Životopis.

Syn podnikatele, Josepha Kapenda Tshombeho, první domorodý milionář za belgické koloniální éry, nejstarší z 11 sourozenců a přímý potomek "Mwanty Yav Mushida I.", císaře Lundy, Moise Kapend Tshombe se narodil v Musumbě v belgickém Kongu. Vystudoval školu amerických metodistických misionářů v Mulungwishi v současné provincii Horní Katanga, poté v Kanene v současné provincii Horní Lomami. Koloniální administrativa mu odmítla udělit povolení k odchodu a pokračování ve studiu na zahraniční vysoké škole, jak plánoval jeho otec. Z tohoto důvodu byl nucen absolvovat vysokoškolské studium korespondenčně (v Kanadě).  V padesátých letech rozvinul řetězec prodejen v Katanze a založením strany CONAKAT, která prosazovala nezávislost Katangy, se zapojil do politiky.

Volby v roce 1960.

Nezávislost Katangy.

V legislativních volbách v roce 1960 dosáhl CONAKAT nejlepších výsledků ve své doméně v provincii Katanga. Republika Kongo se osamostatnila a vypukly zde vážné etnické nepokoje. Také Katanžané začali vyhánět kasajské imigranty z lubského etnika, které koloniální administrativa přivedla, aby pracovali v dolech. Bylo mnoho mrtvých. Poté, 11. července 1960, vyhlásil Tshombe a CONAKAT odtržení provincie od zbytku Konga.  Tshombe byl zvolen prezidentem Katangy v srpnu 1960, přitom ve vztahu k problémům, které se projevovaly v Kongu od vyhlášení nezávislosti, řekl: „Oddělujeme od chaosu.“ Někteří analytici, kteří křesťanského Tshombeho charakterizují jako prozápadního a antikomunistického, tvrdí, že se odtrhl, protože nebyl jmenován do Lumumbovy vlády.  Jako podnikatel si Tshombe uvědomoval význam hospodářství, a proto chtěl, aby nebyly narušeny vztahy zejména s těžební společností "". Nástrojem k tomu bylo pokračovat v privilegovaných vztazích s Belgií, a tak požádal belgickou vládu o pomoc při výstavbě a výcviku katanžské armády a získal významnou podporu od bývalé koloniální metropole, což vedlo k výraznému zhoršení vztahů mezi novým nezávislým státem Kongo a belgickou vládou.  Francie, která chtěla také těžit z katanžského nerostného bohatství, vyslala k posílení Tshombeho žoldnéře Boba Denarda a jeho muže. Přitom využila podpůrné sítě Jacquese Foccarta, „pana Afriky“ z Elysejského paláce.  Předseda vlády Patrice Lumumba a jeho nástupce Cyrille Adoula požádali o zásah jednotky Spojených národů s cílem zachovat jednotu Konga; Organizace spojených národů na tuto žádost reagovala příznivě.

Úloha v Lumumbově smrti.

Od září 1960 byl konžský premiér Patrice Lumumba držen v domácím vězení kvůli roztržce s prezidentem Josephem Kasavubuem a velitelem armády Josephem-Désiré Mobutuem. Záhy unikl a pokusil se dorazit do Stanleyville, aby tam zorganizoval vzdrovládu. 11. prosince byl zatčen v Port-Francqui a uvězněn v Thysville.  12. a 13. ledna 1961 vypukla v hlavním městě z finančních důvodů vojenská vzpoura. „V Leopodville je panika… pochybuje (se), že by osvobození Lumumby a jeho návrat byly žádoucí …“ Kolegium (konžských) generálních komisařů požadovalo, aby byl Lumumba „přemístěn na bezpečnější místo“. Damien Kandolo jménem Kolegia trval u Tshombeho na tom, aby byl Lumumba „přemístěn do Katangy“. Belgický velvyslanec v Kongu (Brazzaville) Dupret o tom informoval svou vládu a radil, že „se nepochybně zdá, že katanžským autoritám naznačujete podpoření uvažované operace a trváte na ní“.  V té době spolu konžská a katanžská vláda stále jednaly a obě se cítily ohroženy Lumumbou a jeho stoupenci. Současně byla katanžská vláda vystavena útokům lumumbistických jednotek v severní Katanze. Společná akce proti Lumumbovi byla proto v jejich společném zájmu.  Konžská vláda nakonec dopravila svého vězně ke katanžské vládě Moise Tshombeho 17. ledna 1961. Podle belgické vyšetřovací zprávy zemřel týž večer mezi 21.40 a 21.43. Tshombe odmítl přiznat smrt Lumumby s tím, že na jedné straně nevěděl nic o převozu Lumumby do Katangy, a na druhé straně, že jeho vězeň zemřel při pokusu o útěk. Pokud jde o první tvrzení, belgická vyšetřovací komise z roku 2001 zůstává formální: „existují tři prohlášení z 18. ledna, které verzi Tshombeho protiřečí“. Podle komise dal Tshombe souhlas k převozu Lumumby na své území.Cituje zejména oficiální katanžské prohlášení potvrzující souhlas odštěpenecké vlády.  Pokud jde o druhé Tshombeho tvrzení, že nebyl zapleten do Lumumbovy smrti, vyšetřovací komise nejprve naznačuje: „zdá se, že podrobná a popsaná rekonstrukce událostí z 17. ledna je nahodilá“. Domnívá se však, že několik faktů je docela přesných. Letadlo s Lumumbou přistálo po více než půlhodinovém kroužení v 16:50. Záhy poté dorazili na místo tři katanžští ministři a Lumumba a jeho dva společníci byli převezeni do Brouwezovy vily nedaleko letiště. Tam byli zavřeni od 17:20 do 20:30 a „je jisté, že zde bylo s vězni ze strany jejich věznitelů hrubě zacházeno, ale také ze strany katanžských ministrů“, kteří se tam rovněž přemístili. Ministři odjeli na poradu s prezidentem v 18.00. Podle komise je jisté, že rozhodnutí popravit Lumumbu bylo přijato s Tshombeho vědomím. Po ukončení porady se do Brouwezovy vily vydala kolona se členy válečné rady. Pokud jde o Thombeho, „zdá se nepochybné, aby v Brouwezově vile vězně neviděl, alespoň během jejich odchodu…“ Mezi 21.15 a 21.30 byl Lumumba se svými společníky dovezen na místo popravy vzdálené od vily několik desítek kilometrů. Byli zastřeleni za přítomnosti pěti katanžských ministrů a čtyř Belgičanů; Lumumba jako poslední. Tshombeho přítomnost při popravě uvádí jediný zdroj.

Konec nezávislosti.

Krátce po Lumumbově smrti byly přerušeny vztahy mezi konžskou a katanžskou vládou a válka pokračovala. Organizaci spojených národů trvalo dva roky, než znovu získala kontrolu nad Katangou ve jménu konžské vlády. Obsazení Katangy silami Spojených národů v roce 1963 přinutilo Moise Tshombeho odejít do vyhnanství v severní Rhodesii (nyní Zambie) a později do Španělska.

Přílišné gesto.

V lednu 1964 kontaktoval belgický časopis "Pourquoi pas?" a v Madridu poskytl Pierre Davisterovi příběh, který autorizoval a na každé stránce parafoval, aby potvrdil atentát na Lumumbu (první část). Belgické úřady však časopis (číslo 2357) okamžitě stáhly z kiosků a knihkupectví kvůli urážce prezidenta spřátelené země. Toto neupravené vydání datované z pátku 31. ledna 1964 se stalo velmi vzácným. Na obálce je portrét svázaného Lumumby podepsaný J. Remym. Druhý článek s názvem „Co se stalo s těly?“ byl připravován k vydání následující týden.  V listopadu 1964 ho v Paříži přijal prezident de Gaulle.

Volby 1965.

Předseda vlády znovu sjednoceného Konga.

V roce 1964 se vrátil do Konga, aby se zúčastnil nové koaliční vlády jako předseda vlády. Rozhodl se vyhnat z hlavního města obyvatele sousedního Konga-Brazzaville (obě hlavní města leží naproti sobě a jejich obyvatelstvo je běžně smíšené a mluví stejným jazykem). S Belgií vyjednal otázku rozdělení veřejných dluhů mezi obě země a její odstoupení z účastí v těžebních společnostech a dalších koloniálních společnostech.  V krátké době se Tshombemu podařilo sestavit širokou koalici 49 stran, aby se zúčastnila voleb naplánovaných na březen 1965. Byla nazvána ' (CONACO). Ve volbách získala 122 křesel ze 167, ale strana se díky intrikám brzy rozštěpila a její velká část vytvořila nový subjekt – ' (FDC). Ve výsledku CONACO kontrolovalo Poslaneckou sněmovnu, zatímco FDC Senát, čímž se stal výsledek voleb nejednoznačným. Této situace využil prezident Joseph Kasavubu a v říjnu 1965 ho odvolal z funkce předsedy vlády. Jeho následné pokusy prosadit v parlamentu jako předsedu vlády Évarista Kimbu z FDC ale neprošly. Za těchto okolností provedl velitel armády Joseph-Désiré Mobutu 25. listopadu 1965 státní převrat a následujícího roku obvinil Tshombeho ze zrady; ten znovu uprchl do Španělska.

Zatčení a smrt.

V březnu 1967 Tshombeho během řízení v Tshipole konžský soud odsoudil v nepřítomnosti k trestu smrti protože: vyhlásil odtržení Katangy; podepsáním dohod upravujících belgicko-konžské spory odcizil jako předseda vlády ekonomickou nezávislost země; zřídil žoldnéřskou armádu; za účelem svržení nového režimu vedl podvratnou činnost mezi katanžskými jednotkami v rámci konžské národní armády.  30. června 1967 bylo letadlo BAe 125, kterým cestoval, odkloněno do Alžírska Francisem Bodenanrm - jedním z jeho obchodních partnerů, který s ním cestoval. Pokud dokážeme osvětlit tento druh podnikání, je to samozřejmě práce Mobutua a jeho služeb. Bernardin Mungul Diaka, konžský velvyslanec v Bruselu, později částečně připustil, že byl organizací únosu (pravděpodobně) pověřen. Francis Bodenan, v rozhovoru pro "Jeune Afrique" prohlásil mimo jiné, že jednal na jeho přímý rozkaz.  Tshombe byl alžírskou vládou Houari Boumédièna uvržen do domácího vězení, protože byl považován za vraha Lumumby. Mobutuův režim požadoval jeho vydání, které však Boumédiène odmítl a prohlásil, že upřednostňuje mezinárodní soud.  V červnu 1969, nadále zadržován, zemřel v Alžírsku oficiálně na infarkt. Podle legendy, kterou ztvárňuje film "Divoké husy", byl vydán do vlasti svým politickým nepřátelům, ale byl zachráněn a podlehl infarktu během letu na svobodu.

Význam.

Tshombe byl osobně velmi schopný. Byl velkou nadějí černé Afriky. Jeho vizí byla nikoli nenávist černých Afričanům vůči bílým kolonistům, nýbrž spolupráce černochů a bělochů. Byl přesvědčen, že černoši se mohou od bělochů naučit mnohému užitečnému. Když získalo Kongo nezávislost od Belgie a jeho vůdce Lumumba podnítil pogromy vůči bělochům, Tshombe udržel v Katanze oázu řádu a bezpečí. Proto byl Tshombe ostatními africkými vůdci nenáviděn a pod záminkou jeho role při odštěpení Katangy odsuzován, například marockým králem Hasanem II.

