Na zasedání Národní rady SR 9. března 1994 kritizoval prezident Kováč Mečiarovu politiku. Mečiarova vláda se pak rozpadla a byla dočasně nahrazena vládou Jozefa Moravčíka, kterou koncem roku ovšem vystřídal opět kabinet Vladimíra Mečiara, jenž vyhrál volby. Konfliktní soužití předsedy vlády a prezidenta Kováče tak pokračovalo. Známa je kauza únosu Michala Kováče mladšího, jejíž aktéry Mečiar později ve funkci úřadujícího prezidenta amnestoval. Kvůli neschopnosti politické scény dohodnout se na obsazení prezidentského postu po Michalu Kováčovi se v této funkci vystřídali další úřadující prezidenti a teprve po víc než roce do funkce nastoupil Rudolf Schuster, zvolený již přímou volbou.

Závěr života.

Kováče léta trápila Parkinsonova choroba. Po převozu do nemocnice v pátek 30. září 2016 a po zhoršení stavu ho lékaři uvedli do umělého spánku. Na začátku týdne se Kováčův zdravotní stav zlepšil, byl při vědomí a dýchal sám. Poté se však jeho stav zhoršil a ve středu 5. října 2016 ve večerních hodinách zemřel.

Michal Kováč (5. srpna 1930 Ľubiša – 5. října 2016 Bratislava) byl slovenský ekonom, bankéř a politik. Po absolvování studií pracoval v bankovnictví až do roku 1989. Po sametové revoluci působil jako ministr financí federativního Slovenska, československý poslanec VPN, později HZDS, a poslední předseda Sněmovny lidu Federálního shromáždění. Po vyhlášení samostatné Slovenské republiky byl zvolen jejím prvním prezidentem, tuto funkci zastával v letech 1993–1998. Období jeho prezidentské působnosti bylo poznamenáno konflikty s tehdejším předsedou vlády Vladimírem Mečiarem.

Michal Kováč (5 August 1930 – 5 October 2016) was the first President of Slovakia, having served from 1993 through 1998.


Historie výstupů.

První zaznamenaný pokus o výstup na osmitisícový vrchol podnikla expedice, kterou vedli Britové Albert Mummery a John Norman Collie, která v roce 1895 směřovala na Nanga Parbat. Expedice dosáhla výšky 6 100 m, následně však část výpravy strhla lavinu, ve který zahynuli Mummery a dva Gurkhové. Zbytek výpravy již ve výstupu nepokračoval a vrátil se zpět.  Poprvé úspěšně vystoupili na osmitisícový vrchol Maurice Herzog a Louis Lachenal, kteří stanuli na vrcholu Annapurny dne 3. června 1950. Prvním horolezcem, který vylezl na všech 14 osmitisícovek, byl Reinhold Messner. Své výstupy dokončil 16. října 1986 a to bez kyslíkového přístroje. O rok později, v roce 1987, to jako další dokázal polský horolezec Jerzy Kukuczka, když většina jeho výstupů byla novými cestami. První ženou, která nepochybně vylezla ne všechny osmitisícovky, byla španělská horolezkyně Edurne Pasabanová v roce 2011. Prvním Čechem pak byl horolezec Radek Jaroš, který dokončil své výstupy dne 26. července 2014 zdoláním hory K2.

Seznam osmitisícovek.

Možné rozšíření.

V roce 2012 Nepál a Pákistán navrhly Mezinárodní horolezecké federaci, aby šest vedlejších vrcholů u osmitisícovek (3 u Kančendžengy, 2 u Lhoce, 1 u Broad Peak), jejichž nadmořská výška přesahuje 8 000 m a prominence přesahuje 60 m, bylo reklasifikováno jako samostatné osmitisícovky. Tento návrh však zatím podporu nezískal.

Horolezci, kteří stanuli na vrcholech všech osmitisícovek.

Horolezec, který prokazatelně zdolá všech 14 osmitisícových vrcholů, je symbolicky oceněn tzv. Korunou Himálaje.  Zdroj k tabulce:  Nejkratší čas na všech 14 vrcholů potřebovali Kim Čchang-ho a Jerzy Kukuczka - 7 let a 11 měsíců. Pozoruhodná je také hodnota Kukuczkových výstupů. Kromě úplně prvního výstupu (Lhoce 1979) podnikl všechny výstupy novými cestami nebo v zimě (v případě Čo Oju 1985 obojí). Novátorské výstupy podnikali také Reinhold Messner, Erhard Loretan nebo Krzysztof Wielicki.  Protože většina výše uvedených horolezců zlezla jednu nebo více osmitisícovek více než jednou, celkový počet jejich výstupů je vyšší. Už Messner jako první z nich podnikl celkem 18 úspěšných výstupů. Rekord v tomto směru drží Juanito Oiarzabal s 26 úspěšnými výstupy. Šerpa Phurba Tashi na všechny osmitisícovky sice nevylezl, má ale na svém kontě 30 úspěšných výstupů na osmitisícovky v letech 1998 až 2013, z toho Mount Everest 21 krát.

Další pořadí.

Horolezci jsou uvádění chronologicky, aktuální k roku 2011.

Fotogalerie.

"Poznámka: Na fotografii Annapurny je vrchol Annapurna I vlevo."

Osmitisícovka je označení Mezinárodní horolezecké federace pro horu, jejíž nadmořská výška přesahuje 8 000 m. Na Zemi se tyčí 14 osmitisícovek. Všechny se nacházejí v jižní Asii v pohořích Himálaj (10) a Karákóram (4). Vesměs byly poprvé zdolány v 50. letech 20. století, poslední Šiša Pangma roku 1964.

The International Mountaineering and Climbing Federation or UIAA recognise eight-thousanders as the 14 mountains that are more than in height above sea level, and are considered to be sufficiently independent from neighbouring peaks. However, there is no precise definition of the criteria used to assess independence, and since 2012 the UIAA has been involved in a process to consider whether the list should be expanded to 20 mountains. All eight-thousanders are located in the Himalayan and Karakoram mountain ranges in Asia, and their summits are in the death zone.  The first person to summit all 14 eight-thousanders was Italian Reinhold Messner in 1986, who completed the feat without the aid of supplementary oxygen. In 2010, Basque Edurne Pasaban became the first woman to summit all 14 eight-thousanders, but with the aid of supplementary oxygen; in 2011 Austrian Gerlinde Kaltenbrunner became the first woman to summit all 14 eight-thousanders without the aid of supplementary oxygen. From 1950–1964, all eight-thousanders were summited. , K2 remains the only eight-thousander not summited in a winter ascent.  On 29 October 2019, Nepalese climber Nirmal Purja, set a new speed record by climbing the 14 eight-thousanders in 6 months and 6 days.


Systém.

Podobně jako u mnohých jiných zvířat se názory na klasifikaci recentních velbloudovitých liší, ale podle genetických průzkumů by měl vypadat nejspíše takto:

Rozšíření.

Lamy se vyskytují v Jižní Americe, doestikované formy jsou chovány kosmopolitně. Velbloudy můžeme potkat na Blízkém východě a v severní Africe, kde polodivoce žijí velbloudi jednohrbí, a ve střední Asii, kde dosud žijí divocí velbloudi dvouhrbí, ze kterých je odvozena jeho domestikovaná forma. Není-li velbloud jednohrbý odvozen také z divokých drabařů, tak je možné, že se jeho předkem je fosilní druh "Camelus thomasi" doložený z Předního východu. Velbloudy jednohrbé lze najít i v Austrálii, kam byli uměle vysazeni.

Anatomie.

Pro velbloudovité jsou typické dlouhé, štíhlé nohy a krk a malá hlava. Hustý kožich je chrání před sluncem i zimou. Na rozdíl od většiny sudokopytníků, kteří mají na končetinách ještě i 2. a 5. prst v podobě paspárků, mají velbloudovití zachovaný jen 3. a 4. prst a ostatní prsty mají pouze v podobě drobných kůstek. Také se liší tím, že nejsou jako ostatní kopytníci prstochodci, ale našlapují na poslední tři články prstů kryté mozolem. To je chrání před rozpáleným povrchem, po kterém chodí, a také dovoluje chodit po písku. Velbloudovití mají třídílný žaludek. Dva předžaludky - bachor a čepec - a vlastní žaludek - slez. Zvláštností jsou také speciálně upravené přední zuby a krátké slepé střevo. Zajímavou odlišností od ostatních savců jsou oválné červené krvinky, které jim tak umožňují lépe hospodařit s vodou.

Způsob života.

