Příprava.

Odborné konference pořádají vědecké ústavy, vysoké školy, odborné společnosti a další instituce. Technické zajištění se často svěřuje specializovaným firmám. Prvním krokem přípravy je ustavení organizačního a programového výboru, případně předsednictva. Programový výbor sestaví předběžný program, určí jednotlivé sekce a vybere významné odborníky, které pozve k úvodním přednáškám ("Keynote Lecture", "Invited Speaker"). Organizační výbor stanoví podmínky pro účast, připraví propagační materiály a vydá veřejnou výzvu k přihlašování příspěvků. Programový výbor vybere z přihlášek ty, které budou na konferenci předneseny (často v sekcích), a ty, které se mohou prezentovat formou posteru – textem a obrázky.

Průběh.

Konference začíná registrací účastníků, kteří obdrží přesný program a různé další materiály, včetně např. plánu města a doprovodného programu. Jazykem mezinárodních konferencí je obvykle angličtina, někdy se připouští i jazyk hostitelské země, což ovšem vyžaduje tlumočení. Po registraci následuje zahájení s projevy čestných hostů a úvodní zvanou přednáškou. U několikadenních konferencí bývá zahájení později odpoledne a po něm recepce s občerstvením, případně kulturní program. Další program bývá rozdělen na plenární zasedání a práci v dílčích sekcích, které probíhají souběžně. Mezi jednotlivými příspěvky bývají krátké přestávky, aby účastníci mohli přejít z jedné sekce do druhé. V předsíních bývá k dispozici káva a drobné občerstvení, účastníci se zde často seznamují a diskutují, stejně jako v polední přestávce. Závěrečnou část konference, kde mohou být také závěry z jednotlivých sekcí, panelové diskuse a další plenární přednášky, uzavírají často projevy významných hostů, odborníků nebo i zástupců sponzorů.

Příspěvky.

Příspěvky na konference se přihlašují se stručnými abstrakty v rozsahu do stovek slov. Pokud je příspěvek přijat, stanoví pořadatelé termín zaslání textu. Přednášený příspěvek bývá omezen na 10 až 30 minut, po něm následuje krátká diskuse. Zvané přednášky a panelové diskuse bývají delší, mohou trvat až hodinu. Poster se předkládá na papíře ve velkém formátu (A0, A1).

Doprovodný program.

Souběžně s konferencí probíhají často jednak odborné, jednak kulturní doprovodné programy. Mezi odborné mohou patřit plenární zasedání společností, jež konferenci pořádají, výstavy odborné literatury i přístrojů nebo software, exkurze do vědeckých a technických zařízení, specializované workshopy a celá řada dalších.  Kulturní programy jsou určeny hlavně pro doprovod účastníků (manželé, partneři): zájezdy, výstavy, koncerty a podobně. I k těm bývá třeba předběžná registrace.

Náklady.

Velkou část nákladů nesou pořadatelé, často podporovaní sponzory a granty. Ti hradí i cestovní náklady a ubytování zvaných přednášejících, ostatní účastníci si všechno hradí sami, často z grantů. Pro mladé badatele a studenty bývají k dispozici stipendia.

Vědecká nebo odborná konference je obvykle krátkodobé diskusní setkání mnoha odborníků v určité oblasti. Účelem je šíření a výměna informací, prezentace dosažených výsledků i navazování styků a spolupráce. Větší konference se obvykle skládá z plenární části (zvané přednášky, panelové diskuse, závěry), z jednání v sekcích ("multitrack"), z výstavy posterů s krátkými sděleními a z doprovodného programu. Konference může být jednorázová nebo se pravidelně opakuje, účast může být otevřená nebo výběrová, zpravidla vyžaduje předchozí registraci a zaplacení konferenčního poplatku. Výsledky konferencí se obvykle publikují ve sborníku (angl. "Proceedings").  Odborná setkání k užšímu tématu a s menším počtem účastníků se obvykle nazývají sympozium, případně workshop. Během jednání se prezentuje několik kratších referátů k příslušným tématům nebo několik referátů k jednomu tématu, ale z různých úhlů pohledu.

An academic conference or scientific conference (also: symposium, workshop, meeting, etc.) is an event for researchers (not necessarily academics) to present and discuss their work. Together with academic or scientific journals and Eprint archives such as arXiv, conferences provide an important channel for exchange of information between researchers.


Životopis.

Katie se narodila v Los Angeles. Je dcerou herce Davida Cassidyho a Sherry Benedonové. Jejími prarodiči jsou herci Jack Cassidy a Evelyn Ward, je neteř televizního producenta Shauna Cassidyho a herce Patricka Cassidyho.