Moise Tshombe [čombe], také Moïse Tshombé nebo Tchombé, (10. listopadu 1919 Musumba – 29. června 1969 Alžír) byl konžským státníkem, prezidentem státu Katanga v letech 1960 až 1963 a předsedou vlády Konžské demokratické republiky v letech 1964 až 1965.

Moïse Kapend Tshombe (sometimes written Tshombé) (10 November 1919 – 29 June 1969) was a Congolese businessman and politician. He served as the president of the secessionist State of Katanga from 1960 to 1963 and as prime minister of the Democratic Republic of the Congo from 1964 to 1965.


Původ termínu.

Pojem "čtyři přežitky" se poprvé objevil 1. června 1966 v Lidovém deníku v úvodníku pojmenovaném "Vymýtit všechny ďábly", jehož autorem byl Čchen Po-ta, tehdejší přední ideolog KS Číny.  8. srpna 1966 byl na rozšířeném zasedání Ústředního výboru KS Číny přijat dokument nazvaný "Rozhodnutí ÚV KS Číny o Velké proletářské revoluci" (také známý jako "Šestnáctibodový dokument)". Tento dokument je považován za oficiální začátek Kulturní revoluce a zdůrazňoval důležitost "zničení čtyř starých a vytvoření čtyř nových".  18. srpna 1966 se na náměstí Nebeského klidu v Pekingu konalo první masové shromáždění rudogardistické mládeže, se kterou se Mao Ce-tung setkal poprvé. Po jeho boku stál také maršál Lin Piao, který vyjádřil podporu kampani "Zničit čtyři staré" a zároveň vyzval rudé gardy, aby útočily na "staré myšlenky, starou kulturu, staré zvyky a návyky". Feudální ideologie omezovala myšlení lidí po tisíce let a teď bylo načase, aby tyto pozůstatky staré kultury a společnosti byly odstraněny.

Kampaň.

Kampaň pod názvy "Boj proti čtyřem přežitkům", "Odstranit čtyři staré" (čínsky: 破四旧; pchin-jinem: pcho s'-ťiou) nebo "Zničit čtyři staré, vybudovat čtyři nové" (čínsky: 破四旧、立四新; pchin-jinem: pcho s'-ťiou, li s'-sin) začala v Pekingu 19. srpna 1966 a brzy se šířila po celé zemi. Tímto dnem také započalo běsnění rudých gard ve jménu zničení čtyř starých, které vygradovalo k útokům na nevinné lidi, někdy i k jejich zabití, a ničení starobylých kulturních památek.  Co se týče definice termínu "čtyři staré", byla dosti vágní. Strana nestanovila jasně, co spadalo do skupiny čtyř starých, takže v praxi všechno, co existovalo ještě před založením ČLR, bylo vystaveno riziku drancování a ničení.  Prvními změnami, které nastaly po zahájení kampaně, byly nové místní názvy, nové názvy obchodů a rodná jména. Např. pekingská ulice "Věčného míru" se přejmenovala na ulici "Východ je rudý", park "Nebe a srdce" se stal "Lidovým parkem", obchod s oblečením "Modré nebe" byl přejmenován na "Bránit Mao Ce-tunga". Nově vzniklé místní názvy se ale v pozdějších letech většinou vrátily ke svým původním podobám. Někteří lidé se přejmenovali nebo své děti narozené během revoluce pojmenovali tak, aby poukázali na své revoluční zanícení. Vznikala kupříkladu jména jako Weihong 卫红 ("ochraňovat rudou", tedy revoluci) nebo Jige 继革 ("pokračovat v revoluci").  Oběťmi rudých gard byly především bohaté rodiny a intelektuálové. Násilí gard se ale neomezovalo jenom na ně. Útočily i na prosté občany, kteří jim připadali zasažení tradičním vzděláním nebo cizími vlivy. Rudé gardy vnikaly do domů bohatých, zabavily vše, co mělo nějakou hodnotu, a to, co jim připadalo jako vyobrazení čtyř starých, zničily. To vedlo k pálení klasických knih nebo ničení tradičních čínských maleb. Mezi knihy, které byly ničeny a páleny, patřily i rodokmeny nebo rodové knihy. Obyvatelé domu byli leckdy biti, nuceni jít uličkou hanby nebo v některých případech i zabiti.  Jednou z mnoha historických památek, které byly poničeny během běsnění rudých gard, byla například hrobka Konfucia a jeho potomků v Čchü-fu. Rudé gardy měly také v plánu vniknout do Zakázaného města a zničit vše "staré", ale když se o tomto plánu dozvěděl premiér Čou En-laj, nechal Zakázané město uzavřít a vyslal tam armádu, která se měla postarat o jeho ochranu. Dalšími z památek, které se podařilo ochránit, byly i významná archeologická naleziště a nálezy učiněné během Kulturní revoluce, a to naleziště Ma-wang-tuej a terakotová armáda.

Čtyři staré nebo také čtyři přežitky (ZZ: 四旧; TZ: 四舊; pchin-jin: sìjiù; česká transkripce: s'-ťiou) byly termínem užívaným rudými gardami během Kulturní revoluce v Číně. Tento pojem byl používán ve vztahu k prvkům tradiční čínské kultury a čínské společnosti před komunismem, které se rudé gardy snažily zničit, protože na ně bylo nahlíženo jako překážka bránící modernizaci čínské společnosti. Čtyřmi přežitky bylo míněno: staré myšlení, stará kultura, staré zvyky a staré obyčeje. Kampaň, která měla zajistit zničení čtyř starých, začala v Pekingu 19. srpna 1966 krátce po vyhlášení Kulturní revoluce.

The Four Olds or the Four Old Things () was a term used during the Cultural Revolution by the Red Guards in the People's Republic of China in reference to the pre-communist elements of Chinese culture they attempted to destroy. The Four Olds were: Old Customs, Old Culture, Old Habits, and Old Ideas. The campaign to destroy the Four Olds began in Beijing on August 19, 1966, shortly after the launch of the Cultural Revolution.


Dějiny.

Následkem revoluce v roce 1848 v Německu byl nucen pruský král Fridrich Vilém IV. dát souhlas s požadavky na všeobecné volby ve všech provincií Pruského království.Pruské národní shromáždění však bylo odvoláno královským výnosem z 5. prosince 1848 a následně král předložil Pruskou ústavu. Ústava zaváděla dvoukomorový parlament. Do poslanecké sněmovny byli poslanci zvoleni dle třístupňového systému, voliči byli rozdělení do tří tříd podle toho kolik platili daně. V době vlády a regenství korunního prince Viléma I. a jeho předsedy vlády prince Karla Antonína Hohenzollernského z roku 1858 („Nová éra“) se poslanecká sněmovna vedená nově založenou Německou pokrokovou stranou postupně vyvinula v seriózního politický subjekt. V roce 1861 požádal Vilém I. , aby sněmovna schválila navýšení výdajů na armádu, sněmovna to odmítla. Ministr války Albert von Roon naléhal na krále, aby jmenoval předsedou vlády Otto von Bismarcka, který obešel sněmovnu a vládl bez schváleného rozpočtu. po bitvě u Hradce Králové dosáhl Bismarck dodatečného schválení rozpočtů. Ve sněmovně se Bismarck opíral o podporu Národní liberální strany.

Svobodný stát Prusko.

Během roku 1918 až 1919 došlo díky nové pruské vládě k zrušení dvoukomorového parlamentu. Bylo zavedeno stejné volební právo pro muže a ženy. V roce 1920 byl proveden neúspěšný Kappův puč, který se pokusil o pravicový statní převrat. Následně byl v roce 1920 potvrzen první kabinet ministra-prezidenta Otto Brauna. Téhož roku 30. listopadu přijalo Prusko novou ústavu. Pruský zemský parlament byl obnoven jako parlament svobodného státu Prusko v roce 1921. Provincie byly zastoupeny v Pruské státní radě, která nahradila bývalou panskou sněmovnu jako určitý druh horní komory. Až do roku 1933 byl jeho prezidentem kolínský starosta Konrad Adenauer. Legislativní období trvalo maximálně čtyři roky. Parlament mohl být rozpuštěn společným usnesením předsedy vlády a předsedů zemského sněmu a Státní rady nebo hlasováním.

Stavební komplex.

V roce 1899 se poslanecká sněmovna přestěhovala do budovy na Prinz-Albrecht-Straße č. 5 (dnešní Niederkirchnerstraße). Během německé revoluce v letech 1918–1919 se zde konala shromáždění "Reichsrätekongress" (Národní rada pracujících a vojáků ). Od roku 1993 je budova sídlem berlínského poslanecké sněmovny : hovorově se stále jmenuje "Preußischer Landtag," stejně jako nedaleká budova, ve které se nachází Bundestag, se stále obecně označuje jako říšský sněm.  Sídlo panské sněmovny bylo Leipziger Straße bylo slavnostně otevřeno v roce 1904. Obě budovy byly postaveny zády k sobě podle plánů Friedricha Schulzeho, vzájemně se komunikovaly prostřednictvím společného křídla restaurace. Po nacistické převzetí moci sloužila budova ministerstvu letectví a nadace "Preußenhaus" Hermanna Göringa. Po druhé světové válce sídlilo několik oddělení (východní) německé akademie věd a od 29. září 2000 je sídlem německého Bundesratu.

Pruský zemský sněm () bylo zákonodárné shromáždění Pruského království zavedené v roce 1849. Skládalo se ze dvou komor: horní komory (panské sněmovny, německy: "Herrenhaus" ) a Dolní komory (poslanecké sněmovny, německy: "Abgeordnetenhaus"). Po první světové válce a Listopadové revoluci v letech 1918–1919 pokračovala zemský sněm v letech 1921–1933 jako parlament Svobodného státu Prusko.

The Landtag of Prussia () was the representative assembly of the Kingdom of Prussia implemented in 1849, a bicameral legislature consisting of the upper House of Lords ("Herrenhaus") and the lower House of Representatives ("Abgeordnetenhaus"). After World War I and the German Revolution of 1918–19 the "Landtag" diet continued as the parliament of the Free State of Prussia between 1921 and 1933.


Život.

Pocházel ze šlechtické rodiny, která jej určila k církevní službě, ale on dal přednost studiu práv. Studoval na několika univerzitách, kde se seznámil s básníkem Cadalsem a právníkem a ekonomem Campomanesem.  Po skončení studlí roku 1767 byl jmenován členem provinčního soudu v Seville. Roku 1778 byl přeložen do Madridu, kde byl členem tzv. řádového soudu, určeného k souzení členů rytířských řádů. Stal se členem několika královských akademií (Real Academia de la Historia, Real Academia de Bellas Artes de San Fernando a Real Academia Española) a králem Karlem III. byl jmenován státním radou. Jako úředník byl zastáncem liberalismu a snažil se o duchovní i hmotné obrození své vlasti podporou rozvoje zemědělství a řemesel.  Po nástupu Karla IV. na trůn a po vypuknutí Francouzské revoluce, kdy začali být nejpokrokovější myslitelé odstraňování z veřejného života, byl vypovězen do Asturie. Žil zde sedm let v rodném městě, ale i zde se snažil o povznesení obecného blaha. Roku 1797 byl po změně mocenských poměrů jmenován ministrem spravedlnosti. Svými postoji si však znepřátelil královský dvůr a inkvizici, roku 1798 byl odvolán a od roku 1801 sedm let vězněn na Mallorce.  Roku 1808 se za francouzské okupace odmítl stát ministrem ve vládě Josefa Bonaparteho, vstoupil do tzv. Centrální rady (Junta Central) (vládní sbor, který se ustanovil na počátku války proti Napoleonovi ze zástupců provinčních rad a do svého rozpuštění roku 1810 podporoval ne příliš úspěšně boj za národní nezávislost a přispěl k vytvoření generálních kortesů v Cádizu (španělská exilová vláda, která roku 1812 přijala ústavu).  Zemřel na útěku z Gijónu před Francouzi na zápal plic a byl původně pochován v Puerto de Vega. Po několik změnách jsou nyní ostatky od roku 1940 uloženy v Gijónu v kapli patřící k jeho rodnému domu, ve kterém je dnes jeho museum.  Z jeho děl měly největší ohlas jeho politické a didaktické spisy i četné projevy a zahajovací řeči napsané plynulým, vytříbeným a důsledně rétorickým stylem a pečlivým jazykem. Kromě toho byl také básníkem a dramatikem. Jeho poezie se vyznačuje mírným sentimentalismem a tíhne k meditaci a k melancholii. Měl velký vliv na literární růst někerých lyriků druhé poloviny 18. století, především na představitele tzv salamanské básnické školy (například Juan Meléndez Valdés), která stojí na počátku španělského preromantismu. Umělěcky nejceněší je však jeho "Deník", vydaný až roku 1911.