Velbloudi a lamy žijí většinou ve stádech vedených dominantním samcem. Někdy samci vytvářejí mládenecké skupiny nebo žijí samotářsky. Pro tato zvířata je charakteristické plivání jako jedna z obranných taktik. Využívají několik typů plivání, od výhrůžného plivání pouze slin až po vyprázdnění natráveného obsahu předžaludků. Vzhledem k oblastem jejich výskytu nejsou zástupci této čeledi nároční na potravu, často si vystačí pouze se suchou trávou. Velbloudi vydrží až 40 dní bez potravy a na rozdíl od lam také mnoho dní bez vody. Samice rodí přibližně jednou za rok jedno mládě.

Velbloudovití jsou jedinou čeledí podřádu mozolnatci. Zahrnuje velbloudy, lamy a vikuně. Pro velbloudovité je typická jejich zvláštní chůze, tzv. mimochod, kdy se současně pohybuje přední i zadní končetina na jedné straně a tím je jejich chůze kymácivá.

Camelids are members of the biological family Camelidae, the only currently living family in the suborder Tylopoda. The extant members of this group are: dromedary camels, Bactrian camels, wild Bactrian camels, llamas, alpacas, vicuñas, and guanacos. Camelids are even-toed ungulates classified in the order Cetartiodactyla, along with pigs, whales, deer, cattle, antelope, and many others.


Historie skupiny.

Vznik a počátky.

V roce 1966 Barbara Ann a Daniel Jerome Kelly opustili USA se čtyřmi dětmi s Dannym, Caroline, Kathy a Paulem, které měl Daniel se svou první ženou. Poté se usadili v jižním Španělsku. Inspirováni tradicemi začali s dětmi zpívat a tančit na folkovou muziku. Hudbu měli rádi, ze začátku hráli po okolí, svým přátelům a známým. Později začali vystupovat na narozeninových oslavách, svatbách a místních fiestách. V roce 1967 se jim narodil první společný syn Johnny a po něm další děti Patricia (1969), Jimmy (1971) a Joey (1972). V roce 1973 se rodina přestěhovala do Pamplony, kde vystupovali v taverně. Barbara učila doma děti balet, chodily také na hodiny hudby. Pod jménem "„Kelly Kids“" je bylo možné vidět ve španělské televizi již v roce 1975. Ve stejném roce se jim narodila dcera Barby. Dále zpívali v Rakousku, Irsku, Německu a Nizozemsku. V roce 1977 se jim narodil syn Paddy, za dva roky dcera Maite. V roce 1979 získali první smlouvu k natočení desky u Polydoru. John nazpíval nejvíce písniček. První vydaný singl se jmenoval "„Danny Boy“" a brzy byl následován dalšími. V roce 1980 získali první místo na žebříčku v Nizozemí a Belgii s písní "„Who'll Come With Me (David's Song)“". V roce 1981 se narodil syn Angelo a Barbaře zjistili rakovinu prsu. Rodina se vrátila do Pamplony, kde Barbara rok na to zemřela. Danny, Caroline a Paul v následujících letech skupinu opustili a Kathy jako nejstarší žena ve skupině přejala úlohu své matky a starala se o své mladší sourozence. Po smrti Barbary se Kellyovi vydali do Francie, USA a v roce 1988 do Německa. Tam založili svou vlastní nahrávací společnost "„KEL-Life“".

Vrcholné období.

Rok 1994 byl pro rodinnou devítičlennou kapelu přelomovým – alba "„Over the Hump“" se prodalo přes 4,5 miliónu kusů. Před "„Over the Hump“" je ve většině států Evropy nikdo neznal. Ale s vydáním této desky prorazili v mnoha státech Evropy mimo jiné i v České republice. Brzy následovala alba "„Almost heaven“, „Growin' up“, „From their hearts“". Po vydání posledního jmenovaného alba se skupina Kelly Family rozešla.

Po roce 2000.

V roce 2000 opustila skupinu Kathy a John. Kathy chtěla zkusit vlastní sólovou dráhu a John odešel, protože již nesouhlasil s novým uměleckým stylem skupiny. Barby ještě spolupracovala s rodinou při tvorbě alba "„La patata“", ale pak se stáhla do ústraní. V šestici vydali album "„Homerun“" a poté skupinu opustil Paddy a bylo natočeno album "Hope", poté se většina sourozenců věnovala sólové kariéře, ale v roce 2017 ohlásili velký comeback a natočili další album s názvem "„We got love“". Na albu vystupují Kathy, Paul, John, Patricia, Jimmy, Joey, Barby a Angelo. Maite a Paddy, který momentálně vystupuje pod jménem Michael Patrick Kelly, pokračují ve svých sólo projektech.  Angelo, Kathy a Jimmy zpívají sólově, Patricia a Maite se na sólovou kariéru připravují a John hraje a zpívá se svou ženou Maite Itoiz, která je operní zpěvačkou. Z původní devítky tvoří v současné době „The Kelly Family“ jenom pětice – Joey, Kathy, která se ke skupině vrátila, Patricia, Maite a také bratr Paul, který s nimi zpíval v dětství. Účast na společných koncertech v budoucnu nevyloučil ani Jimmy. Členové Kellyovy rodiny stále vystupují na koncertech, převážně v Německu, ale někteří i v okolních státech. Skupina v roce 2017 oznámila svůj návrat a 24. 3. 2017 vydala své nejnovější album "„We Got Love“", již bez Paddyho a Barby.

The Kelly Family je hudební skupina, původně složená z Barbary Ann Kellyové, jejího manžela Daniela Jerome Kellyho a jejich dětí.

The Kelly Family is an Irish-American-European music group consisting of a multi-generational family, usually consisting of nine siblings joined occasionally on stage in their earlier years by their father and mother. They played a repertoire of rock, pop, and folk music. They had chart and concert success around the world, especially in Germany, the Benelux countries, Scandinavia, Poland, Spain and Portugal. They have sold over 20 million albums since the early 1980s. The Kelly Family was ranked as the 6th most popular music act in Germany in the 1990s. Despite its American origins, the group is virtually unknown in the United States. They sang in English, Spanish, German and Basque.  For many years, the group presented a ragamuffin image and a vagabonding lifestyle, travelling around Europe in a double-decker bus and houseboat. Their image was enhanced by their eclectic and often homemade clothing, and the very long hair worn by both male and female members of the band. The Kelly Family began to break up in 2000 and afterwards they performed mostly as individuals or sub-sets of the full group and took on a more mainstream look.


Život.