Kariéra.

Televize.

V roce 2003 se poprvé objevila před kamerou v dramatickém seriálu televizní stanice Lifetime "Strážkyně zákona", pokračovala s hostujícími rolemi v seriálech "Celebrity" "Apprentice 4", "Listen Up" a "Nová holka". V roce 2005 se objevila ve čtyřech epizodách seriálu "Sedmé nebe" a ten samý rok v seriálu Sex, láska a tajemství. V roce 2007 se objevila v šesti epizodách televizního seriálu stanice The CW "Lovci duchů", kde si zahrála roli Ruby, démona. Pro rok 2008 byla nahrazena herečkou Genevieve Cortese.  V říjnu 2008 bylo oznámeno, že byla obsazena do hororového mini-seriálu stanice CBS "Ostrov smrti" jako Patricia „Trish“ Wellington. Seriál měl premiéru 9. dubna 2009 a epizodu sledovalo 10,21 milionů diváků.  V únoru 2009 získala hlavní roli v seriálu stanice The CW "Melrose Place". Seriál měl premiéru 8. října 2008 a epizodu sledovalo 2,31 milionů diváků. Seriál byl zrušen v květnu roku 2010, kvůli malé sledovanosti.  V červnu 2010 bylo oznámeno, že získala vedlejší roli ve čtvrté sérii seriálu stanice The CW "Super drbna". Objevila se v 11 epizodách.  V březnu 2011 byla obsazena do pilotu stanice ABC "Georgetown", kde měla hrál Nikki. Seriál však nebyl vybrán.  V roce 2012 získala hlavní roli v seriálu stanice The CW "Arrow". Seriál měl premiéru 10. října 2012. Cassidy seriál opustila, co její postava zemřela v osmnáctém díle čtvrté řady vysílaném 6. dubna 2016. V roli dvojnice Laurel ze Země 2 se poprvé objevila v seriálu "The Flash". V červenci 2016 bylo oznámeno, že Cassidy podepsala smlouvu se společností Warner Bros. a objeví se v několika CW seriálech, jako je "Arrow", "The Flash" a "Legends of Tomorrow". V roce 2016 si zahrála v hororovém filmu "Wolves at the Door." V roce 2017 svůj hlas propůjčila do videohry "Hidden Agenda."

Film.

V roce 2006 se objevila v hororovém filmu "Na lince je vrah", "Klik - život na dálkové ovládání", "Ztracený" a "Černé vánoce". Film "Černé vánoce" měl premiéru 15. prosince 2006 a obdržel negativní kritiky.  V dubnu 2010 se objevila v předělávce hororového filmu "Noční můra v Elm Street". Za roli byla nominována na cenu Teen Choice Award v kategorii Herečka v hororovém/thrillerovém filmu. Cenu získala Megan Fox. Krátce po premiéře filmu bylo oznámeno, že získala roli v komediálním filmu "Monte Carlo", ve kterém také hrají Leighton Meester a Selena Gomez. Film měl premiéru 1. července 2011. Film vydělal 39 milionů po celém světě.  V květnu 2012 byla obsazena do filmu "The Scribber", ve kterém také hrají Eliza Dushku, Michelle Trachtenberg a Gina Gershon. V roce 2016 si zahrála roli Sharon v hororovém filmu "Wolves at the Door."

Osobní život.

V roce 2016 začala chodit s Matthewem Rodgersem, se kterým se 5. června 2017 zasnoubila. Dvojice se vzala dne 8. prosince 2018. Dne 8. ledna 2020 požádala o rozvod.

Katherine Evelyn Anita „Katie“ Cassidy (* 25. listopadu 1986, Los Angeles, Kalifornie, Spojené státy americké) je americká herečka. Nejvíce se proslavila rolemi v seriálech "Arrow", "Melrose Place", "Super drbna" a "Lovci duchů" a ve filmech "Na lince je vrah" (2006), "Černé vánoce" (2006), "96 hodin" (2008), "Noční můra v Elm Street" (2010), "Monte Carlo" (2011) a "The Scribbler" (2014). Zlom v kariéře nastal s rolí Laurel Lance/Black Canary v seriálu stanice The CW "Arrow". Roli si zopakovala v seriálech "The Flash" a "Legends of Tomorrow".