Česká vydání.

Ukázky z autorovy tvorby jsou obsaženy v antologii španělských básníků 18. století "Heroldové jasu", Praha: Ivo Železný 2006, přeložil Miloslav Uličný.

Gaspar Melchor de Jovellanos (5. ledna 1744, Gijón – 27. listopadu 1811, Puerto de Vega) byl španělský politik, právník, básník a dramatik, představitel osvícenství, který je svými básnickými díly považován za předchůdce preromantismu.

Gaspar Melchor de Jovellanos (born Gaspar Melchor de Jove y Llanos, 5 January 1744 – 27 November 1811) was a Spanish neoclassical statesman, author, philosopher and a major figure of the Age of Enlightenment in Spain.


Životopis.

Jeho rodiče byli Mikuláš I. Opolský a Magdaléna dcera Ludvíka II. Lehnicko-Břežského. Po smrti svého otce v roce 1476 převzal Mikuláš II. Opolský Opolské knížectví společně svým starším bratrem Janem II. Opolským. Již v roce 1477 bratři získali oblast kolem města Prudník. Původně stejně jako jejich otec vzdali bratři hold uherskému králi Matyášovi Korvínovi, od které se později odvrátili z důvodu nespokojenosti s centralizací země a vypsanými daněmi. V Norimberku v roce 1487 na říšském sněmu požádal Mikuláš a jeho bratr císaře Friedricha III. Habsburského o podporu proti Matiášovi Korvínovi. Následně byly při návratu Mikuláš a jeho bratr zadrženi v Kozlí hejtmanem Horního Slezska a přívržencem uherského krále Janem Bělíkem z Kornic. Byli propuštěni až poté, co vzdali hold králi a zaplatili 30 000 zlatých. Mikuláš II. Opolský se později připojil k Dolnoslezské alianci namířené proti králi Matyášovi Korvínovi. Poté, co dolnoslezští knížata prohráli bitvu u Hlohova, Mikuláš a jeho bratr se v roce 1489 vzdali dalšího odporu proti králi a přijali jeho požadavek na zaplacení 15 000 zlatých a závazku tří hradů. Po smrti uherského krále v roce 1492 získal od Viléma II. Z Perštejna Hlivické knížectví. V roce 1497 získali s bratrem Tošecké knížectví. V roce 1497 se Mikuláš účastnil sněmu slezských knížat v Nise. Z obav o svou osobu na základě částečně smyšlených informací, že mu usiluje o život vrchní hejtman Slezska kníže Kazimír II. Těšínský, který na základě údajných listů ho měl za zrádce, jej nedopatřením napadl a poranil mečem. Ve zmatku kníže Mikuláš II. Opolský napadl rovněž biskupa Jana IV. Rotha, kterého také poranil. Z obav o svůj život se snažil uprchnout, téhož dne byl zadržen v Nise. Následný den bylo rozhodnuto slezskými knížaty o jeho popravě. Marná byla snaha Mikulaše II. se vykoupit a argumentace, že jim nepřísluší soudit knížete a toto pravomoc je věcí českého krále Vladislava Jagellonského. V posledních chvílích mu byl oporou kaplan a pomocný biskup Jindřich Sup z Fulštejna, který sepsal jeho poslední vůli. Byl popraven stětím hlavy. Zemřel bezdětný a je pohřben v Opolí.

Odkazy.

Externí odkazy.

genealogie

Mikuláš II. Opolský ( Mikołaj II opolski; Nikolaus II. von Oppeln; † 27. června 1497 Nysa) byl v letech 1476–1497 kníže opolský a falkenberský. Pocházel z opolské větve Slezských Piastovců, která vymřela v roce 1532 smrtí svého staršího bratra Jana II. Opolského .

Nicholas II of Niemodlin (; – 27 June 1497), was a Duke of Opole-Brzeg-Strzelce-Niemodlin in 1476 (as co-ruler of his father) and sole Duke of Niemodlin from 1476 until his death.  He was the third son of Duke Nicholas I of Opole by his wife Agnes, daughter of Duke Louis II of Brzeg.


Rodina.

Jako šesté dítě, třetí dcera krále Fridricha Viléma I., byla Bedřiška Luisa mimo jiné sestrou pruského krále Fridricha II. Velikého, švédské královny Luisy Ulriky a Filipíny Šarloty Pruské, brunšvicko-wolfenbüttelské vévodkyně.  Její matka Žofie Dorotea byla dcerou Jiřího I., který se stal v roce Bedřiščina narození britským králem a zemřel, když bylo vnučce 13 let. Bedřiška Luisa tak byla neteří britského krále Jiřího II. a sestřenicí prince z Walesu Frederika, oranžské princezny Anny a dánské a norské královny Luisy.

Manželství a potomci.

30. května 1729 se čtrnáctiletá Bedřiška Luisa v Berlíně provdala za svého hohenzollernského příbuzného, o dva roky staršího braniborsko-ansbašského markraběte Karla Viléma Fridricha. Manželé spolu měli dva synyː

Život.

Po smrti její starší sestry Šarloty Albertiny (1713–1714) byla malé princezně věnována zvláštní pozornost a bylo jí dovoleno vyrůstat tak, jak se jí zlíbilo. Její sestra Vilemína z Bayreuth ji ve svých pamětech popsala jako "náladovou a rozmarnou". Ocenila však také její talent a krásu.  Bedřiščin sňatek byl domluven její tchyní, ansbašskou regentkou, a otcem, který chtěl získat vliv v Ansbachu. Její bratr Fridrich II. jí později prodloužil apanáž a na oplátku obdržel pluk ansbašských vojáků.  Manželství nebylo šťastné; její choť Karel Vilém Fridrich byl znám jako "divoký markrabě". Dokonce i na cestě do Ansbachu na svatbu v červnu 1729 Bedřiška Luisa trpěla příznaky metabolického onemocnění porfyrie. Trpěla nevolnostmi, zvracením a mdlobami, během nichž "se zdálo, že je mrtvá". Její manžel tvrdil, že je chromá a má špatné zuby. Zpočátku s ní nesdílel lože. Korunní princ Fridrich Pruský okomentoval v únoru 1732 manželství slovyː "Moje sestra a její manžel Ansbacher se vzájemně nenávidí jako oheň". Do okna v rodinném pokoji anbašské rezidence naškrábala tuto prosbu diamantem ve skleː "Je souffre sans oser le dire. (Trpím bez odvahy to říct.)"  Po narození syna dostala Bedřiška Luisa sídlo Unterschwaningen. Dědičný princ Karel Fridrich August však 9. května 1737. Markrabě i celý dvůr z jeho smrti vinili Bedřišku. Ta se oddělila od manžela a čím dál více žila v Unterschwaningenu, který umělecky rozšířila. Do Ansbachu se Bedřiška Luisa vrátila až o manželově smrti v roce 1757. Její neštěstí bylo ještě umocněno synovým odmítnutím matku vidět nebo uznat.  Bedřiška Luisa zemřela 4. února 1784 ve věku 69 let v Unterschwaningenu.

Bedřiška Luisa Pruská (Německyː "Friederike Luise von Preußen;" 29. srpna 1714, Berlín – 4. února 1784, Unterschwaningen) byla dcera krále Fridricha Viléma I. Pruského a Žofie Dorotey Hannoverské, a braniborsko-ansbašskou markraběnkou.

Princess Friederike Luise of Prussia () (29 August 1714 – 4 February 1784) was a daughter of Frederick William I of Prussia and Sophia Dorothea of Hanover and Margravine of Brandenburg-Ansbach.


Abstraktní definice.

Abstraktně je náboj jakýkoli generátor spojité symetrie studovaného fyzikálního systému. Pokud má fyzikální systém symetrii určitého druhu, Teorém Noetherové naznačuje existenci zachovávajícího se proudu. Věc, která „teče“ je „náboj“, a náboj je generátorem (lokální) grupy symetrií. Tento náboj se někdy nazývá náboj Noetherové.  Příkladem je elektrický náboj, který je generátorem symetrie U(1) elektromagnetismu. Zachovávající se proud je zde elektrický proud.  V případě lokální, dynamické symetrie, je ke každému náboji přiřazeno kalibrační pole; pokud je kvantizované, je jeho kvantem kalibrační boson. Náboje dané teorie „vyzařují“ kalibrační pole. Tedy například kalibrační pole elektromagnetismu je elektromagnetické pole; jeho kalibrační boson je foton.  Slovo „náboj“ se často používá jako synonymum jak pro generátor symetrie, tak pro zachovávající se kvantové číslo generátoru (tj. jeho vlastní hodnotu). Pokud tedy označíme generátor velkým písmenem "Q", dostáváme, že generátor komutuje s Hamiltoniánem ["Q", "H"] = 0. Z komutativity vyplývá, že vlastní hodnoty (malá písmena) "q" jsou časově invariantní: formula_2.  Takže když například grupa symetrií je Lieovou grupou, pak nábojové operátory odpovídají jednoduchým kořenům kořenového systému Lieovy algebry; diskrétnost kořenového systému způsobuje kvantizaci náboje. Používají se jednoduché kořeny, protože všechny ostatní kořeny lze získat jako jejich lineární kombinace. Obecné kořeny se často nazývají rostoucí nebo klesající operátory nebo žebříkové operátory.  Nábojová kvantová čísla pak odpovídají vahám modulů nejvyšší váhy dané reprezentace Lieovy algebry. Takže například, pokud částice v kvantové teorii pole podléhá symetrii, znamená to, že se transformuje podle určité reprezentace této symetrie; nábojové kvantové číslo je pak vahou reprezentace.

Příklady.

Různé teorie fyziky částic zavádějí různá nábojová kvantová čísla. Standardní model používá tyto náboje:  Náboje přibližné symetrie:  Hypotetické náboje různých rozšíření Standardního modelu:  V supersymetrii:  V konformní teorii pole:  V gravitaci:

Nábojová konjugace.