Narodil v roce 1953, má dvanáct nevlastních sourozenců pocházejících od různých žen. Jeho otcem je Norodom Sihanuk, kambodžský monarcha, který měl řadu manželek a partnerek. Jediným Sihamoniho bratrem, který má stejné oba rodiče, byl Norodom Narindrapong. V roce 1962 byl poslán studovat do Prahy. V květnu 1962 napsal jeho otec princ Norodom Sihanuk dopis prezidentu Antonínu Novotnému a požádal ho, zda by jeho syn, princ Sihamoni, nemohl pokračovat ve svém vzdělávání v Československu. Prezident Novotný souhlasil a princ Sihamoni obdržel vládní stipendium. Československé velvyslanectví bylo prý jediné, které zareagovalo na Sihanukovu žádost o zprostředkování tanečního vzdělání .  Mladý princ přijel do Československa v červnu 1962. Zpočátku bydlel na kambodžském velvyslanectví. Dne 31. srpna 1962 byl zapsán do 3. třídy základní devítileté školy v Majakovského ulici (dnešní Peléova), později do základní devítileté školy v Ostrovní ulici s rozšířenou výukou jazyků . Ministerstvo školství ČSSR mu zajistilo preceptora, který se zabýval Sihamoniho přípravou do školy a pokračoval s ním podle Sihanukova přání ve studiu francouzštiny. Doprovázel jej také na kulturní podniky. Sihamoni měl velké pohybové nadání a miloval balet, z toho důvodu mu byly umožněny návštěvy sobotních baletních představení v Národním divadle a Stavovském divadle.  Od roku 1967 studoval na Pražské konzervatoři. Se svými spolužáky se zúčastnil demonstrací proti okupaci Československa zeměmi Varšavské smlouvy v roce 1968. Po Lon Nolově převratu, kdy byl jeho otec Norodom Sihanuk svržen, již nemohl pobývat na kambodžské ambasádě, a proto se přestěhoval do rodiny ředitelky své první základní devítileté školy.  Od roku 1971 studoval tanec, hudbu a divadlo na Akademii múzických umění (AMU) v Praze. Chtěl se po studiích vrátit do Kambodže, kde chtěl pracovat v baletním oboru a zároveň jako pedagog. Čáru přes rozpočet mu způsobilo vítězství ultrakomunistických Rudých Khmérů v Kambodži. V Praze žil do roku 1975 , kdy ukončil svá studia na AMU.  V září 1975 byl jeden měsíc na návštěvě v polpotovské Kambodži. Kambodžská města již v té době byla vylidněna a Sihamoni byl záhy zařazen do skupiny určené k práci na rýžových polích. Oblečený v černých kalhotách a haleně těžce pracoval, spal v provizorních přístřešcích na polích a skromné jídlo dostával pouze dvakrát denně. S obtížemi a pouze na rozhodné naléhání jeho otce se mu podařilo získat povolení k zpětné návštěvě Československa na slavnostní promoci konanou v září 1975. Jeho matce princezně Monineath, která ho chtěla doprovodit, už Rudí Khmerové povolení neudělili.  Z Prahy odcestoval do KLDR, kde žil jeho otec na pozvání Kim Ir-sena. V letech 1975–1976 studoval kinematografii v severokorejském Pchjongjangu. Jeho otec mezitím odjel do Kambodži, kde byl jednak hlavou státu Rudých Khmérů a současně jejich vězněm.  V březnu 1976 vedení Rudých Khmerů rozhodlo Sihamoniho přilákat zpět do Kambodže. Obdržel zfalšovaný telegram podepsaný jménem jeho otce prince Sihanuka. Přikazoval mu vrátit se zpět do vlasti na oslavy Nového roku a Dne nezávislosti. Sihamoni byl ihned po příletu do Phnompenhu obstoupen vojáky Rudých Khmérů a eskortován přímo do královského paláce, kde se ocitnul společně s otcem Norodomem Sihanukem a svojí matkou Monineath v domácím vězení. Zde prožili období vlády Rudých Khmerů . Po osvobození Kambodži Vietnamem se podařilo královské rodině odletět do Číny. Později se usadil v Paříži. Před tím musel dle tradic královské rodiny strávit půl roku jako řadový buddhistický mnich v klášteře. V Paříži založil taneční školu a stal se profesorem tance . Od srpna 1993 pracoval jako velvyslanec Kambodže při UNESCO v Paříži . Roku 1994 ho král Norodom Sihanuk obdařil titulem Velký princ. 14. října 2004 byl po abdikaci otce Sihanuka zvolen králem Kambodže, korunován byl 29. října 2004 v královském paláci v Phnompenhu . Jako panovník nemá výrazné politické pravomoci a reprezentuje především jednotu země .  Českou republiku znovu navštívil v roce 2006, kdy jako jediný král obdržel čestné občanství hlavního města Prahy. Zatím poslední jeho návštěva se uskutečnila v březnu 2010 a Norodom Sihamoni během ní obdržel čestný doktorát na pražské Akademii múzických umění .

Ohlas.

V roce 1967 natočil český režisér Vladimír Sís o Sihamonim dokumentární film „Jiný malý princ“, jehož název parafrázoval název slavné knihy Antoine de Saint-Exupéryho.

Norodom Sihamoni, oficiálním titulem Preah Karuna Preah Bat Samdech Preah Baromneath Norodom Sihamoni, (* 14. května 1953 Phnompenh) je současný kambodžský král a jediný monarcha, který hovoří plynně česky . Kromě češtiny a khmérštiny hovoří dále plynně francouzsky , a dobře též anglicky a rusky.

Norodom Sihamoni (; born 14 May 1953) is the King of Cambodia. He became King on 14 October 2004, a week after the abdication of his father, Norodom Sihanouk. He is the eldest son of King Sihanouk and Queen Norodom Monineath. He was Cambodia's ambassador to UNESCO and named by a nine-member throne council to become the next king after his father Norodom Sihanouk abdicated in 2004. Before ascending the throne, Sihamoni was educated in Czechoslovakia and was best known for his work as a cultural ambassador in Europe and as a classical dance instructor. He is unmarried.


Cestování hyperprostorem, hyperpohon.

Hyperpohon je fiktivní druh pohonu, který umožňuje cestovat rychleji než světlo. Bez hyperpohonu by bylo cestování vesmírem prakticky nemožné kvůli velkým vzdálenostem mezi jednotlivými planetárními systémy.  Nejčastěji je po aktivaci hyperprostorového motoru kosmická loď přesunuta z obyčejného prostoru do odpovídajícího bodu hyperprostoru. Poté v hyperprostoru překoná nějakou vzdálenost a vynoří se na jiném místě našeho prostoru za dobu, která je výrazně kratší než doba, kterou by světlo potřebovalo k uražení stejné vzdálenosti v normálním prostoru. Kratší doba se týká především měření času z hlediska pozorovatele, ale relativistické zkreslení času je obvykle menší než při cestování podsvětelnými rychlostmi.  Vysvětlení proč mohou lodě v hyperprostoru cestovat nadsvětelnou rychlostí se různí: hyperprostor může být menší než obyčejný prostor a tím násobit účinek pohonu lodě nebo rychlost světla není bariérou jako v normálním prostoru (případně je rychlost světla v hyperprostoru větší a bariéra je tedy dál). Hyperprostor může být nespojitý, cesta v něm je potom sekvence bodů, mezi kterými se skáče.  V mnoha sci-fi vyžaduje cestování hyperprostorem velké množství plánování a výpočtů, s chybou mající nebezpečné následky. Proto může být hyperprostorový skok delší, než by bylo možné, aby se navigátor mohl „rozhlédnout“, zjistit pozici a vypočítat další skok. Doba cestování se liší: skok může být okamžitý, může trvat hodiny, dny nebo déle.  Odlišný koncept, který je někdy také nazýván hyperprostorem, je že obyčejný trojrozměrný prostor je zakřiven ve čtvrtém nebo větším počtu vyšších rozměrů tak, že dva body velmi vzdálené v trojrozměrném prostoru jsou těsně vedle sebe v některém z dalších rozměrů. Hyperprostorový motor poté umožňuje tímto směrem se pohnout. V takovém případě je cestování omezené daným uspořádáním prostoru.  Podobným konceptem je červí díra, která propojuje dva body přes další dimenzi. Rozdílem je, že červí díra má nenulovou délku a tedy umožňuje větší výběr cesty. Takže existuje nekonečný počet zakřivení v našem prostoru a tudíž deformací.

Hyperprostorová komunikace.

Někdy je možné hyperprostor použít ke komunikaci podobné rádiové, samozřejmě nadsvětelnou rychlostí. Jindy je nejrychlejší informace doručovat kurýrní lodí.  V sérii o Nadaci amerického spisovatele Isaaca Asimova k tomuto účelu slouží hyperrelé.

Historie popisu.

Přestože koncept hyperprostoru se objevil až ve 20. století, cestování neviditelnými sférami mimo normální svět je součástí nejstarší lidové slovesnosti.  Ve sci-fi se objevilo kolem roku 1930, tedy ve stejnou dobu kdy se objevil termín sci-fi, a stal se velice rozšířeným kvůli omezení, které představovala rychlost světla v běžném prostoru.

Populární popis ve sci-fi.

Kolem roku 1950 bylo cestování hyperprostorem typickým způsobem cestování. Mnoho příběhů popisuje hyperprostor jako nebezpečné místo, kde se obtížně naviguje. Někdy nebezpečí spočívá v možnosti přiblížení se k velkému gravitačnímu poli (nejčastěji hvězdy), které může loď vytáhnout z hyperprostoru nebo přímo zničit. Hvězda může být nebezpečná na větší vzdálenost než v normálním prostoru - potom je nutné před vstupem do hyperprostoru použít „konvenční“ pohon pro let z planety (resp. její oběžné dráhy) do dostatečné vzdálenosti.  Lodě v hyperprostoru jsou obvykle izolované od běžného vesmíru: nemohou vidět kolem sebe a nejsou vidět v normálním prostoru. To umožňuje dramaticky uniknout z obklíčení skokem do hyperprostoru. Lodě v hyperprostoru nemusí vidět ani jedna druhou (buď principiálně, nebo je hyperprostor nepřehledný) - to poskytuje zdůvodnění, proč se lodě nejčastěji setkávají u planet nebo hvězd.  Dalším častým konceptem je náročnost přechodu do hyperprostoru (skoku), prakticky omezující přístup k hyperprostoru na velmi velké lodě a statické „skokové brány“, které otevírají cestu pro menší lodě.

Hyperpohon v seriálu Hvězdná brána.