Katherine Evelyn Anita Cassidy (born November 25, 1986) is an American-French actress and director. Following several minor television roles, she came to attention as a scream queen after starring in the horror films "When a Stranger Calls" (2006), as Kelli Presley in "Black Christmas" (2006) and as Ruby in the third season of the horror series "Supernatural" (2007–08). Following a supporting role in the action film "Taken" (2008), Cassidy played leading roles in the mystery horror series "Harper's Island" (2009) and the remake of the drama series "Melrose Place" (2009–10). She starred as Kris Fowles in the slasher film remake "A Nightmare on Elm Street" (2010) and had a recurring role as Juliet Sharp during the fourth season of the teen drama "Gossip Girl" (2010–12).  Cassidy had her breakthrough in 2012, after being cast as Laurel Lance / Black Canary, on The CW television series "Arrow". Cassidy has reprised her role in the Arrowverse series "The Flash" and "Legends of Tomorrow" as well as voicing the character in the animated web series "Vixen". Following her character's death in season 4 of "Arrow", Cassidy began playing Laurel Lance / Black Siren, an antagonistic version of the character from a parallel universe, originating on "The Flash" and continuing on to "Arrow".


Definice.

Pro objasnění definice vážně hry je nutné definovat pojem hra a videohra.  Hra je definovaná jako fyzická nebo mentální soutěž, která má daná pravidla a jejímž cílem je pobavit nebo zabavit hráče. Videohra je druhem zábavního softwaru vyžadující elektronické zařízení s displejem, většinou monitor či televizní obrazovku, hraná za účelem pobavení a snahy dopracovat se k cíli, k jehož dosažení hráči čelí výzvám a překážkám.  Perspektivy, které definují vážné hry nejsou jednotné. Některé uvádí, že vážná hra nutně musí zahrnovat prvek skutečné zábavy v kombinaci s praktičností. Jiné tvrdí, že složku vážnosti mají všechny videohry (tzn. žádné nejsou vytvořeny pouze za účelem zábavy), a tedy termín vážná hra může odkazovat na jakýkoli software vyvinutý herním průmyslem a za vážné hry může být považována také většina simulátorů. Podle dalších je vážná hra klasickou videohrou a tato kategorie je pouhým marketingovým nástrojem.  Nejčastěji je vážná hra definovaná jako "„hra, která není vytvořená čistě za účelem pobavit a zabavit“". Tato definice, kde je hlavním kritériem účel vývoje hry, však naráží na problém: kdo posoudí nebo zjistí účel, za kterým byla hra vytvořená? Ten, kdo rozhoduje o tom, zda je konkrétní hra vážná, nebo není, potřebuje znát skutečné záměry samotného vývojáře, což je nepraktické a jen zřídkakdy uskutečnitelné, a kategorizace pak nemusí být přesná.  Fedwa Laamarti, Mohamad Eid a Abdulmotaleb El Saddik ve své vědecké práci definují vážnou hru jako aplikaci složenou ze tří částí: zážitek (zkušenost), zábava a multimédia. Diagram na obrázku znázorňuje i spojitost se simulátory, sportovními a společenskými hrami a počítačovými hrami.

Historie.