Ve formalismu částicové teorie mohou být kvantová čísla odpovídající nábojům invertována operátorem nábojové konjugace, který se označuje písmenem C. Nábojová konjugace znamená, že daná grupa symetrií se objeví ve dvou neekvivalentních (ale stále izomorfních) reprezentacích grupy. Obvykle jsou dvě nábojově konjugované reprezentace konjugovanými funkcemi fundamentální reprezentace Lieovy grupy. Jejích součin pak tvoří adjungovanou reprezentaci grupy.  Tedy obvyklý příklad je, že součin dvou nábojově konjugovaných fundamentálních reprezentací SL(2,C) (spinorů) tvoří adjungovaný rep Lorentzovy grupy SO(3,1); abstraktně zapisujeme  Tj. součin dvou (Lorentzových) spinorů je (Lorentzův) vektor a (Lorentzův) skalár. Pamatujte, že komplexní Lieova algebra sl(2,C) má kompaktní reálný tvar su(2) (ve skutečnosti všechny Lieovy algebry mají jednoznačný kompaktní reálný tvar). Stejný rozklad platí také pro kompaktní tvar: součin dvou spinorů v su(2) je vektor v grupě rotací O(3) a singlet. Rozklad je daný Clebschovými-Gordanovými koeficienty.  Podobný jev se objevuje v kompaktní grupě SU(3), kde existují dvě nábojově konjugované ale neekvivalentní fundamentální reprezentace, označované formula_5 a formula_6, kde číslo 3 udává počet rozměrů reprezentace a s kvarky transformujícími se pod formula_5 a antikvarky transformujícími se pod formula_6. Jejich Kroneckerův součin dává  Tj. osmirozměrná reprezentace, osmice „osmeré cesty" a singlet. Dekompozici takovéto součinové reprezentace na přímé součty ireducibilních reprezentací lze obecně zapsat  pro reprezentace formula_11. Dimenze reprezentace zachovávají „dimenzionální součtové pravidlo“:  kde formula_13 je počet rozměrů reprezentace formula_11 a celá čísla formula_15 jsou Littlewoodovy-Richardsonovy koeficienty. Dekompozice reprezentací je opět dána Clebschovými-Gordanovými koeficienty, tentokrát pro případ obecné Lieovy algebry.

Náboj je ve fyzice jedna z veličin, které jsou spojeny se zachováním kvantových čísel, jako například elektrický náboj v elektromagnetismu nebo barevný náboj v kvantové chromodynamice. Náboje odpovídají časově invariantním generátorům grupy symetrií, konkrétně generátorům, které komutují s Hamiltoniánem. Náboje se často značí symbolem "Q", takže invariance náboje odpovídá zániku komutátoru formula_1, kde H je Hamiltonián. Náboje jsou to vlastní čísla "q" generátoru "Q".

In physics, a charge is any of many different quantities, such as the electric charge in electromagnetism or the color charge in quantum chromodynamics. Charges correspond to the time-invariant generators of a symmetry group, and specifically, to the generators that commute with the Hamiltonian. Charges are often denoted by the letter "Q", and so the invariance of the charge corresponds to the vanishing commutator formula_1, where H is the Hamiltonian. Thus, charges are associated with conserved quantum numbers; these are the eigenvalues "q" of the generator "Q".


Život.

Mládí.

Šarlota se narodila na zámku Ratibořice v Čechách a vyrůstala na knížecím statku v Náchodě. Vedle obecných kulturních zájmů, jakými byla hudba a umění, zajímala se princezna také o sport, jako plavání, tenis, cyklistika a lyžování. Také mimořádně milovala lov.

Sňatek.

8. dubna 1886 se jednadvacetiletá Šarlota provdala za dědice württemberského království, o šestnáct let staršího korunního prince Viléma, který nastoupil v roce 1891 jako Vilém II. Württemberský na trůn. Šarlota byla jeho druhou manželkou, a stejně jako její předchůdkyně Marie Waldecko-Pyrmontská, byla považována za politicky nedůležitou ženu. Pokud se sňatek uskutečnil ze státních důvodů - Vilém neměl mužského dědice - byla by to nesprávná kalkulace, protože Šarlota neporodila žádné děti.  Jako württemberská princezna žila zpočátku v Ludwigsburgu a Stuttgartu, ale jako královna ve "Wilhelmspalais" ve Stuttgartu. Od června do října žil královský pár na svém sídle ve Friedrichshafenu. Přelom listopadu a prosince potom manželé trávili dvoutýdenní loveckou dovolenou na zámku Bebenhausen (bývalé opatství Bebenhausen), který se stal po revoluci v roce 1918 Šarlotiným trvalým domovem.  V roce 1890 přivezl Vilém svou novou manželku do Anglie, kde princezna May z Tecku poznamenalaː "Šarlota se nám moc líbila, je to dobrá upřímná duše, i když příliš strohá, zdá se, že se dobře vyrovnala se všemi členy rodiny Württemberků, což značí velký takt".

Württemberská královna.

Král Vilém II. si mezi svými současníky užíval velké popularity, ale vztah královny Šarloty s württemberskými lidmi byl naopak velmi rezervovaný, jak vyplývá z dobových publikací, ve kterých je výrazné nadšení vůči králi spojeno se stejným zjevným chladem vůči královně. Její bezdětnost k tomu bezpochyby přispěla, ale sama o sobě není dostatečným vysvětlením.  Zdá se, že hlavní důvod spočíval v Šarlotině vnímané neochotě vykonávat své veřejné a slavnostní povinnosti. Například raději oslavovala své narozeniny v soukromí Friedrichshafenu než ve viditelném souznění se svými poddanými. Většinou krále nechávala, aby sám dohlížel na vojenské přehlídky a po několika letech ho již doprovázela na veřejné oslavě císařových narozenin. Také myslela na svou pozici nedostatečně královsky, což meklenbursko-střelická velkovévodkyně v roce 1892 okomentovalaː "Slyšela jsem...že je příliš rozjařená a, mimo královské ruky, navíc tak ošklivá". Sestře velkovévodkyně, vévodkyni z Tecku, se Šarlota líbila, věřila však, že si královna nedělá starosti s oblečením či vzhledem. To ostře kontrastovalo s jejím manželem, který byl znám jako kultivovaný muž proslulý estetickým vkusem.  Šarlota však projevovala zájem a otevřenost vůči některým společenským kauzám, které se většinou týkaly výhod pro ženy. Jak požadovala konvence, převzala od své předchůdkyně záštitu nad velkým počtem sociálních a charitativních organizací, mezi nimi i tělo jáhenky (Diakonissenwesen), Švábské ženské unie (Schwäbische Frauenverein), Württemberské spořitelny (Württembergische Sparkasse) a červeného kříže. Nejvíce se však zajímala o ty organizace, které nějakým způsobem pomáhaly ženám. Nebyla sice osobně zapojena do ženského hnutí jako takového, ale podporovala instituce, které zlepšovaly postavení žen ve společnosti, její královské postavení jí umožňovalo podporovat také instituce, které poskytovaly dívkám vzdělání, díky němuž se mohly osamostatnit. Zvláštní angažovanost projevila jako patronka Württemberského svazu malířek (Württembergische Malerinnenverein) a prvního humanistického gymnázia pro dívky ve Württembersku, Charlottengymnasium ve Stuttgartu.  Její podpora "Malerinnenvereinu" souvisí s jejím zájmem o umění a kulturu. Spolu s manželem často navštěvovala divadla a opery.  Po Listopadové revoluci v roce 1918 a zrušení monarchie, se Vilém II. dohodl s württemberským státem na ročním příjmu pro sebe a manželku a na právu na doživotní pobyt na zámku Bebenhausen, kde Šarlota vedla po Vilémově smrti v roce 1921 izolovaný život pod titulem vévodkyně württemberská. V roce 1944 ji postihla cévní mozková příhoda, která ji na poslední roky života upoutala na invalidní vozík.  Královna Šarlota zemřela v Bebenhausenu 16. července 1946 ve věku 81 let. Nebyla pouze poslední württemberskou královnou, ale také poslední žijící královnou kteréhokoliv z německých států; bavorská královna zemřela v roce 1919 a královna pruská v roce 1921. Šarlota byla pohřbena, téměř bez povšimnutí, 23. července 1946 v "Alter Friedhof" v Ludwigsburgu vedle svého manžela.

Šarlota ze Schaumburg-Lippe (10. října 1864, zámek Ratibořice – 16. července 1946, Bebenhausen) byla dcera prince Viléma ze Schaumburg-Lippe a jeho manželky Batildy Anhaltsko-Desavské. Jako druhá manželka krále Viléma II. Württemberského se stala württemberskou královnou. Byla nejen poslední württemberskou královnou, ale také poslední žijící královnou z kteréhokoli německého státu.

Princess Charlotte of Schaumburg-Lippe (10 October 1864 – 16 July 1946) was the daughter of Prince Wilhelm Karl August of Schaumburg-Lippe, and his wife, Princess Bathildis of Anhalt-Dessau. As the second wife of King William II of Württemberg she became Queen consort of Württemberg. She was not only the last queen of Württemberg, but the last surviving queen of any German state.


Popis.

Kladivoun bronzový na délku dosahuje maximální velikosti 370 až 420 cm. Pohlavní dospělosti je u samic dosaženo při velikosti asi 200 až 250 cm, u samců při asi 140 až 198 cm celkové délky. Nejvyšší zaznamenaná hmotnost kladivouna bronzového činila 152,4 kg. Navzdory velikosti je tělo štíhle stavěno, s velkou první hřbetní ploutví a malou druhou hřbetní ploutví a břišními ploutvemi. Hlava má tvar kladiva, podobně jako u jiných zástupců čeledi, s výrazným prohloubením v jejím středu a dalšími menšími prohlubněmi po stranách, které dávají hlavě vroubkovaný vzhled. Horní polovina těla je zbarvena odstíny hnědošedé, bronzové až olivové, na spodní straně těla zbarvení přechází do světlejších odstínů, od světle žluté až po bílou.

Ekologie a chování.

Kladivoun bronzový je živorodým druhem a vejce se po dobu 9 až 12 měsíců se vyvíjejí v těle matky. Mláďata přicházejí na svět na jaře a v létě a dosahují velikosti asi 31 až 57 cm. Samice rodí 12 až 41 mláďat v jednom vrhu. První dva roky života žijí v pobřežních vodách. Dospělci se zdržují spíše na otevřeném moři, kde mohou tvořit skupiny segregované podle pohlaví. Během letních měsíců mohou kladivouni vytvářet velké migrující skupiny. Kladivoun bronzový se může dožít věku až 35 let, především mláďata se však stávají obětmi mnohých predátorů včetně jedinců vlastního druhu. Potravu dospělých jedinců tvoří především různé druhy ryb, hlavonožců a korýšů, stejně jako menší druhy žraloků a rejnoků.

Ohrožení.

Kladivoun bronzový představuje celosvětový cílový i vedlejší úlovek komerčního rybolovu. Je ceněn pro své ploutve a kůži, ale také pro maso, olej a vyrábí se z něj i rybí moučka. Vyhledáván je také ze strany sportovních rybářů. Tendence vytvářet početné migrující skupiny vede k výlovu velkého množství jedinců v krátkém čase a zranitelná jsou také mláďata žijící při pobřeží. Mezinárodní svaz ochrany přírody k roku 2019 uvádí prudký pokles populací kladivounů ve všech oceánech, pravděpodobně o více než 80 % během tří generací, a druh hodnotí jako kriticky ohrožený. Předchozí vyhodnocení z roku 2009 považovalo kladivouna bronzového za ohrožený taxon. Lokální zlepšení v návaznosti na ochranná řízení lze pozorovat v severozápadním Atlantiku a Mexickém zálivu, avšak globální ochrana není příliš rozvinuta. Od roku 2013 patří kladivoun bronzový do druhé přílohy úmluvy CITES, což má zajistit, aby vyvážené části žraloků pocházely z legálního a udržitelného rybolovu.

Kladivoun bronzový ("Sphyrna lewini") představuje druh mořského žraloka z čeledi kladivounovití (Sphyrnidae). Vyskytuje se v pobřežních mírných teplých a tropických mořích po celém světě, žije v oblastech šelfových moří a přilehlých hlubokých vodách. Často se přibližuje i k pobřeží a může vplouvat i do zátok nebo ústí řek.