Existují různé druhy hyperprostorových generátorů, ale všechny fungují v podstatě stejně, loď musí zadat cílové souřadnice a zafixovat se na cíl, otevřít hyperprostorové okno a vystoupí z vesmíru do Hyperprostoru (subprostoru) a poté, když je loď na místě, zase vystoupí zpět do vesmíru. Cesta hyperprostorem se dá samozřejmě kdykoliv přerušit a zadat nové cílové souřadnice. Při vstupu do hyperprostoru je loď vystavena obrovskému přetížení, že to není schopen vydržet žádný druh materiálu, proto jsou nutné inerciální tlumiče (které tlumí přetížení). Generátory jsou výkonné v závislosti na toku energie, kterou hyperpohon vyžaduje a kterou má k dispozici. Ale samozřejmě je cestování možné i s minimálním množstvím energie, která je potřebná k otevření hyperprostorového okna. Technicky pokročilejší rasy (Asgardi, Antikové) byly schopné dosáhnout i dalších efektů, jako například modulování hybnosti lodi po výstupu z hyperprostorového okna, eventuálně přímou změnu směru letu v hyperprostoru. Obě tyto rasy zároveň disponovali schopností monitorovat hyperprostor z normálního prostoru. Kromě toho se dá hyperpohon modifikovat pro jiné účely. SG-1 například odklonila asteroid, který měl smést Zemi, právě díky hypermotoru tím, že rozšířila hranici hyperokna na jeho maximální hranici v závislosti na toku energie.

Cestování hyperprostorem v sérii Nadace Isaaca Asimova.

Skok hyperprostorem je nespojitý pohyb, je to jako vystřídání diapozitivů, kdy jeden snímek okamžitě nahradí druhý. Galaxie je v tomto prostředí nepatrný objekt, v ideálním případě bezrozměrný bod. Silné gravitační pole ztěžuje průnik do hyperprostoru a především velmi zvyšuje riziko vynoření se z něj na nesprávném místě (např. i v hmotném objektu, ve středu hvězdy...). Čím dále je kosmická loď od vlivu gravitace, tím více se eliminují vlivy nahodilých faktorů či chyb a tím pádem klesá i pravděpodobnost katastrofy.  V nouzi lze použít únik hyperprostorem už 200 km od povrchu planety - vzhledem k tomu, že ve vesmíru je mnohem více bezpečného prostoru než hmoty, dá se vcelku spolehnout, že i tato situace dobře dopadne.  Když bylo cestování hyperprostorem ještě novinkou, někomu bývalo při Skoku špatně či trpěl závratěmi (není vyloučeno, že to bylo psychogenního původu). Detektiv Elijáš Baley (kolem roku 5 022 n.l.) popisuje Skok jako pocit, kdy se v něm během zlomku sekundy vše obrátilo naruby a pak se rychle vrátilo nazpět.  Postupem času a rozvojem technologie se tento vjem odboural a všechny účinky jsou hluboko pod prahem vnímání. Fyzikové v Baleyho éře podotýkali, že není prakticky možné, aby se Skok odehrál v nulovém čase, což by zaručilo dokonalý přechod a absenci jakéhokoli biologického vjemu. To je pouze v rámci teorie, neboť by si takový ideální Skok vyžádal nekonečnou energii. Nepříznivé účinky zbytkového reálného času lze pouze minimalizovat, nikoli zcela eliminovat.  Vzhledem ke složitosti matematických propočtů plánuje Skoky palubní počítač kosmické lodi, lidem by to trvalo nepoměrně déle a vždy by výsledek trpěl určitou odchylkou. Moderní počítač (jakým je vybaven např. hvězdolet FS Vzdálená hvězda dokáže naplánovat a realizovat i početnou sérii Skoků hyperprostorem přes celou Galaxii.

Hyperprostor, nadprostor, případně také subprostor nebo podprostor je ve sci-fi žánru prostor odlišný od našeho vesmíru (v některých případech vzdálený v další prostorové dimenzi) do kterého lze vstoupit pomocí nějakého energetického pole nebo zařízení ohýbajícího prostor. Hyperprostor je nějakým způsobem připojený k našemu vesmíru, ale jeho vlastnosti jsou radikálně odlišné a cestování v něm je proto velmi odlišné od cestování v našem vesmíru.  V současnosti se s tímto pojmem pracuje především ve sci-fi žánru, kde slouží k překonávání mezihvězdných vzdáleností v čase kratším než k tomu potřebuje světlo. Objevuje se však i v novějších fyzikálních a záhadologických teoriích.  Z teorie pole vyplývá, že energie potřebná k takovým neobvyklým deformacím prostoru a času je mnohem větší než vše, čím disponuje současná lidská civilizace.

Hyperspace is a concept from science fiction relating to a superluminal method of travel. It is typically described as an alternative "sub-region" of space co-existing with our own universe which may be entered using an energy field or other device. In most fiction, hyperspace is described as a physical place that can be entered and exited. Once in hyperspace, the laws of general and special relativity do not behave in the same way when compared to normal outer space, allowing travelers though hyperspace to go great distances without being physically present in normal space and taking less time, measured from normal outer space, to travel said distance. "Through hyper-space, that unimagineable region that was neither space nor time, matter nor energy, something nor nothing, one could traverse the length of the Galaxy in the interval between two neighboring instants of time." Hyperspace is a part of the universe where time can be traveled just like normal space's distance. This allows faster-than-light travel which is necessary to have practical outer space travel.  Astronomical distances and the impossibility of faster-than-light travel pose a challenge to most science-fiction authors. They can be dealt with in several ways: accept them as such (hibernation, slow boats, generation ships, time dilation the crew will perceive the distance as much shorter and thus flight time will be short from their perspective), find a way to move faster than light (warp drive), "fold" space to achieve instantaneous translation (e.g. the Dune universe's Holtzman effect), access some sort of shortcut (wormholes), utilize a closed timelike curve (e.g. Stross' "Singularity Sky"), or sidestep the problem in an alternate space: hyperspace, with spacecraft able to use hyperspace sometimes said to have a hyperdrive.  Detailed descriptions of the mechanisms of hyperspace travel are often provided in stories using the plot device, sometimes incorporating some actual physics such as relativity or string theory.


Život.

Narodila se v roce 1900 v německé Mohuči v rodině židovského obchodníka se starožitnostmi a znalce umění Isidora Reilinga a Hedwigy Reilingové (rozené Fuldové). Vystudovala historii, dějiny umění a sinologii v Kolíně nad Rýnem a Heidelbergu; v roce 1924 získala doktorát za dizertaci o Rembrandtovi. V roce 1925 se provdala za maďarského sociologa Lászla Radványiho, se kterým měla dvě děti – syn Peter se narodil v roce 1926 a dcera Ruth v roce 1928 – a se kterým se rok nato přestěhovala do Berlína.  V roce 1927 uveřejnila svou první povídku "Grubetsch" pod pseudonymem Seghers – ten byl odvozen od jména jejího oblíbeného nizozemského malíře Hercula Segerse. V roce 1928 vstoupila do "Komunistické strany Německa" a o rok později do "Svazu proletářsko-revolučních spisovatelů Německa".  V roce 1933 byla po nástupu nacismu k moci zadržena gestapem, ale podařilo se jí přes Švýcarsko utéct do Paříže. V nacistickém Německu byly její knihy posléze zakázány a páleny.  V Paříži spolupracovala při vydávání časopisu "Neue Deutsche Blätter", po dobytí Francie byl její muž zatčen a internován v táboře La Vernet v jižní Francii. Seghersová se přestěhovala do Marseille, kde bojovala o jeho propuštění a hledala cestu k emigraci.  V březnu roku 1941 se jí s celou rodinou podařilo přes Martinik a New York emigrovat do Mexika, usazuje se v Mexico City a v roce 1942 zde píše svůj nejslavnější román Sedmý kříž, který byl v roce 1944 Fredem Zinnemannem zfilmován.  V roce 1947 se vrací zpět do Německa. Usazuje se v Západním Berlíně, je členkou "Jednotné socialistické strany Německa". V roce 1950 se přestěhovala do Východního Berlína, účastní se "1. světového mírového kongresu" a spoluzakládá "Německou akademii umění". Od roku 1952 byla předsedkyní "Svazu spisovatelů Východního Německa", kterou zůstala až do roku 1978, poté zůstala jeho čestnou předsedkyní. Ve stejném roce umírá její manžel, Seghersová umírá ve Východním Berlíně roku 1983.

Dílo.

Nejvýznamnější literární díla:

Anna Seghersová, vlastním jménem Netty Radványi, rozená Reiling, (19. listopadu 1900 Mohuč – 1. června 1983 Východní Berlín) byla německá socialistická spisovatelka a esejistka.