Výuka hrou se začala šířit ve vzdělávacích kruzích na počátku 20. století, avšak za historii vážných her se považuje armádní prostředí, kde hry umožnily školení personálu bez rizika zranění nebo poškození majetku.  První známé užití pojmu vážná hra, která má významově blízko k současnému pojetí, je pravděpodobně v knize vědce Clarka Abta názvem "Vážné hry" ("Serious Games,"1970), v níž formálně popsal základy konceptu vážné hry. Abt pracoval během studené války v americké vědecké laboratoři a jedním z jeho cílů bylo používat hry pro trénování a vzdělávání. Vyvinul několik počítačových her, z nichž nejznámější je "T.E.M.P.E.R.", kterou využívali vojenští důstojníci pro rozbor konfliktů. Abt však vážnými hrami označuje i hry „nedigitální“, kupříkladu matematické, které žáci řeší ve škole.  Dalším příkladem hry explicitně označené jako vážná, je hra z knihy "Nová simulace Alexandrie: Vážná hra státní a místní politiky" ("The New Alexandria Simulation: A Serious Game of State and Local Politics", 1973) Donalda R. Jansiewicze. Kniha vysvětluje, jak lze pomocí hry vyučovat základy mechanismu politiky v U.S.A. Hra prošla několika novými vydáními a navzdory svému relativnímu stáří je stále využívaná k výuce i v současnosti.  V 60. a 70. letech ve školství nabývaly na popularitě převážně papírové edukativní hry, ale během 70. let se od tohoto stylu výuky začaly školy postupně odkloňovat s příchodem a šířením myšlenky z heslem "Zpět k základům" "(Back to basics)", která byla prosazovaná hlavně v USA. Hnutí žádalo změnu stylu vzdělávání poté, co studenti ve standardizovaných testech předvedli neuspokojivé výsledky. Chtělo proto zpřísnění osnov a návrat k dřívější výuce po stránce obsahu i metod, která byla založená na čtení, psaní a aritmetice.  V počátcích roku 2000 obliba různých druhů edukativních her narůstala; hlavně těch, které pro menší děti. Velká část těchto her nebyla počítačová, ale využívala modely jiných tradičních herních systémů (konzolových, stolních apod.). Jako příklad lze uvést LeapPad, jenž v roce 1999 představila společnost LeapFrog Enterprises. Jednalo se o učební pomůcku připomínající mluvící knihu, která dětem umožňovala učení se a hru s knihami zábavnou formou. Vzhledem k popularitě kapesní hry Game Boy firmy Nintendo, LeapFrog Enterprises následně představila kapesní herní systémy s edukativním obsahem. V roce 2000 se začaly šířit i vážné hry s cílem vzdělávat v oblasti udržitelného rozvoje (například hra "Learning Sustainable Development") a v roce 2006 hra "Climate Challenge."  Většina současných definic chápe vážnou hru ve spojitosti s videohrou. Toto pojetí je ovlivněno prací Sawyera a Rejeskieho „"Serious Games: Improving Public Policy through Game-based Learning and Simulation“" (2002), v níž autoři vyzívají k využívání technologií a znalostí z herního průmyslu k vylepšení simulací ve veřejných organizacích. Následně vznikla Iniciativa vážných her "(Serious Games Initiative)", asociace, která propagovala využití her k seriózním účelům.  Předchůdci vážných her a vážné hry se vyvíjely v různých odvětvích a za různými účely:

Demonstrace výzkumu.

V raných dobách počítačů byly hry vyvíjeny jako demonstrace pokroku ve vývoji algoritmů. V roce 1951 vyvinul Dietrich Prinz první šachový program, který byl schopný spočítat dva poslední tahy před koncem hry způsobem šach-mat. Christopher Strachey napsal ve stejném roce program pro dámu. Obě tyto hry byly součástí vývoje algoritmů umělé inteligence.

Trénink profesionálů.

V roce 1955 vznikla válečná hra "Hutspiel", která umožňovala dvěma hráčům válčit hypotetickou nukleární válku a trénovat tak strategii pro případ skutečného konfliktu. Z podobných důvodů vznikla v roce 1961 hra "T.E.M.P.E.R." simulující studenou válku. Série her nazvaná "American Management Association Games" z roku 1956 stavěla hráče do pozice vedoucího podniku s cílem vydělat co nejvíce peněz. Tyto hry nikdy nebyly určeny pro veřejnost.

Zábavní průmysl.

Na jedné z nejstarších domácích herních konzolí "Magnavox Odyssey", která byla v U.S.A. uvedená roku 1972, byly k dispozici zábávné sportovní hry (např. tenis) i vzdělávací hry (např. hádání států). Mezi další herní počiny patří "The Incredible Machine" (1992/3), kde bylo hráčovým cílem sestavit z přidělených součástek stroj schopný splnit zadaný úkol. Postupem hry musel hráč tvořit stále složitější stroje, což jej podporovalo ve zkoumání fyzikálních principů reálného světa. V roce 2002 byla armádou Spojených států amerických vydána hra America's Army, která byla vyvinuta za cílem náboru nových rekrutů. Jedním z hlavních cílů této hry je důraz na realističnost.

Vzdělávání a zdraví.

Hra "The Oregon Trail" (1971) dává hráče do role amerického poutníka s cílem usadit se v Oregonu. Hráč je během hry konfrontován s mnoha informacemi týkajícími se období osazování Ameriky. Cílem počítačové hry "Captain Novolin" (1992) je naučit děti trpící diabetem zvládat tuto nemoc. Hráč se stává diabetickým superhrdinou, který bojuje s nezdravým jídlem a přitom si musí hlídat hladinu cukru v krvi.

Umění, kultura a náboženství.