The scalloped hammerhead ("Sphyrna lewini") is a species of hammerhead shark, and part of the family Sphyrnidae. Originally known as "Zygaena lewini", its genus name was later changed to its current name. The Greek word "sphyrna" translates into "hammer" in English, referring to the shape of this shark's head. The most distinguishing characteristic of this shark, as in all hammerheads, is the 'hammer' on its head. The shark's eyes and nostrils are at the tips of the extensions. It is a fairly large hammerhead, but is still smaller than both the great and smooth hammerheads.  This shark is also known as the bronze, kidney-headed, or southern hammerhead. It primarily lives in warm, temperate, and tropical coastal waters all around the globe between latitudes 46°N and 36°S, down to a depth of . It is the most common of all hammerheads.


Princip hry.

Hra používá balíček 55 kulatých karet, na každé je vytištěno osm různých symbolů. Libovolné dvě karty vždy sdílejí právě jeden odpovídající symbol. Cílem hry je být prvním, kdo najde obrázek, který je na dvou daných kartách společný.

Vývoj hry.

V roce 1976 vymyslel francouzský matematický nadšenec Jacques Cottereau hru, vycházející z Kirkmanovy úlohy o školačkách. Hra obsahovala 31 karet, kde se na každé nacházelo šest obrázků hmyzu s právě jednou shodou mezi každým párem karet. V roce 2008 se několik karet „hmyzí hry“ dostalo k novináři a hernímu designenovi Denisi Blanchotovi, který následně přišel s myšlenkou hry "Dobble".  Hra "Dobble" byla poprvé vydána ve Francii v roce 2009, následně v roce 2011 pod hlavičkou společnosti Blue Orange Games ve Velké Británii a Severní Americe. V roce 2015 pak získala práva na "Dobble" a "Spot It!" francouzská společnost Asmodee.

Matematika.

Zvláštní způsob uspořádání symbolů na kartách "Dobble" lze pochopit pomocí geometrie. Pokud reprezentujeme každou kartu přímkou a každý symbol bodem, ve kterém se dvě přímky protínají, pak jsou vlastnosti "Dobble" následující:  Tato geometrická struktura je příkladem konečné projektivní roviny.  Pokud na každé přímce leží 3 body, struktura se nazývá Fanova rovina. Ta představuje jednodušší verzi hry "Dobble" se 7 různými symboly, 7 kartami a 3 symboly na každé kartě.  Obecně má konečná projektivní rovina s n+1 body na každé přímce n +n+1 bodů i přímek.  Aby se "jednalo" o skutečnou hru "Dobble", musí na každé přímce ležet 8 bodů. Výsledkem je struktura s 57 přímkami a 57 body (7+7+1=57).  Balíček karet "Dobble" obsahuje 57 symbolů, ale pouze 55 karet. Chybí tedy ještě 2 možné karty.

Dobble je hra, ve které hráči musí najít společné symboly mezi dvěma kartami. Jednalo se o nejprodávanější hru Spojeného království v letech 2018 a 2019.  Hra se v Evropě prodává jako "Dobble," ve Spojených státech pod názvem Spot It!. Název je slovní hříčkou se slovem „double“.

Dobble is a game in which players have to find symbols in common between two cards. It was the UK’s best-selling game in 2018 and 2019.  The game is sold as "Dobble" in Europe and Spot It! in the US. The name is a play on the word 'double'.


Životopis.

Pocházel z obchodnické rodiny, narodil se jako nejstarší syn Munbee Goulburna (1756–1790), po matce Susannah byl potomkem šlechtické rodiny Chetwyndů. Otec vlastnil pozemky na Jamajce, statky v Gloucestershire a také dům v Londýně. Henry studoval soukromě, poté absolvoval univerzitu v Cambridge. Po dosažení plnoletosti převzal otcovské dědictví, které bylo zatíženo značnými dluhy, i když výnosy z cukrových plantáží na Jamajce činily několik tisíc liber ročně. V letech 1808–1856 byl poslancem Dolní sněmovny za stranu toryů, od roku 1831 zastupoval v parlamentu prestižní volební obvod cambridgeské univerzity. Kariéru ve státních úřadech zahájil jako státní podsekretář vnitra (1810–1812), poté byl dlouholetým státním podsekretářem války a kolonií (1812–1821), mezitím byl v roce 1814 jedním z delegátů při uzavření mírové smlouvy v USA po skončení britsko-americké války.  V Liverpoolově vládě zastával funkci státního sekretáře pro Irsko (1821–1827), od roku 1821 byl též členem irské Tajné rady. Ve Wellingtonově vládě byl ministrem financí (1828–1830), podařilo se mu snížit státní dluh a jeho úřadování přineslo také zásadní změnu v obchodu s pivem. V letech 1834–1835 byl krátce ministrem vnitra a v druhé Peelově vládě byl znovu ministrem financí (1841–1846). I když část jeho kompetencí na sebe přebíral premiér Peel, Goulburn se opět podílel na snižování státního dluhu. Ve spolupráci s Peelem prosadil zrušení obilních zákonů. Po rezignaci vlády zůstal do smrti poslancem, mimo jiné byl členem Královské společnosti a v roce 1834 obdržel čestný doktorát v Oxfordu.

Rodina.

Jeho manželkou byla od roku 1811 Jane Montagu z rodu baronů z Rokeby. Jejich jediný předčasně zemřelý syn Henry Goulburn (1813–1843) byl absolventem univerzity v Cambridge a právníkem.  V roce 1816 koupil panství "Betchworth House" (Surrey) , které jeho rodině patřilo do roku 1980.  Z doby jeho působení na ministerstvu kolonií pochází pojmenování města Goulburn v Novém Jižním Walesu.  Henryho mladší bratr Edward Goulburn (1787–1868) byl právníkem, působil v několika městech jako soudce a uplatnil se jako spisovatel. Další bratr Frederick Goulburn (1788–1837) sloužil v armádě a jako koloniální úředník působil v Austrálii.

Henry Goulburn (19. března 1784, Londýn, Anglie – 12. ledna 1856, Betchworth House, Surrey, Anglie) byl britský státník. Přes čtyřicet let byl poslancem Dolní sněmovny, patřil k blízkým přátelům a spolupracovníkům Roberta Peela. Během své dlouholeté politické kariéry zastával funkce v několika vládách, byl ministrem pro Irsko (1821–1827), ministrem vnitra (1834–1835) a dvakrát ministrem financí (1828–1830, 1841–1846).

Henry Goulburn PC FRS (19 March 1784 – 12 January 1856) was a British Conservative statesman and a member of the Peelite faction after 1846.


Děj.

Příběh se odehrává v roce 1947 a zachycuje osudy několika postav. Jack Castello přijel do Hollywoodu, aby se stal hercem. Raymond Ainsley je začínající režisér, který chce prorazit v jednom z filmových studiích, kde jeho přítelkyně Camille Washington hraje malé role, jako Afroameričanka však dostává pouze role služek. Archie Coleman napsal scénář, který však nebyl realizován. Archie je navíc Afroameričan a gay. Claire Wood je sice dcerou Aceho Amberga, majitele významného filmového studia, ale snaží se prorazit na vlastní pěst, aniž by kdokoliv věděl, kdo je její otec. Jackovi se nedaří získat žádnou roli a přitom s manželkou čekají dítě. Ernie West, který provozuje čerpací stanici, jej najme jako automechanika. Zaměstnanci zde však zákazníkům tajně poskytují i sexuální služby. Pracovat zde začne i Archie. Jack se zde seznámí s Avis, která je manželkou Aceho Amberga. Archie zde potká začínajícího herce Rocka Hudsona a začnou spolu žít. Jack konečně získá malou roli ve filmu. Raymond chce natočit film podle Archieho scénáře. Námět o herečce, která spáchala sebevraždu, však nemůže prosadit u vedení studia. Situace se radikálně změní ve chvíli, kdy Ace Amberg nečekaně upadne do kómatu a podle právního ustanovení je vedením společnosti pověřena jeho žena Avis. Společnost se rozhodne natočit film podle Archieho scénáře a do hlavní role obsadit Camille jako vůbec první herečku tmavé pleti. Tím by ovšem porušila většinu dosavadních filmových konvencí.

Postavy a obsazení.

V epizodních rolích se objeví i další historické osobnosti jako Luise Rainerová, Dorothy Arzner, C. Aubrey Smith, Edmund Gwenn, Robert Montgomery, Guy Madison, Sidney Franklin, Donald Crisp, Hedda Hopper, Cole Porter, Joseph Breen, Rory Calhoun, Susan Haywardová, Fredric March nebo Loretta Youngová.

Hollywood je americký televizní seriál, který uveřejnil 1. května 2020 televizní kanál Netflix. Seriál zachycuje příběh v poválečném Hollywoodu jako alternativní dějiny, jak by se filmový průmysl vyvíjel, pokud by byl odmítnut produkční kodex.

Hollywood is an American drama web television miniseries starring an ensemble of David Corenswet, Darren Criss, Laura Harrier, Joe Mantello, Dylan McDermott, Jake Picking, Jeremy Pope, Holland Taylor, Samara Weaving, Jim Parsons, and Patti LuPone. Created by Ryan Murphy and Ian Brennan, it was released on Netflix on May 1, 2020.  The miniseries is about a group of aspiring actors and filmmakers during the Hollywood Golden Age in the post-World War II era trying to make their dreams come true. The series received mixed reviews from critics who praised the performances of the cast and production value, but criticized its tone, writing, and the artistic license taken.


Život.

Narodila se 26. dubna 1876 v Triššúru jako dcera Thoma a Thandy Chiramel Mankidiyan. Pokřtěna byla 3. května 1876.  Asi v 10 letech složila soukromý slib čistoty. O dva roky později zemřela její matka, a stejný rok ukončila své základní vzdělání. Roku 1891 plánovala odejít z domova a žít jako poustevnice. Se svými třemi společnicemi chodila do kostela, kde se staraly o výzdobu oltáře. Chtěla napodobit Ježíše v jeho apoštolátu a proto se začal starat o chudé, nemocné a sirotky. Se svámi společnicemi vytvořila modlitební skupinu, která navštěvovala rodiny v nouzi. Často měla vize se Svatou rodinou. Modlila se za hříšníky, postila se za jejich obrácení, navštěvovala je a vyzývala je k pokání. Dostala několik mystických darů, jako je dar proroctví či dar léčení. Jako svatá Terezie Veliká zažívala extáze a levitaci. Mariam nesla také stigmata, které před světem skrývala. Žažívala skoro celý život ďábelské útoky démonů. V letech 1902 až 1905 byla otcem Josephem Vithayathilem několikrát podrobena exorcismu. Otec Joseph byl do konce jejího života jejím duchovním otcem.  Roku 1903 požádala biskupa Johna Menacheryho o založení nového modlitebního domu. Ten chtěl vyzkoušet její povolání a přesvědčoval jí aby vstoupila do nové Kongregace františkánských klarisek, ona však odmítla protože necítila volání do této kongregace. Roku 1912 vstoupila do kláštera karmelitek v Olluru. O rok později dal biskup povolení k vytvoření nového domu. Sestry zde žily poustevnickým životem avšak dále navštěvovali potřebné. Dne 14. května 1914 byla oficiálně založena Kongregace Svaté rodiny. Mariam byla jmenována její první představenou a otec Joseph kongregačním kaplanem.  Matka Mariam Thresia zemřela 8. června 1926 na následky zranění na noze. Rána vzdorovala lékům kvůli jejímu diabetu.

Proces svatořečení.