Anna Seghers (; 19 November 1900 – 1 June 1983) was a German writer famous for depicting the moral experience of the Second World War. After living in Mexico City (1941–47) and West Berlin (1947-50), Anna Seghers eventually settled in the GDR. The pseudonym Anna Seghers was apparently based on the surname of the Dutch painter and printmaker Hercules Pieterszoon Seghers or Segers (c. 1589 – c. 1638).


Způsob života.

Přes svou velikost je chroust pro člověka neškodný, i když může způsobit značné škody v zahradě i na poli. Dospělí chrousti se živí listy stromů, ale jejich larvy žijí pod zemí, kde se prokousávají kořínky a často napadají obilniny a další zemědělské plodiny. V minulosti způsobovali chrousti velké škody.  Vývoj do dospělosti trvá čtyři roky. Dospělci se objevují koncem dubna nebo v květnu (srov. německy "Maikäfer", anglicky mj. také "May bug" 'májový brouk') a téměř okamžitě se páří. Po dvou týdnech dospělosti samičky začnou klást vajíčka, která zahrabávají 10–20 cm do země. Jedna samička může naklást až 80 vajíček. Larvy se začnou líhnout za 4–6 týdnů. Larvy (neboli ponravy) jsou aktivní pouze na jaře a v létě a v zimních měsících přezimují 20–100 cm pod povrchem. Žijí v zemi 4 roky (v chladnějším klimatu až 5 let), dokud nedorostou velikosti 4–5 cm, pak se na podzim zakuklí a na jaře vylézají opět dospělci.

Gastronomické využití.

V některých dobách byli na některých místech chrousti konzumováni.

Polévky.

Nejčastější byla pravděpodobně forma polévky nebo vývaru:  "Na rozpuštěném másle usmažte libru (454 g) chroustů (bez křídel a nožiček), poté je zavařte do kuřecího vývaru, přidejte telecí jatýrka a podávejte k topince s pažitkou." "1/4 kg chroustů (pro 6 osob) ve studené vodě omytých vhoď do horké vody, přidej všechnu kořínkovou zeleninu, kmínu, trochu soli a nechej v ní zapěniti jemně sekanou zelenou petržel. Vodu z chroustů sceď, zalij jí připravenou zásmažku a nechej chvíli povařiti. Pak zakvedluj do polévky 2 žloutky se 6 lžícemi husté smetany."

Chroust obecný ("Melolontha melolontha", Linné, 1758) je velký brouk měřící až 3 cm, létající obvykle za soumraku, kdy může svými nálety člověka obtěžovat. Vyskytuje se v Evropě a zasahuje také do mírného pásma Asie. V polovině 20. století byl kvůli používání pesticidů téměř vyhuben, ale od 80. let, kdy se omezilo používání pesticidů, se jeho stavy opět zvyšují. Pro chrousta obecného je charakteristické hnědé zbarvení a zlaté chloupky pod krovkami. Dospělci dosahují velikosti 25–30 mm. Samec má na tykadlové paličce 7 lístků, zatímco samička jich má pouze 6. Snadno jej lze zaměnit s chroustkem letním "(Amphimallon solstitiale)", který je však menší a nemá tykadlové paličky.

The cockchafer, colloquially called Maybug or doodlebug, is the name given to any of the European beetles of the genus "Melolontha", in the family Scarabaeidae.  Once abundant throughout Europe and a major pest in the periodical years of "mass flight", it had been nearly eradicated in the middle of the 20th century through extensive use of pesticides and has even been locally exterminated in many regions. However, since pest control was increasingly regulated in the 1980s, its numbers have started to grow again.


Orografické členění.

Dělí se na tři části:  Velký Karákóram je nejvyšší. Patří do něj horské skupiny Sasér, Rimó, Sijačén, Baltóró, Panmah, Hispár a Batúra. Ve skupině Baltóró se na pákistánsko-čínské hranici nachází čtveřice osmitisícovek K2, Broad Peak, Gašerbrum I a Gašerbrum II a deset sedmitisícových štítů. Například ve skupině Panmah na některé vrcholy dosud člověk nevkročil.  Malý Karákóram dosahuje největší výšky vrcholem Mašerbrum 7821 m a člení se na horské skupiny Saltóró, Mašerbrum, Haramóš a Rakapóší.  Severní Karákóram je nejnižší, dosahuje maximálně šestitisícových výšek a zahrnuje horské skupiny Khundžeráb a Lupghar.

Podnebí.

Nižší polohy a karákóramská údolí patří k nejsušším místům na světě. Letní monzun přinášející vláhu Himálaji sem prakticky nezasahuje, a tak se množství srážek pohybuje v desítkách milimetrů za rok, teploty v nadmořských výškách 2000 m dosahují v létě i 40 °C. Toto suché a teplé podnebí zde vytvořilo ojedinělou vysokohorskou poušť. Nad hranicí 5000 m mizí srážkový stín a podnebí se stává vlhčím – až 4000 mm srážek ročně, čímž je umožněno mohutné zalednění. Karákóram je nejvíce zaledněným pohořím na světě. Sněžná čára je na jižních svazích ve výšce 5000 m, na severních 6200 m.

Osídlení.

Rozlehlé pohoří bylo vzhledem ke špatné dopravní dostupnosti vždy rozdrobeno mezi jednotlivá údolní království a státečky. Pět hlavních regionů – Hunza, Gilgit, Baltistán, Ladákh a Ujgur – existovalo samo pro sebe a jen občas sem pronikli cizí dobyvatelé.  Království Hunza přetínala kdysi jedna z větví slavné Hedvábné stezky, dnes tudy prochází Karakoram Highway. Hunzové vyznávají ismailitskou větev islámu.  Mezi regiony obydlenými muslimy je osobitý Ladákh, ve kterém žijí převážně Dardové a Tibeťané a v zdejších klášterech jsou místní centra buddhismu.

Karákóram (urdsky سلسلہ کوہ قراقرم, transliterováno "Selsele-ye Kūh-e Qarāqoram," čínsky 喀喇昆仑山脉, pinyin "Kālǎkūnlún Shānmò," český přepis "Kcha-la-kchun-lun šan-mo)" je druhé nejvyšší pohoří na světě – dosahuje výšky 8611 m (K2). Rozkládá se v pákistánském Kašmíru, Indii a Číně na ploše asi 90 000 km². Táhne se 500 km dlouhým obloukem severně od horního toku Indu rovnoběžně s Himálajem a představuje spojení Himálaje s Pamírem a Kchun-lunem. Je součástí alpinsko-himálajské soustavy.

The Karakoram is a mountain range spanning the borders of India, Pakistan and China with the northwest extremity of the range extending to Afghanistan and Tajikistan. It begins in the Wakhan Corridor (Afghanistan) in the west and encompasses the majority of Gilgit-Baltistan (Pakistan) and extends into Ladakh (India) and the disputed Aksai Chin region controlled by China. It is the second highest mountain range in the world and part of the complex of ranges including the Pamir Mountains, the Hindu Kush and the Himalayan Mountains. The Karakoram has eight summits over height, with four of them exceeding : K2, the second highest peak in the world at , Gasherbrum I, Broad Peak and Gasherbrum II.  The range is about in length and is the most heavily glaciated part of the world outside the polar regions. The Siachen Glacier at and the Biafo Glacier at rank as the world's second and third longest glaciers outside the polar regions.  The Karakoram is bounded on the east by the Aksai Chin plateau, on the northeast by the edge of the Tibetan Plateau and on the north by the river valleys of the Yarkand and Karakash rivers beyond which lie the Kunlun Mountains. At the northwest corner are the Pamir Mountains. The southern boundary of the Karakoram is formed, west to east, by the Gilgit, Indus and Shyok rivers, which separate the range from the northwestern end of the Himalaya range proper. These rivers flow northwest before making an abrupt turn southwestward towards the plains of Pakistan. Roughly in the middle of the Karakoram range is the Karakoram Pass, which was part of a historic trade route between Ladakh and Yarkand but now inactive.  The Tashkurghan National Nature Reserve and the Pamir Wetlands National Nature Reserve in the Karalorun and Pamir mountains have been nominated for inclusion in UNESCO in 2010 by the National Commission of the People's Republic of China for UNESCO and has tentatively been added to the list.


Myšlenka důkazu.

Ačkoliv Goodsteinova věta pojednává o chování přirozených čísel, její důkaz vychází z vlastností čísel nekonečných - konkrétně z vlastností ordinální mocniny se základem formula_4  Máme-li nějakou Goodsteinovu posloupnost, například formula_5 formula_6 formula_7 formula_8 formula_9 můžeme ji seshora omezit následující posloupností ordinálních čísel: formula_10 formula_11 formula_12 formula_13 formula_9.  Taková posloupnost je klesající a podle vlastností klesajících posloupností na třídě ordinálních čísel má tedy pouze konečně mnoho nenulových členů - žádná klesající posloupnost ordinálních čísel nemůže být nekonečná. Máme tedy posloupnost, která shora omezuje Goodsteinovu posloupnost, a která nakonec skončí na nule - tím pádem i Goodsteinova posloupnost nakonec skončí na nule.