Hry se vzdělávací tematikou byly vyvinuty i s kulturními cíli. Hra "Versailles 1685" (1997) umisťuje hráče na francouzský královský dvůr za vlády Ludvíka XIV s cílem vypátrat, kdo se snaží Versailles zničit. Za tímto účelem se hráč může procházet po paláci, zkoumat obrazy a mluvit s historickými osobnostmi. Na podobném principu vznikla celá řada podobných her: "Egypt 1156 BC Tomb of the Pharaoh" (1997), "China the Forbidden City" (1998) nebo "Rome: Caesar’s Will" (2000).  Využití počítačových her se nevyhnulo ani náboženství. Hra "Captain Bible in the dome of Darkness" (1994) se snaží vzdělávat hráče ve křesťanské víře.

Reklama.

Originální přístup ke vzdělávání svých zaměstnanců zvolila například firma Coca-Cola, která nechala předělat hru Space Invaders (1978) na hru "Pepsi Invaders" (1983). Vedení si od této hry slibovalo zvýšení motivace a soutěživosti jejích prodejců.

Učení hrou.

Hry nám umožňují učit se napodobováním ostatních a testovat naše fyzické i intelektuální schopnosti do bodu, kdy jsme schopni je využívat efektivně a bez námahy. Obdobně mohou sloužit k rozvíjení sociálních interakcí. Učení se hrou je zároveň lépe zapamatovatelné. Již v antice, při vytváření základů metodologie výuky, si lidé všimli, že abstraktní informace se v paměti uchovávají lépe a déle, pokud jsou spojeny s nějakým vizuálním podnětem nebo emočním zážitkem. Toto propojení je často používáno jako doplněk tradičního způsobu vzdělávání založeného na předávání informací mluveným jazykem. Příkladem takto doplněné výuky mohou být školní výlety nebo praktika. Díky rozvoji počítačů je v současnosti výrazně levnější a schůdnější uplatnit tento přístup i ve třídách nebo pro širší skupinu předmětů.  Cílem vážných her je efektivní předávání znalostí formou, která je bližší hraní než klasickému učení. Využití počítačově generovaného trojrozměrného prostředí umožňuje „prožít"“" a vyzkoušet si situace z reálného světa v prostředí bez rizik, obdobně jako u dětských her. Skrze hraní si na role, vytváření scénářů a e-mentoringu je možné ve virtuálním světě trénovat dovednosti přímo využitelné ve skutečném světě. Pro usnadnění přenosu znalostí mezi těmito světy je vhodné, aby se ten virtuální co nejvíce podobal reálnému. Učení ve virtuální světě taktéž umožňuje testování pomocí zvyšující se obtížnosti úkolů a plynulou akumulaci a zlepšování dovedností.

Principy vážných her.

Cílem vážných her je skloubit několik aspektů z her i vzdělávání. Jako klíčový herní aspekt se jeví způsob vyprávění příběhu hry, zatímco z pedagogického hlediska se jeví jako důležitý návrh zpětné vazby pro hráče. Skloubení výuky a her by zejména mělo podporovat simulaci a emulaci reálných jevů, začleňování do společnosti, opakování látky. Pro tvorbu těchto her je třeba uvážit, "co" se snaží hra "naučit" (koncepce, myšlenky, dovednosti, procesy...), "jak" chce "učit" (skrze demonstraci, výklad, prozkoumávání, ...) a "jak" pomocí hry "studovat" (dle instrukcí, zkoušením, spoluprací...).

Pedagogický pohled.

Pro návrh vážných her, stejně jako tradičních způsobů vzdělávání, je třeba uvážit několik aspektů: role učení (zejména roli učitele), teorie a metody učení (experimentální učení, učení založené na dotazech, učení založené na objevování) a modely pro využití znalostí (příklady v hodinách, domácí úkoly). Učením se pomocí vážných her, na rozdíl od tradičního učení, nejsme limitovaní prostorem třídy, jejím vybavením a dobou, jež můžeme v dané třídě trávit. Jinými slovy nejsme limitování fyzickými a ekonomickými aspekty reálného světa. Důležitý je i ekonomický faktor, protože vážné hry umožňují virtuálně navštívit například antický Řím, přičemž vytvoření jeho reálné repliky by bylo neúnosně nákladné.  "Four Dimensional Framework", což je rámec, který prosazuje učení pomocí virtuálních her, které kromě obrazu kombinují i text, hlas a pocit přítomnosti, a pomáhá učitelům vybrat vhodnou hru pro jimi požadovaný účel. Tento rámec vychází ze 4 základních principů: kontext, vlastnosti studenta, pedagogický přístup a reprezentace. Obhajuje asociativní, kognitivní a situační přístup k výuce skrze zaměření se na výstupy učení a učební aktivity. První dimenze, kontext, je klíčový pro efektivní využití hry. Zabývá se faktory, jako kde se bude hra používat nebo jakou technickou podporu vyžaduje. Druhá dimenze, vlastnosti studenta, určuje vhodnost hry na základě věku, studijního ročníku, demografii, počítačové gramotnosti a předchozích studijních zkušenostech. Třetí dimenze, pedagogický přístup, poskytuje metody a teorii pro návrh vzdělávacího zážitku a dává je do souvislosti s praktickými aplikacemi. Čtvrtá dimenze, reprezentace, popisuje rozhraní mezi studentem a hrou. Pod tuto dimenzi spadá věrnost hry vůči reálnému světu, úroveň ponoření se do virtuálního světa a interaktivnost. Zvážení těchto dimenzí umožňuje rychle vyloučit hry, které nesplňují učitelovy potřeby pro výuku.