Dne 14. května 1983 byl v eparchii Irinjalakuda zahájen její proces blahořečení. Dne 28. června 1999 uznal papež Jan Pavel II. její hrdinské ctnosti. Dne 27. ledna 2000 uznal zázrak uzdravení na její přímluvu. Blahořečena byla 9. dubna stejného roku.  Dne 12. února 2019 uznal papež František druhý zázrak na její přímluvu. Svatořečena byla 13. října stejného roku.

Svatá Mariam Thresia Chiramel Mankidiyan (26. dubna 1876, Triššúr – 8. června 1926, Triššúr) byla indická syrsko-malabarská katolická řeholnice a zakladatelka Kongregace Svaté rodiny.

""  Mariam Thresia (born Thresia Chiramel Mankidiyan; 26 April 1876 – 8 June 1926) was an Indian Syro-Malabar Catholic professed religious and the founder of the Congregation of the Holy Family. Thresia Mankidiyan became known for receiving frequent visions and ecstasies as well as even receiving the stigmata which she kept well-guarded. She had been involved in apostolic work her entire life and pushed for strict adherence to the rule of her order amongst her fellow religious.  Pope John Paul II beatified the late nun on 9 April 2000. Pope Francis approved a second miracle attributed to her at the beginning of 2019 and she was canonized on 13 October 2019.


Život.

Anna Marie se narodila jako čtvrté dítě a druhá dcera vévody Adolfa Fridricha I. Meklenburského a jeho první manželky Anny Marie, dcery hraběte Enna III. z Ostfrieslandu.  Války zahrnující Meklenbursko donutily jejího otce, aby Annu Marii a dva její bratry, Kristiána Ludvíka a Karla, poslal nejdříve do Švédska a krátce poté do Dánska ke dvoru královny vdovy Žofie, rozené Meklenburská. V roce 1629 byla Anna Marie poslána do Saska k ovdovělé kurfiřtce Hedvice a na její vdovský zámek Lichtenberg, kde se vzdělávala. Po Hedvičině smrti v roce 1642 se Anna Marie vrátila do Schwerinu, kde se znovu setkala s otcem, ne však s matkou, která zemřela v roce 1634. Tehdy se pravděpodobně poprvé setkala se svou nevlastní matkou Marií Kateřinou Brunšvicko-Dannenberskou a třemi nevlastními sourozenci. Anna Marie byla podle srdečných laskavých dopisů, které si vzájemně psali, otcovým oblíbeným dítětem.  23. listopadu 1647 se dvacetiletá Anna Marie v rodném Schwerinu provdala za Augusta, druhého syna kurfiřta Jana Jiřího I. Saského, a odešla s ním do Halle, hlavního města jeho panství jako správce meklenburského arcibiskupství. Během manželství porodila Anna Marie dvanác dětí, včetně tří dcer, které zemřely v dětství roku 1663.  22. dubna 1657 obdržel její manžel podle poslední vůle jeho otce města Weißenfels a Querfurt jako své vlastní vévodství a tak se Anna Marie stala sasko-weissenfelskou vévodkyní.  Anna Marie zemřela 11. prosince 1669 v Halle a byla pohřbena ve velkolepé rakvi na zámku Neu-Augustusburg ve Weißenfelsu. Manžel se po její smrti znovu oženil s Johanou Walpurgis Leiningensko-Westerburskou.

Potomci.

Za dvacet dva let manželství porodila Anna Marie manželovi dvanáct dětíː

Anna Marie Meklenbursko-Schwerinská (1. července 1627, Schwerin – 11. prosince 1669, Halle) byla německou šlechtičnou z rodu Meklenburských a sňatkem vévodkyní sasko-weissenfelskou.

Anna Maria of Mecklenburg-Schwerin (1 July 1627, in Schwerin – 11 December 1669, in Halle) was a German noblewoman, a member of the House of Mecklenburg and by marriage Duchess of Saxe-Weissenfels.  She was the fourth child and second daughter of Adolf Frederick I, Duke of Mecklenburg-Schwerin by his first wife Anna Maria, daughter of Enno III, Count of Ostfriesland. In older historiography she appears with a third name, "Dorothea", but modern historians have discarded it.


Životopis.

Po absolvování finanční a ekonomické fakulty na státní škole správy École nationale d'administration v roce 1969, se stal generálním tajemníkem provincií Jilfy, Adraru, Batiny a Al-Masily a poté guvernérem provincií Adraru Tijaratu a Tizi Wuzu.  V roce 1991 nastoupil do funkce náměstka ministra vnitra, kde byl odpovědný za místní komunity. Od roku 1999 vystřídal několik ministerských pozic. Jako první byl ministrem komunikace a kultury, od roku 2000 do 2001 ministrem místních komunit a ministrem pro bydlení a územní plánování se stal od roku 2001 do 2002.  Ministrem se opět stal o deset let později, kdy 3. září 2012 do 25. května 2017 zastával funkci ministra pro bydlení a územní plánování. Po parlamentních volbách v květnu 2017 ho prezident Abdelazíz Buteflika jmenoval 24. května 2017 předsedou vlády. Jeho jmenování bylo alžírskými politickými elitami považováno za překvapivé, kteří očekávali, že bude znovu jmenován Abdelmalek Sellal. Nicméně jako předseda vlády působil méně než tři měsíce. Abdelazíz Buteflika ho propustil z postu premiéra a jmenoval Ahmeda Ouyahii, který ho nahradil 15. srpna 2017.  V dubnu 2019 na nátlak armády i veřejnosti, kdy po rozsáhlých protestech prezident Abdelazíz Buteflika svou kandidaturu na prezidentské volby stáhnul, odstoupil z funkce a volby byly odloženy na neurčito. Abdal Madžíd Tabbúni 27. září 2019 oznámil, že bude kandidovat na prezidentské volby odložené na 12. prosince 2019. V prvním kole prezidentských volbách získal 58,15% hlasů. Jeho jmenování prezidentem se uskutečnilo 19. prosince, kdy obdržel Národní řád za zásluhy od zastupujícího prezidenta Abdalkádira Binsaláha .

Abdal Madžíd Tabbúni, (* 17. listopadu 1945, Mécheria, Alžírsko) je alžírský politik, bývalý předseda vlády a od roku 2019 je také 8. prezidentem Alžírska.

Abdelmadjid Tebboune (; born 17 November 1945) is an Algerian politician currently serving as the President of Algeria since December 2019. He took over the power from former President Abdelaziz Bouteflika and former Acting Head of State Abdelkader Bensalah. Previously, he was Prime Minister of Algeria from May 2017 to August 2017. In addition, he was also Minister of Housing from 2001 to 2002 for a year and again from 2012 to 2017 for 5 years.


Původ a vývoj.

Křížek se vyvinul z varianty značky obelos, původně graficky reprezentované vodorovnou čárou − nebo čárou s jednou nebo dvěma tečkami ÷. Představuje kovový rožeň, šíp nebo hrot oštěpu a symbolizuje tak vypíchnutí nebo vyříznutí podezřelé části textu. Obelos zřejmě zavedl homérský učenec Zénodotos v rámci systému edičních značek. Těmi označoval sporná nebo poškozená slova či pasáže v rukopisech Homérových eposů. Jeho systém zdokonalil jeho žák Aristofánes z Byzance, který zavedl asterisk a pro obelos používal symbol ve tvaru ⊤; dále pak Aristofanův žák Aristarchos ze Samothráky.  Zatímco "asterisk" se používal pro editorské doplňky, "obelos" označoval korektorem odmazané chybné rekonstrukce. Jednalo se o nedoložená slova rekonstruovaná pouze za účelem argumentace a označení implikovalo, že autor nevěřil, že takové slovo či slovní tvar skutečně někdy existovaly. Někteří učenci používali "obelos" ve dvojici se znakem "metobelos" („konec obelu“), který měl podobu dvou teček nad sebou, malé gamy (γ), kladívka nebo diagonální čáry, někd s jednou nebo se dvěma tečkami. Metobelos se umisťoval na konec označované fráze.  Velmi podobným způsobem pozdější učenci označovali rozdíly mezi jednotlivými překlady či verzemi bible a jiných rukopisů. Órigenés (přibližně 184–253) takto označoval rozdíly mezi jednotlivými verzemi Starého zákona ve své edici "Hexapla". Epifan ze Salaminy (31?–403) používal vodorovnou linku nebo háček (s tečkami či bez nich) a vzpřímený, mírně skloněný mečík představující obelus. Svatý Jeroným (asi 347–420) používal prosté vodorovné lomítko, ale pouze pro pasáže Starého zákona. Popisuje použití hvězdičky a mečíku takto: <q>hvězdička rozsvěcuje světlo, mečík krájí a bodá</q>.  Isidor ze Sevilly (asi 560–636) popsal užívání znaku takto: <q>Obolus se připojuje ke slovům nebo frázím nadbytečně opakovaným, jakož i k místům, u nichž bylo zaznamenáno odlišné chybné čtení, aby, podoben šípu, zahubil () nadbytečné a probodl () chybné. […] Obolus s tečkou nahoře ukazuje místa, o nichž je pochybnost, mají-li být vymazána či ne.</q>  Středověcí písaři hojně používali tyto symboly pro kritické značky v rukopisech. Krom toho byl křížek v raném křesťanství používán jako znaménko pro menší pomlku při zpěvu žalmů. Užíval se také společně s hvězdičkou jako značka pro nádech při recitaci, a vyskytuje se proto často ve spojení s čárkou.  V 16. století tiskař a učenec Robert Estienne užíval křížek pro označení označení rozdílů ve slovech či pasážích mezi různými verzemi řeckého Nového zákona.  Vzhledem k počtu variant a různému použití není shoda na tom, které symboly lze vlastně považovat za "obelos". Značky ⨪ a ÷ se někdy považují za odlišný druh obelu. V užším smyslu lze za obelos považovat pouze vodorovnou čáru a symbol křížku.

Moderní užití.

V novější typografie se křížek používá pro označení úmrtí, vymření, zániku, zrušení nebo zastaralost. Hvězdička (asterisk) a křížek umístěné u letopočtů či dat označují čas narození a úmrtí. Umístění křížku bezprostředně před nebo za jméno osoby označuje osobu zemřelou; čísicí se někdy udává věk, ve kterém osoba zemřela. Ve slovnících označuje křížek slovo nebo tvar zastaralý, již neužívaný. V genealogii se užívá i v kombinaci s hvězdičkou (†* = narozen mrtev; *† = zemřel v den narození; †† = vymření rodu či linie) Navzdory své současné grafické podobě křížek není odvozen od „latinského“ kříže (v základní podobě uveden v Unicode na pozici U+271D) a nemá bezprostřední souvislost s křesťanstvím. Tím lze ospravedlnit i jeho užívání ve významu úmrtí u osob nehlásících se ke křesťanskému vyznání, případně u křesťanů z denominací odmítajících uctívání kříže. Přesto se v praxi některé komunity užívání tohoto znaku vyhýbají. Křížek se také užívá k označení poznámky pod čarou, pokud už v daném úseku textu byla dříve použita hvězdička (popř. i dvě a tři hvězdičky). Další poznámky se po využití dvou a tří křížků označují dvojitým křížkem, popřípadě kombinacemi hvězdičky a křížku.  Další užití:

Křížek (†) je typografický znak používaný k několika účelům. Pro odlišení od znaků # a ♯, nazývaných rovněž „křížek“, a od kříže jakožto symbolu křesťanství se také někdy nazývá dlouhý křížek, filologický křížek, obelisk nebo (zvláště v informatice) anglickým slovem . Je to jeden ze symbolů, které se postupně vyvinuly ze značky obelos užívané řeckými gramatiky. Existují i varianty dvojitý křížek (‡, diesis), trojitý křížek a obrácený křížek.