Význam Goodsteinovy věty.

Goodsteinova věta je příkladem tvrzení o přirozených číslech, které nelze dokázat ani vyvrátit z axiomů Peanovy aritmetiky - je tedy na těchto axiomech nezávislá. Její relativní bezespornost s Peanovou aritmetikou ostatně vyplývá již z faktu, že ji lze dokázat v Zermelově–Fraenkelově teorii množin, jejíž konečná ordinální čísla jsou modelem Peanovy aritmetiky. Nedokazatelnost Goodsteinovy věty v Peanově aritmetice prokázali roku 1982 Laurie Kirby a Jeff Paris užitím metod Ketonena a Solovaye.  Goodsteinova věta zůstává dodnes jediným teoreticky číselným tvrzením, o němž je známa jeho nezávislost na Peanově aritmetice. Všechna další nezávislá tvrzení lze sice vyjádřit „v řeči přirozených čísel“, ale svým významem jsou spíše kombinatorická (různé verze Ramseyovy věty) nebo logická (Gödelova formule a její obdoby).  Z filosofického hlediska je fakt, že je nějaké tvrzení o přirozených číslech možné dokázat pouze s použitím aktuální formy nekonečna - tj. ordinálních čísel, jistě zarážející.

Myšlenka důkazu nezávislosti na PA.

Hlavní myšlenka důkazu nezávislosti Goodsteinovy věty na Peanově aritmetice spočívá ve „zkrácení“ daného nestandardního modelu ve kterém případně Goodsteinova věta platí na model Peanovy aritmetiky, v němž již platit nemůže. Ke konstrukci takového zkrácení se používá teorie indikátorů. Důkaz probíhá schematicky takto:

Reference.

Goodstein, R., "On the restricted ordinal theorem", Journal of Symbolic Logic, 9 (1944), 33-41.  Kirby, L. and Paris, J., "Accessible independence results for Peano arithmetic", Bull. London. Math. Soc., 14 (1982), 285-93.  Sochor, A., "Klasická matematická logika", Praha, Karolinum 2001

Goodsteinova věta, vyslovená v roce 1944 R. Goodsteinem, tvrdí: Pro každou Goodsteinovu posloupnost formula_1 existuje takové přirozené číslo formula_2, pro které je formula_3.

In mathematical logic, Goodstein's theorem is a statement about the natural numbers, proved by Reuben Goodstein in 1944, which states that every "Goodstein sequence" eventually terminates at 0. Kirby and Paris showed that it is unprovable in Peano arithmetic (but it can be proven in stronger systems, such as second-order arithmetic). This was the third example of a true statement that is unprovable in Peano arithmetic, after Gödel's incompleteness theorem and Gerhard Gentzen's 1943 direct proof of the unprovability of ε-induction in Peano arithmetic. The Paris–Harrington theorem was a later example.  Laurence Kirby and Jeff Paris introduced a graph-theoretic hydra game with behavior similar to that of Goodstein sequences: the "Hydra" (named for the mythological multi-headed Hydra of Lerna) is a rooted tree, and a move consists of cutting off one of its "heads" (a branch of the tree), to which the hydra responds by growing a finite number of new heads according to certain rules. Kirby and Paris proved that the Hydra will eventually be killed, regardless of the strategy that Hercules uses to chop off its heads, though this may take a very long time. Just like for Goodstein sequences, Kirby and Paris showed that it cannot be proven in Peano arithmetic alone.


Multithreading.

Hlavní výhodou dvoujádrových procesorů je jejich schopnost zpracovávat více výpočetních vláken najednou. Umístěním dvou jader do jednoho pouzdra je pro některé aplikace možné dosáhnout až dvakrát většího výkonu než u stejně taktovaného Athlonu 64. Některé programy jsou ale psané pouze s jedním výpočetním vláknem a tak nemohou využívat výkonnostní potenciál druhého jádra. Naproti tomu programy kódující video a zvuk jsou schopny využít výkonnostní potenciál až na 100 %.

Výrobní náklady.

Jelikož Athlon 64 X2 obsahuje dvě jádra, počet tranzistorů se zdvojnásobil. Modely s 1 MB L2-Cache mají 232,2 milionů tranzistorů (jednojádrový Athlon 64 má pouze 114 milionů tranzistorů) a jsou proto i dvakrát větší. Taková velikost si vyžádala komplikovanější výrobní proces, který má za následek nižší počet funkčních procesorů na jednom waferu, což činí Athlon 64 X2 mnohem dražší. Takto poškozené čipy však lze prodávat jako jednojádrové (dnes často používané i u 4jádrových).

Jádra.

K8.

Specifikace Technologie a jména jader

Ostatní.

Některé typy, označené přídomkem EE - Energy Effecient, jsou upravené pro nižší spotřebu - do 65 W TDP. Všechny tyto procesory jsou vyráběny 90nm postupem a díky použité technologii nataženého křemíku (SSDOI- Strained Silicon Directly On Insulator) mají možnost dosáhnout vyšších frekvencí a menší spotřeby.  V lednu roku 2006 AMD přestalo vyrábět Athlon64 (X2) s 1 MB velkou L2-Cache, z důvodů vysokých nákladů na výrobu. Procesory s 1 MB L2-Cache jsou dostupné pouze jako Athlon 64 FX a v serverové řadě Opteronů.

Athlon X2.

AMD odstranilo v názvu "64". A upravilo napětí, TDP a frekvence. Pozdější verze postavená na jádru Kuma vychází z architektury K10.

Athlon 64 X2 je první vícejádrový procesor pro domácí využití od firmy AMD. Principiálně jsou to dvě spojená procesorová jádra v jednom pouzdře. Jádra jsou založena na E-řadě Athlonu 64, podle modelu obsahují 512 nebo 1024 kB L2-Cache na jádro a sdílí jeden dvoukanálový řadič paměti. Athlon X2 je schopen dekódovat SSE3 instrukce (kromě pár specifických pro architekturu Intel), takže může těžit z optimalizací, které předtím mohly využívat pouze procesory Intel. Toto vylepšení není unikátní pro X2, obsahují jej i nová jádra Athlonu 64 - Venice a San Diego.  AMD oficiálně začalo prodávat Athlon X2 na Computexu 1. června 2005.

The Athlon 64 X2 is the first native dual-core desktop CPU designed by AMD. It was designed from scratch as native dual-core by using an already multi-CPU enabled Athlon 64, joining it with another functional core on one die, and connecting both via a shared dual-channel memory controller/north bridge and additional control logic. The initial versions are based on the E-stepping model of the Athlon 64 and, depending on the model, have either 512 or 1024 KB of L2 Cache per core. The Athlon 64 X2 is capable of decoding SSE3 instructions (except those few specific to Intel's architecture).  In June 2007, AMD released low-voltage variants of their low-end 65 nm Athlon 64 X2, named "Athlon X2". The Athlon X2 processors feature reduced TDP of 45 W. The name was also used for K10 based budget CPUs with two cores deactivated.


Vzdělání.

Po dokončení střední školy v Regensburgu začal studovat v roce 1929 v Mnichově na Ludwig-Maximilians-Universität přírodní vědy se zaměřením na mineralogii. V roce 1933 na této univerzitě získal doktorát z filozofie. O dva roky později získal doktorát v oboru technických věd na Technische Universität München.  V roce 1937 nastoupil do Mineralogického muzea v Berlíně a stal se asistentem Paula Ramdohra. V roce 1938 mu byl udělen titul docenta.  Od roku 1939 do konce 2. světové války působil jako docent mineralogie a petrologie na Friedrich-Wilhelm-Universität (od roku 1946 Humboldtova Univerzita) v Berlíně. Poté působil jako profesor mineralogie na Philosophisch-Theologischen Hochschule v Regensburgu, kde založil Mineralogicko-geologický institut, ze kterého později vznikl Národní výzkumný ústav aplikované mineralogie.  V roce 1951 se stal vedoucím katedry Mineralogie a petrologie na Technické univerzitě v Berlíně. Během několika let při ní vybudoval Mineralogický institut, ve kterém pak pracoval až do svého odchodu do důchodu v roce 1978. Během této doby publikoval přes 200 vědeckých prací a pojednání.  Mineralogická zkoumání zavedla Strunze do většiny zemí Evropy a několika zemí Afriky.  Karl Hugo Strunz byl zakládajícím členem Mezinárodní mineralogické asociace (IMA) a v letech 1958 – 1970 předsedou „Mineral Data Commission“ IMA. Kromě toho byl v letech 1964 – 1970 viceprezidentem a v letech 1970 – 1974 prezidentem IMA.

Dílo.

V roce 1941 poprvé vyšlo jeho dílo „Mineralogischen Tabellen", ve kterém rozdělil známé minerály podle krystalochemických vlastností do devíti tříd.  V roce 1971 byl oceněn Medailí Emanuela Bořického, která je udělována Univerzitou Karlovou v Praze.

Karl Hugo Strunz (24. února 1910 Weiden in der Oberpfalz – 19. dubna 2006 Unterwössen) byl německý mineralog, profesor a tvůrce v současnosti používaného systému klasifikace minerálů.

Karl Hugo Strunz (24 February 1910 – 19 April 2006) was a German mineralogist. He is best known for creating the Nickel-Strunz classification, the ninth edition of which was published together with Ernest Henry Nickel.


Vzhled.

Jedna z největších borovic. Kůra mladých stromů je hladká, světlehnědá, na starých kmenech nepravidelně rozbrázděná. Jehlice po 5 ve svazku, 7–10 (14cm) dlouhé, tuhé, více než 1,5 mm široké, s průduchy na všech stranách. Při bázi jehlic je blanitá pochva až 2 cm dlouhá, která později (2.–3. rokem) opadává. Letorosty jsou silnější, měkce a řídce hnědě chlupaté. Pupeny malé, tupé, zasmolené. Šišky na 1 cm dlouhých stopkách, 30–50 cm dlouhé, 8–11 cm široké – největší ze všech jehličnanů. Semena jsou jedlá a nasládlá, 10 x 15 mm, černá, s krátkým tupým křídlem.

Výskyt.

Roste převážně v horách na jihozápadě USA (Kalifornie, Oregon, Nevada, Mexiko). Špatně snáší naše klima a je velmi citlivá na rez vejmutovkovou ("Cronartium ribicola").  V ČR: V arboretu Sofronka (Plzeň) rostl 20letý roubovanec tehdy nejstaršího stromu (z arboreta Kysihýbel u Bánské Štiavnice), ale v r. 2002 uhynul na rez vejmutovkovou. Předtím však byl přeroubován na Dendrologickou zahradu v Průhonicích. Na soukromé zahradě v Doubravčicích u Kostelce n. Č. l. dosáhl roubovanec výšky 10 m a byl nejvyšším jedincem tohoto druhu v ČR. Začátkem roku 2011 oba roubovanci podlehli napadení rzí vejmutovkou a jinými patogeny.

Ekologie.

Roste v horách od 1000 m n. m. a vystupuje až do nadmořské výšky 2700 m. Netvoří souvislé lesy, ale vyskytuje se roztroušeně jako příměs v porostech jiných jehličnatých druhů. Vyžaduje lehkou propustnou hlinitopísčitou půdu.

Využití.

Je to jedna z pěti hospodářsky nejdůležitějších borovic USA, její červenohnědé dřevo je dobře zpracovatelné. Na poraněných místech vylučuje tzv. kalifornskou manu, obsahující sladký pinit (metylester d-inositu), který byl sbírán a používán jako sladidlo a lék proti kašli. (Odtud amer. název Sugar Pine = borovice sladká.)

Borovice Lambertova ("Pinus lambertiana") je severoamerický druh pětijehličné borovice, která je největší borovicí vůbec. Dorůstá do výšky 40–60, výjimečně 80 metrů, průměr jejího kmene dosahuje 3–6 m a šišky jsou až 50 cm dlouhé. Ve střední Evropě roste velmi vzácně, většinou mladí jedinci, popř. roubovaná.

Pinus lambertiana (commonly known as the sugar pine or sugar cone pine) is the tallest and most massive pine tree, and has the longest cones of any conifer. The species name "lambertiana" was given by the British botanist David Douglas, who named the tree in honour of the English botanist, Aylmer Bourke Lambert. It is native to the mountains of the Pacific coast of North America, from Oregon through California to Baja California.  The massive 31 Gigabase mega-genome of sugar pine has been sequenced in 2016 by the large PineRefSeq consortium.


Životopisné údaje.

Pocházel z umělecké rodiny. Jeho otec Josef František Munclingr byl významným zpěvákem a operním režisérem, jeho matka byla zakládající členkou Slovenského národního divadla v Bratislavě. Jeho strýc Tibor Honty byl známým českým fotografem.  Milan Munclinger studoval na Pražské konzervatoři a poté na Akademii múzických umění flétnu, dirigování a skladbu a zároveň na Karlově univerzitě hudební vědu, estetiku, filozofii a orientalistiku. V letech 1946–1948 byl jedním z asistentů Václava Talicha v Českém komorním orchestru a spolupracoval také s jeho komorními soubory.

Umělecká, vědecká a organizační činnost.

V téže době se také začal věnovat studiu staré hudby a otázkám její interpretace. V roce 1951 založil spolu se svou ženou, cembalistkou Viktorií Švihlíkovou komorní soubor Ars rediviva, který sehrál významnou roli při znovuobjevování hudby baroku. Přeložil Dolmetschovu knihu "The Interpretation of the Music of the 17th and 18th Centuries Revealed by Contemporary Evidence" a některé další prameny o historicky poučené interpretaci, vydal a uvedl řadu skladeb z českých a německých archivů (jako editor pracoval zejména pro hudební nakladatelství Supraphon, Bärenreiter Kassel a IMC New York).  Stal se spoluzakladatelem české "Společnosti pro starou hudbu", vystupoval na mezinárodních symposiích (Československo, Německo, Rakousko, Francie) věnovaných editaci a interpretaci předklasických skladeb. Byl porotcem interpretačních soutěží (např. "Concours de flûte Jean-Pierre Rampal" v Paříži, 1980 a 1983), lektorem interpretačních kurzů v Bayreuthu. Pravidelně vyučoval na "Académie Internationale d'Été" Jean-Pierre Rampala v Nice.  Věnoval se zároveň i jazzové improvizaci, objevoval pro české publikum moderní autory, např. francouzského skladatele André Joliveta. Založil soubory "Munclingerovo dechové kvarteto" a "Aulos". Učil na Pražské konzervatoři, patřil k zakladatelům Hudební mládeže.

Spolupráce s Jean-Pierre Rampalem.

Jako dirigent spolupracoval mj. s Orchestrem československého rozhlasu, Pražským komorním orchestrem, Komorním orchestrem Bohuslava Martinů, Musici de Praga. Podílel se na edici "Musica Antiqua Bohemica", oceněné "Grand Prix du Disque de l'Académie Charles Cros" – jeho realizace a nastudování Bendova a Richterova flétnového koncertu bylo zároveň jednou z prvních nahrávek uskutečněných společně s francouzským flétnistou Jean-Pierre Rampalem (1955), s nímž ho později pojilo celoživotní přátelství a jemuž připsal některé své práce (např. rekonstrukce Bachových koncertů BWV 1055, 1056 a 1059; v roce 1983 nahrávka pro CBS Masterworks). Rampal píše o Munclingerovi ve vzpomínkové knize "Musique, ma vie" a věnoval jeho památce své interpretace hudby Carla Philippa Emanuela Bacha.

Milan Munclinger (3. července 1923, Košice – 30. března 1986, Praha) byl československý flétnista, dirigent, skladatel, muzikolog a hudební publicista.

Milan Munclinger (3 July 1923 Košice, Slovakia, Czechoslovakia – 30 March 1986 Prague, Czechoslovakia) was a significant Czech flautist, conductor, composer and musical scientist.


Poloha.

Rakvere leží na severním úpatí Pandiverské vysočiny přibližně 20 km od Finského zálivu.  Rakvere je vzdáleno 98 km od Tallinnu, 114 km od Narvy, 126 km od Tartu a 274 km od Petrohradu.

Přírodní podmínky.

Rakvere se nachází v oblasti působení přímořského i kontinentálního klimatu. Roční úhrn srážek činí 750 mm a průměrná tloušťka sněhové pokrývky je 30–40 cm. Roční průměrná teplota je 4,5 °C, mrazy trvají obvykle od prosince do března.  Na území města se nachází 153 ha lesa.  Městem protéká Soolikaoja.

Dějiny.

Nejstarší období.