A dagger, obelisk, or obelus is a typographical symbol that usually indicates a footnote if an asterisk has already been used. It is one of the modern descendants of the obelus, a mark used historically by scholars as a critical or highlighting indicator in manuscripts. (The term obelisk derives from the ('), which means "little obelus"; from (') meaning 'roasting spit).  A double dagger or diesis is a variant with two handles that usually marks a third footnote after the asterisk and dagger.  The triple dagger is a variant with three handles and is used by medievalists to indicate another level of notation.


Francisco de Paula Martínez de la Rosa y Berdejo

Život.

Pocházel z Granady, vystudoval na tamější univerzitě, kde se také stal profesorem morální filosofie (Etika|etiky]]. Za protinapoleonského odboje byl poslancem cádizsých generálních kortesů (španělský exilový parlament a vláda, která roku 1812 přijala ústavu) a působil v diplomatické misi v Londýně. Po návratu krále Ferdinanda VII. na španělský trůn byl pro své liberální názory pronásledován a dokonce vězněn v pevnosti v Melille. Svobodu získal až roku 1820, kdy byl Ferdinand VII. donucen uznat španělskou ústavu, roku 1821 se stal předsedou Kongresu poslanců a roku 1822 dokonce krátce vedl jako první státní tajemník vládu.  Po armádní vzpouře, která obnovila ve Španělsku absolutismus, abdikoval a roky 1823-1834 pak strávil v exilu v Paříži. Zde se stal na základě myšlenek doktrinálního liberalismu Françoise Guizota eklektikem a snažil se smířit konzervativní a revoluční ideje a v literatuře klasicismus s romantismem. Tyto jeho centrické postoje vedly k tomu, že v období 1834-1835 vykonával funkci ministra zahraničí a premiéra (předsedy rady ministrů).  V dalších letech byl několikrát opět ministrem zahraničí, předsedou Kongresu poslanců a velvyslancem v Paříži a Římě. Od roku 1839 do roku 1862 byl předsedou Španělské královské akademie (Real Academia Española) a členem dalších (Real Academia de la Historia, Real Academia de Bellas Artes de San Fernando a Real Academia de Jurisprudencia y Legislación).  Jako spisovatel je představitelem první generace španělských romantiků. Jeho lyrické verše připomínají Meléndeze Valdése a Quintanu. Významnější jsou jeho díla dramatická a jeho dramatické teorie. Je také autorem esejů, politických děl, která analyzují španělskou minulost i přítomnost z hlediska jeho filosofie dějin, a velmi průměrného historického románu.

Francisco Martínez de la Rosa (10. března 1787, Granada – 7. února 1862, Madrid) byl španělský básník, dramatik, politik a diplomat, představitel první generace španělských romantiků, v jehož literárním díle se projevil přechod od klasicismu ke skutečnému romantismu.

Francisco de Paula Martínez de la Rosa y Cornejo (March 10, 1787 – February 7, 1862) was a Spanish statesman and dramatist and the first prime minister of Spain to receive the title of "President of the Council of Ministers".


Skupina A.

Play out.

Boj o udržení v Lega Pro Prima Divisione.  Pordenone Calcio – AC Monza Brianza 1912 0:2, 3:6 AC Lumezzane – Aurora Pro Patria 1919 1:0, 2:0  Sestup do Serie D 2015/16 měli kluby Pordenone Calcio a Aurora Pro Patria 1919. Nakonec zůstali v soutěži i v příští sezoně.

Skupina B.

Play out.

Boj o udržení v Lega Pro Prima Divisione.  Savona FBC – AS Gubbio 1910 2:1, 1:1 AS Pro Piacenza 1919 – FC Forli 2:1, 0:0  Sestup do Serie D 2015/16 měli kluby AS Gubbio 1910 a FC Forli.

Skupina C.

Play out.

Boj o udržení v Lega Pro Prima Divisione.  Reggina Calcio – ACR Messina 1:0, 1:0 SS Ischia Isolaverde – San Felice Aversa Normanna 4:1, 1:3  Sestup do Serie D 2015/16 měli kluby ACR Messina a San Felice Aversa Normanna. Nakonec klub ACR Messina zůstal v soutěži i v příští sezoně.

Play off.

Boj o postupující místo do Serie B 2015/16.

Předkolo.

Benevento Calcio – Calcio Como 1:2 Ascoli Picchio FC 1898 – AC Reggiana 1919 2:4 v prodl. Bassano Virtus 55 Soccer Team – SS Juve Stabia 1:1 (5:4 na pen) SS Matera Calcio – AC Pavia 2:1 v prodl.

Semifinále.

AC Reggiana 1919 – Bassano Virtus 55 Soccer Team 0:0, 1:1 (2:4 na pen) Calcio Como – SS Matera Calcio 1:1, 1:1 (4:2 na pen)

Finále.

Calcio Como – Bassano Virtus 55 Soccer Team 2:0, 0:0  Postup do Serie B 2015/16 vyhrál tým Calcio Como.

Soutěžní ročník Lega Pro 2014/15 byl 1. ročník třetí nejvyšší italské fotbalové ligy. Soutěž začala 31. srpna 2014 a skončila 10. května 2015. Účastnilo se jí celkem 60 týmů rozdělené do tří skupin po 20 klubech. Z každé skupiny postoupil vítěz přímo do druhé ligy. Čtvrtý klub postoupil přes play off.  Soutěž se vrátila do starého formátu která se hrála do roku 1978. Spojili se tak dvě soutěže dohromady "Lega Pro Prima Divisione" a "Lega Pro Seconda Divisione". Byly zařazeny tři kluby z druhé ligy (čtvrtá SDB Padova se vzdala), devět klubů ze čtvrté ligy, 26 klubů z Lega Pro Prima Divisione a 18 klubů bylo z Lega Pro Seconda Divisione. Nakonec postoupily i 4 kluby které nebyly profesionální (SEF Torres 1903, AS Martina Calcio 1947, San Felice Aversa Normanna a US Arezzo).

The 2014–15 Lega Pro was the first season of the unified Lega Pro division in place of the old Prima Divisione and Seconda Divisione. The league is composed of 60 teams divided into three different groups of 20 each.


Charakter.

Vznik tohoto hurikánu byl spojen s oblastí hluboké tlakové níže (cyklónou) o nejnižším tlaku cca 950 milibarů. Podle jedné z možností cyklón zasáhl předtím východní pobřeží Severní Ameriky, nicméně se nerozpadl, jak je obvyklé, a nezvykle doputoval až do Evropy. Vznik mohl souviset také s chladným počasím posledních dekád 17. století, s vrcholící malou dobou ledovou. Nejsilněji udeřil v noci ze 7. na 8. prosince (26./27. listopadu). Rychlost větru dosahovala při zemském povrchu 140 až 155 km/h a v nárazech zřejmě až okolo 270 km/h.

Důsledky v Anglii.

Největší škody byl napáchány ve střední a jižní Anglii a v přilehlých vodách. Nejdetailnější zprávy o katastrofě pochází rovněž z Anglie. Cyklón strhl v Londýně přes 2 000 komínů, v lese "New Forest" vyvrátil asi 4 000 dubů. Podle Daniela Defoea ("The Storm") došlo ke zničení více než 400 mlýnů (ty se někdy roztočily tak rychle, že třením vzplály). Lodě cyklón odnesl stovky kilometrů mimo kurz a přes 1 000 námořníků zahynulo pouze na Goodwin Sands. Celkem zemřela asi pětina všech námořníků anglické královské flotily. Celkový počet mrtvých dosáhl 8 000 až 15 000. Noviny a pamflety informující o ztrátách na životech a materiálních škodách se prodávaly po celé Anglii, což byla tehdy novinka. Britská královna Anna bouři popsala jako „kalamitu tak děsivou a udivující, že žádná žijící osoba v našem království podobnou neviděla a nezažila.“ Anglikánská církev prohlásila, že bouře byla Boží pomsta za národní hříchy. Daniel Defoe si myslel, že bouře byla trest Prozřetelnosti za chabý výkon anglické flotily ve válce o španělské dědictví.

Velká bouře z roku 1703 ("Great Storm of 1703") byla ničivým extratropickým (mimotropickým) cyklónem, který začátkem prosince 1703 (koncem listopadu 1703 podle juliánského kalendáře) zasáhl severozápadní a severní část Evropy. Jednalo se zhruba o pás od jižního Irska, přes Anglii, severní Francii, Nizozemí, Dánsko, jižní Švédsko a severní Německo.

The Great Storm of 1703 was a destructive extratropical cyclone that struck central and southern England on 26 November 1703 (7 December 1703 in the Gregorian calendar in use today). High winds caused 2,000 chimney stacks to collapse in London and damaged the New Forest, which lost 4,000 oaks. Ships were blown hundreds of miles off-course, and over 1,000 seamen died on the Goodwin Sands alone. News bulletins of casualties and damage were sold all over England – a novelty at that time. The Church of England declared that the storm was God's vengeance for the sins of the nation. Daniel Defoe thought it was a divine punishment for poor performance against Catholic armies in the War of the Spanish Succession.


Dějiny.

Akademie.

V září 1669 byla založena jezuitská akademie "Neoacademia Zagrabiensis" z iniciativy císaře Leopolda I., zároveňchorvatského krále.  Po zrušení jezuitského řádu papežem Klementem XIV. v roce 1773 dostala akademie novou strukturu, a to včetně rozsáhlé knihovny. V roce 1776 instituci povýšila Marie Terezie na Královskou akademii věd (lat. ) s fakultami filozofie, teologie a práva. Někdejší fakulty politických věd se stala součástí právnické fakulty.

Univerzita.

Struktura akademie byla do značné míry zachována až do roku 1874. V roce 1861 navrhl římskokatolický biskup Josip Juraj Strossmayer chorvatský parlament zřízení univerzity v Záhřebu dříve, včetně císaře Františka Josefa I. podepsaného ve stejném roce dekretem, a 5. ledna 1874 byl ratifikován také parlamentem.  Slavnostní zahájení provozu pod názvem Univerzita Františka Josefa I. v Záhřebu proběhlo 19. října 1874. Univerzita je třetí nejstarší v maďarské části rakousko-uherské dvojmonarchie. Od doby založení studovalo na univerzitě více než 200 000 studentů, kteří získali diplom a více než 8 000 postgraduálních studentů Ph.D. 19. září 2008 bylo podáno trestní oznámení na podezření z korupce u některých profesorů na obchodní a dopravní fakultě. Ti měli ve velkém měřítku dávat dobré hodnocení u zkoušek a umožňovat nezákonně obcházení vstupních testů. Policie provedla 100 prohlídkami a 21 osob bylo zatčenoo. Mezi zatčenými byla také Deša Mlikotin Tomićová, předsedkyně protikorupčního výboru v chorvatském parlamentu.  Při zemětřesení na v roce 2020 byly poškozeny budovy lékařské fakulty a právnické fakulty.

Mezinárodní spolupráce.

Univerzita ve svých strategických dokumentech „Iskorak 2001“ a „Mezinárodní mise a politika“ (International mission and policy) vyjádřila svou vůli k mezinárodní spolupráci. V květnu 2005 přijal Senát strategický plán, který stanoví cíle, kterých chce univerzita dosáhnout. V květnu 2007 přijal Senát prohlášení na podporu mezinárodních výměnných programů.

Univerzita v Záhřebu (chorvatsky "Sveučilište u Zagrebu", latinsky "Universitas Studiorum Zagrabiensis"), při svém vzniku Univerzita Františka Josefa I., je státní univerzita v Záhřebu hlavním městě Chorvatska. Jde o největší a nejstarší univerzitu v zemi. V roce 2019 měla přibližně 70 000 studentů. Záhřebská univerzita je také významnou výzkumnou institucí s podílem přes 50 procent univerzitního výzkumu v Chorvatsku.