Nejstarší osídlení dnešního Rakvere je doloženo na dnešním Divadelním vrchu ("Teatrimägi") a datuje se do 3. až 5. století. V 5. či 6. století vznikl dřevěný hrad na Valovém vrchu ("Vallimägi"), zřejmě na ochranu prvně jmenovaného sídliště. O dalším vývoji osídlení nemůžeme říci nic, protože archeologické stopy byly zničeny pozdějšími stavbami.  Kolem roku 1220 získávají Rakvere (pravděpodobně bez boje) Dánové a budují ve městě první kamenné stavby. V roce 1226 je Rakvere poprvé zmíněno v kronice Jindřicha Lotyše jako "Tarvanpea" (tedy "Zubří hlava"), od roku 1252 je doloženo označení "Wesenberg". Dnešní estonské jméno se odvozuje ze staršího "Rägavere", které se 1268 poprvé objevuje jako "Rakovor" v novgorodských listinách.

Středověké město.

12. června 1302 získává Rakvere Lübecká městská práva.  Roku 1346 prodává dánský král své estonské državy (a s nimi Rakvere) řádu německých rytířů, který Rakvere 1347 dává do zástavy řádu livonských rytířů. Ti si na místě dosavadního dřevěného hradu budují kamennou komendu. V té době už byla část městských domů na úpatí Valového vrchu a na dnešním Divadelním vrchu postavena z kamene. Ve druhé čtvrtině 15. století vzniká ve městě kamenný kostel, roku 1508 je na Divadelním vrchu založen františkánský klášter a o něco později hřbitov na jeho východním svahu.  Během Rusko-livonské války se město roku 1558 dostalo do ruských rukou a utrpělo velké škody. Roku 1581 je získalo Švédsko, ale v roce 1602 se města na tři roky zmocnil polský král, který v roce 1605 nechal rozbořit rakverský hrad.

Od úplného zničení k modernímu rozvoji.

Roku 1618 švédský král Gustav II. Adolf udělil v léno rakverský hrad a roku 1631 i město Reinholdovi von Brederode, který si na místě někdejšího kláštera vybudoval panský statek. Město tím ztratilo svůj městský status a bylo pouhým střediskem venkovského panství. Roku 1669 přešlo panství od Brederodů do rukou Tiesenhausenů, ale už 1685 se vrátilo švédskému státu. Během Severní války město roku 1703 zcela vyhořelo, a jeho spálené ruiny roku 1710 vítězné Rusko vrátilo Tiesenhausenům.  Městský statut Rakvere opět získalo roku 1783, kdy bylo zároveň vyhlášeno okresním městem. Postupný rozvoj se výrazně zrychlil po vybudování baltské železnice roku 1870. S nárůstem počtu obyvatel se zvyšoval podíl Estonců. 1876 zde byla založena Virská estonská společnost „Kalevipoeg“ ("Viru Eesti Selts „Kalevipoeg“"). Roku 1914 pak poprvé Estonci získali převahu ve správě města.

První republika.

Po vyhlášení estonské samostatnosti 1918 a odvrácení sovětské invaze 1920 se rozvoj města ještě zintenzivnil. V té době vznikla velká část nynějšího městského jádro. Z nově postavených veřejných budov je možno jmenovat tržnici, banku, gymnázium, stadión. Roku 1924 začaly v Rakvere vycházet regionální noviny "Virulane", 1925 "Virumaa Teataja".  V téže době začala i stavba divadla. Stavba však vázla, takže teprve 24. února 1940 bylo divadlo slavnostně otevřeno. Ale ani válka a střídání okupačních mocností nezastavilo rozvoj divadla, takže v roce 1942 mohlo přejít na plně profesionální bázi, na níž funguje dodnes.

Válka a okupace.

Po začátku první sovětské okupace v létě 1940 postihly obyvatelstvo první represe. 14. června 1941 byly transportem do pracovních táborů na Sibiř odvezeny stovky občanů města. 7. srpna 1941 převzala moc ve městě německá armáda. Byla obnovena estonská samospráva z první republiky, ale pod kontrolou německých okupačních úřadů. 19. září 1944 německé síly opustily město na ústupu před blížící se Rudou armádou.  Ještě téhož večera bylo město, v němž se v tu dobu nacházeli již jen civilisté, bombardováno sovětskými vzdušnými silami. Útok zničil čtvrtinu města a zabil několik desítek lidí. Následujícího dne vstoupily do města sovětské jednotky a převzaly nad ním okupační moc. Roku 1950 pak bylo město v rámci jednotné organizace sovětské správy vyhlášeno za střediskovou obec rajónu Rakvere.  Teprve v 60. letech se sovětská vláda začala výrazněji projevovat na tváři města — začala vznikat první čtyř- až pětipatrová sídliště. Z hlediska sovětského bylo Rakvere v té době lokálním střediskem zemědělského kraje. Estonské divadlo, hudební škola a další kulturní iniciativy však město činily významným centrem estonské kultury v době jejího ohrožení sovětskou rusifikací. V roce 1982 se v Rakvere například konal první z estonských festivalů školních divadelních souborů, roku 1986 započala ve městě tradice folklórních festivalů "Viru Säru".  Na jaře 1987 se Rakvere stalo střediskem tzv. fosforitové války, kdy se v celém Estonsku zvedly protesty proti ekologicky nebezpečné těžbě fosforitu v blízkosti Rakvere. Též sovětsko-estonské vedení města se postavilo na stranu protestujících. Tyto události bývají označovány za viditelný počátek rozpadu Sovětského svazu.

Vývoj od Zpívající revoluce.

Po Zpívající revoluci a znovuvyhlášení estonské samostatnosti 1991 byly obnoveny samosprávné a správní struktury v podobě navazující na období První republiky. Přechod z plánovaného na tržní hospodářství znamenal veliký rozvoj podnikání, který se projevil na tváři města růstem řady administrativních budov rozvíjejících se firem. Zároveň zesílila snaha o zatraktivnění města pro turistický ruch. Výsledkem těchto snah bylo nové architektonické řešení náměstí, vybudování sportovní haly, nové autobusové nádraží, otevření promenády, konzervace zříceniny hradu, rekonstrukce divadla, obnova inženýrských sítí.

Pamětihodnosti.

Nejdůležitější historickou památkou města jsou zříceniny řádového hradu ze 14. století.  Moderní pamětihodností města je bronzová socha pratura ("Tarvas"), dílo estonského sochaře Tauna Kangra. Socha byla odhalena 15. června 2002 v rámci oslav 700. výročí udělení městských práv.

Doprava.

Městem prochází železniční trasa Tallinn-Narva, zatímco tallinnsko-narevská dálnice vede severně od města. Z železniční stanice Rakvere odbočuje železniční trať do Kundy, která je používána výhradně pro nákladní dopravu. V Rakvere začíná též rakversko-pernavská dálnice.

Sport.

Rakvere se pyšní sportovním stadiónem a roku 2004 otevřenou sportovní halou (tehdy druhou největší v Estonsku). Vedle stadiónu se nachází lehkoatletické cvičiště a částečně zastřešená tribuna. Sportovní hala se využívá též k pořádání veletrhů, místních trhů a koncertů.  Palermský les ("Palermo mets") na jižním okraji města je koncipován jako areál zdraví, v němž mohou návštěvníci v létě využívat sportovní stezku a v zimě běžecké stopy.  V roce 2013 se zde konalo Mistrovství světa v MTBO, kde poprvé zvítězili čeští cyklisté a to mezi muži i ve štafetě.

Vzdělání.

Jakožto centrum Západovirského kraje má Rakvere poměrně rozvinutou školskou síť, v níž se vzdělává více než 5500 žáků. V Rakvere působí dvě základní školy a pět středních škol, vzdělávání dospělých zajišťuje Rakverská večerní střední škola ("Rakvere Õhtukeskkool"), z vysokých škol ve městě působí Rakverská pobočka Tallinnské univerzity ("Tallinna Ülikooli Rakvere Kolledž") a Rakverské středisko Mainorova vysokého učení ("Mainori Kõrgkooli Rakvere Õppekeskus"). Ve městě se nachází též hudební škola, sportovní škola a řada dalších zájmových vzdělávacích zařízení.

Průmysl.

V Rakvere se nachází největší estonský masozpracující závod, AS Rakverský masokombinát ("AS Rakvere Lihakombinaat"). Závod zpracovává vepřové, hovězí a drůbeží maso a své výrobky prodává v Estonsku a v Lotyšsku.

Rakvere (v nejstarších pramenech "Tarvanpea", německy "Wesenberg") je město v severovýchodním Estonsku a správní, hospodářské a kulturní centrum estonského kraje Lääne-Viru.

Rakvere is a town in northern Estonia and the capital of Lääne-Viru County, 20 km south of the Gulf of Finland of the Baltic Sea. Until early 20th century Rakvere was more widely known by its historical German name "Wesenberg(h)".