The University of Zagreb (, ; ) is the largest Croatian university and the oldest continuously operating university in the area covering Central Europe south of Vienna and all of Southeastern Europe.  The history of the University began on September 23, 1669, when the Holy Roman Emperor Leopold I issued a decree granting the establishment of the "Jesuit Academy of the Royal Free City of Zagreb". The decree was accepted at the Council of the Croatian Kingdom on November 3, 1671. The Academy was run by the Jesuits for more than a century until the order was dissolved by Pope Clement XIV in 1773. In 1776, Empress Maria Theresa issued a decree founding the "Royal Academy of Science" which succeeded the previous Jesuit Academy. Bishop Josip Juraj Strossmayer proposed the founding of a University to the Croatian Parliament in 1861. Emperor Franz Joseph signed the decree on the establishment of the University of Zagreb in 1869. The Act of Founding was passed by the Parliament in 1874, and was ratified by the Emperor on January 5, 1874. On October 19, 1874, the "Royal University of Franz Joseph I" was officially opened.  The University is composed of 29 faculties, 3 art academies and 1 university center with more than 70,000 students. The University is as of 2018 at the 463rd place out of 1000 on the list of Universities of the world made by the Center for University World Rankings.


Historie.

První iPad byl vydaný v roce 2010 a využíval iPhone OS 3.2, které přidalo podporu pro větší zařízení, předtím bylo iPhone OS používáno pouze pro zařízení iPhone a iPod touch. S vydáním iOS 4 bylo iPhone OS přejmenováno na iOS.  Aby Apple mohl rozšířit funkce na iPad, vytvořil iPadOS. Nové jméno získala nástavba iOS od verze 13.1.

Aktualizace.

iPadOS 13.

iPadOS začalo verzí 13.1, verzi 13.0 nikdy nemělo, verze 13.0 vyšla jen pro iOS

Funkce.

Home Screen.

Narozdíl od předešlých verzí iOS, rozpoložení aplikací na ploše může zobrazit až 5 řad a 6 sloupců bez ohledu na to, zda je zařízení otočené na šířku nebo na výšku

Multitasking.

iPadOS má oproti iOS velmi rozšířenou funkci Multitasking s funkcemi jako Slide Over a Split View, který nabízí možnost, používat více aplikací najedou vedle sebe. Dvojité kliknutí na domovské tlačítko nebo přejetí prstem zespodu obrazovky zobrazí všechny předešlé aplikace.  Pokud se při používání aplikací lehce posune prstem odspodu obrazovky, zobrazí se Dock.

Safari.

Safari nyní zobrazuje stránky ve vzhledu pro počítače, obsahuje "správce stahování" a má 30 nových klávesových zkratek v případě, že je připojena externí klávesnice.

Sidecar.

Sidecar je možnost použití iPadu, jako externí monitor pro MacOS, funkce je pojmenovaná jako odkaz na postranní vozík. iPad podporující Apple Pencil se dá s aplikací Adobe Photoshop použít jako grafický tablet.

Úložiště.

iPadOS má možnost připojení externího úložiště, jako třeba USB flash disk nebo externí disk.

Podpora pro myš a Trackpad.

Podpora pro myš a Trackpad byla vydána ve verzi 13.4.

iPadOS je mobilní operační systém vytvořený a vyvíjený firmou Apple Inc. pro jejich zařízení iPad. iPadOS je nástupce iOS 12, byl představen na WWDC 2019. Software má vylepšený multitasking a využívá výhod zařízení iPad. Software byl vydán v srpnu 2019.

iPadOS is a mobile operating system created and developed by Apple Inc. for its iPad line of tablet computers. The successor of iOS 12 on iPad, it was announced at the company's 2019 Worldwide Developers Conference (WWDC), as a derivation from iOS but with a greater emphasis on multitasking. It was released in September 2019.


Historie.

Konzumace hub začala už ve starověku. Archeologové během průzkumu 13 000 let starého naleziště v Chile našli důkazy o tom, že lidé jedli houby již v té době. Ötzi, mumifikovaný muž, který žil v Evropě mezi okolo roku 3200 př. n. l., měl v žaludku dva druhy hub. V Číně se houby používaly od starověku nejen v kuchyni, ale také v léčitelství. Starověcí Řekové, především jedinci z vyšších společenských tříd, houby běžně jedli a římští císaři měli speciální ochutnávače, kteří zjišťovali, zda je konzumace daných hub bezpečná.

Současnost.

Komerčně pěstované houby.

Pěstování a kultivace hub má dlouhou historii a komerčně se pěstuje více než dvacet druhů. Pěstováním hub se zabývá mnoho států, největšími producenty a vývozci jsou Čína, Spojené státy, Polsko, Nizozemsko a Indie. Mezi tyto houby se řadí lanýže, žampiony, některé druhy hřibů, smržů a pýchavek.

Komerčně sklízené divoké houby.

Některé druhy se pěstují obtížně nebo nebyla dosud objevena metoda jak je úspěšně pěstovat. Některé z těchto druhů jsou proto sklízeny ve volné přírodě a lze je nalézt nejčastěji na místních trzích, ale mohou být i vyváženy. Nejznámější takovou houbou je hřib.

Další jedlé divoké houby.

Mnoho divoce rostoucích hub není běžně sklízeno pro účely vývozu a prodeje ve velkém, ale jsou sklízeny lidmi pro osobní účely. Jedná se o druhy, které lze identifikovat „v terénu“ bez použití speciálních chemických rozborů nebo mikroskopu. Neoficiální seznamy hub vhodných pro takovýto sběr se liší nejen v jednotlivých státech, ale i mezi jednotlivými regiony. Z těchto hub je známá například pečárka ovčí.

Nutriční hodnoty.

Běžně jedlou houbou je pečárka dvouvýtrusá, neboli žampion. Na 100 gramů této houby připadá 22 kalorií, je tvořena převážně vodou (92 %) sacharidy (3 %), bílkovinami (3 %) a tuky (0,3 %). Ve 100 gramech obsahuje pětinu doporučené denní dávky riboflavinu, také niacin, kyselinu pantotenovou a fosfor. Žampiony v syrovém stavu jsou nutričně chudší, protože lidské tělo z nich nedokáže veškeré živiny, hlavně minerály, vytáhnout, k tomu je potřeba tepelná úprava.

Vitamín D.

Obsah vitamínu D je nízký, pokud nejsou houby během růstu, nebo alespoň během sušení, vystaveny slunečnímu záření nebo nejsou záměrně ošetřovány ultrafialovým světlem.  Výzkum ukázal, že po vystavení žampionu přímému slunečnímu záření po dobu jedné hodiny žampion obsahoval dvojnásobek denní doporučené dávky vitamínu D a žampion vystavený na 5 minut umělému ultrafialovému světlu obsahoval čtyřnásobek denní doporučené dávky vitamínu D.

Medicína.

Moderní výzkumy neprokázaly funkčnost léčivých hub nebo výtažků z nich při léčbě nemocí, a proto není použití léčivých hub při moderních léčebných postupech schváleno. Pokud je tedy houba použita, jedná se o tradiční lidovou medicínu, jakési bylinkářství, bez garance účinnosti. Nejčastěji jsou výtažky z hub používány v Japonsku, Koreji a Číně jako podpůrné látky při chemoterapii.

Bezpečnost.

Některé divoké druhy hub jsou toxické nebo nestravitelné, pokud jsou syrové.  Bezpečnost konzumace houby lesklokorky lesklé, známější jako houba reishi nebyla nikdy dostatečně prokázána. Její konzumace často způsobuje nežádoucí účinky, například sucho v ústech, vyrážku, žaludeční nevolnost, průjem, bolesti hlavy nebo alergické reakce.

Jako jedlé houby jsou označována jedlá těla několika druhů makroskopických hub. Mohou růst buď pod zemí (hypogeous) nebo nad zemí (epigeous) a sbírají se ručně. Jedlé houby jsou buď sklízeny ve volné přírodě, nebo pěstovány. Na trzích jsou k dispozici nejen snadno pěstovatelné a běžně se vyskytující divoké houby, ale i ty, které je obtížnější získat (například lanýže). Jedlost je určena pomocí kritérií, která zahrnují nepřítomnost jedovatých látek a žádoucí chuť a aroma. Existují postupy vaření, které mohou učinit některé jedovaté houby vhodnými ke konzumaci.  Jedlé houby se konzumují pro svou nutriční a kulinářskou hodnotu. Některé houby, zejména houževnatec jedlý, známý jako shiitake, jsou zdrojem umami. Některé druhy jsou užívané v lidové medicíně a nazývají se léčivé houby. Z klinických výzkumů však nevyšly žádné důkazy o tom, že „léčivé“ houby mají jakékoliv lékařské účinky. Jiné jsou zase konzumovány pro jejich psychoaktivní účinky, ty se však pro běžné gastronomické účely nepoužívají.  Před snědením jakékoliv divoké houby by si měl být strávník zcela jistý, o jaký druh se jedná, aby se předešlo možnosti otravy. Nejčastěji k omylům dochází mezi muchomůrkami, problematické jsou především prudce jedovaté muchomůrky zelené a muchomůrky tygrované, které se podobají jedlé muchomůrce růžovce. Při nesprávném zpracování houby může dojít k otravě jídlem. Některé pro většinu lidí jedlé houby mohou u někoho vyvolat silné alergické reakce. Houby rostoucí v znečištěném prostředí do sebe mohou konzervovat jedovaté látky (často těžké kovy) ze svého okolí a po konzumaci rovněž způsobit zdravotní potíže.

Edible mushrooms are the fleshy and edible fruit bodies of several species of macrofungi (fungi which bear fruiting structures that are large enough to be seen with the naked eye). They can appear either below ground (hypogeous) or above ground (epigeous) where they may be picked by hand. Edibility may be defined by criteria that include absence of poisonous effects on humans and desirable taste and aroma.  Edible mushrooms are consumed for their nutritional and culinary value. Mushrooms, especially dried shiitake, are sources of umami flavor from guanylate. Mushrooms consumed by those practicing folk medicine are known as medicinal mushrooms. While psychedelic mushrooms are occasionally consumed for recreational or entheogenic purposes, they can produce psychological effects, and are therefore not commonly used as food. There is no evidence from high-quality clinical research that 'medicinal' mushrooms have any effect on human diseases.  Edible mushrooms include many fungal species that are either harvested wild or cultivated. Easily cultivated and common wild mushrooms are often available in markets, and those that are more difficult to obtain (such as the prized truffle, matsutake and morel) may be collected on a smaller scale by private gatherers. Some preparations may render certain poisonous mushrooms fit for consumption.  Before assuming that any wild mushroom is edible, it should be identified. Accurate determination and proper identification of a species is the only safe way to ensure edibility, and the only safeguard against possible accident. Some mushrooms that are edible for most people can cause allergic reactions in some individuals, and old or improperly stored specimens can cause food poisoning. Great care should therefore be taken when eating any fungus for the first time, and only small quantities should be consumed in case of individual allergies. Deadly poisonous mushrooms that are frequently confused with edible mushrooms and responsible for many fatal poisonings include several species of the genus "Amanita", in particular, "Amanita phalloides", the "death cap". It is therefore better to eat only a few, easily recognizable species, than to experiment indiscriminately. Moreover, even normally edible species of mushrooms may be dangerous, as mushrooms growing in polluted locations can accumulate pollutants such as heavy metals.