Herní pohled.

Jedním z nejdůležitějších aspektů dobrých her je schopnost ponoření hráče do prostředí hry, což je možné například pomocí zlepšování vizuální a zvukové kvality her. Tento aspekt lze zlepšovat až do bodu, kdy hra bude nerozlišitelná od reality. Technologicky zatím nejsme schopni takové úrovně ponoření dosáhnout. V poslední době byly ovšem dosaženy značné pokroky, např. s pomocí zařízení Oculus Rift. Do jaké míry ponoření napomáhá učení, je zatím neprobádanou otázkou.

Příběh.

Dalším důležitým aspektem vážných her je příběh a způsob vypravování. Příběh umožňuje hráčům přiřadit smysl jejich herním zážitkům a poskytuje kognitivní rámec pro řešení problémů. Typickými způsoby vedení příběhu ve hrách jsou zápletka a quest, které nutí herní postavu pokračovat v cestě. Zatímco "quest" poskytuje strukturu pro celé trvání hry, zápletka se používá na vtažení hráče do příběhu pouze v klíčových místech hry.  Christopher Vogler identifikoval následujících dvanáct fází tzv. monomýtu "(Hero's Journey)", které se staly běžným schématem pro příběhy i pro tvorbu her. Fáze, kterými hrdina příběhu (hráč), proochází, jsou následující:  Quest je užitečnou strukturou při návrhu výukových her, protože se jedná o přirozenou formu vedení příběhu.  Zápletky tvoří kostru příběhu pomocí odhalování nezodpovězených otázek hráči, jež je nucen je zodpovídat. Cílem zápletek je vzbudit hráčovu zvědavost a vytvořit poutavé hádanky. Zápletky umožňují hráče vrhnout do děje, bez přílišného vysvětlování. Mohou tedy hrát důležitou roli ve vedení příběhu.

Postavy.

Cílem herních charakterů ve vážných hrách je především vzdělávat hráče. Slouží proto jako „pedagogický agent“, který může navíc motivovat nebo inspirovat hráče k dalšímu vzdělání. Vzhledem k hernímu prostředí mají ovšem charaktery i herní prvky jako vedení příběhu nebo zrazení hráči. Herní charaktery podle Voglera spadají do sedmi archetypů na základě Jungova archetypálního vzoru kolektivního nevědomí:  Herní postavy mohou být založeny na několika archetypech a dokonce je měnit v rámci příběhu. Kromě archetypu je postava dána i svou vizuální stránkou, způsobem pohybu a řeči.

Prostředí.

Návrh prostředí, vychází z teorie architektury. Jeho cílem je ohraničit prostor hráče a poskytnout prostor pro objevování, do kterého se hráč může ponořit. Tento prostor má fyzické, časové, atmosférní, emoční a etické dimenze. Toto prostředí musí být pro hráče nejen příjemné, ale zároveň musí podporovat vzdělávací složku. Musí být rovněž snadno navigovatelné, k čemuž se používají orientační body (význačná místa), cedule a rozcestníky, ohraničení nebo rozhraní (např. dveře nebo teleport). Dalším prvkem prostředí jsou cesty, které také usnadňují navigaci.

Interakce.

Hry jsou většinou orientované na cíl, jehož hráč musí dosáhnout. Při postupu k němu je většinou omezen pravidly interakce s prostředím a vítěznými a proherními podmínkami. Použití konkrétních pravidel záleží na typu hry (akce, simulace, hra na role, strategie, arkáda...). Mezi tyto pravidla či hráčovy činnosti se nejčastěji řadí:  Dalším častým prvkem interakce, zejména v adventurách, jsou hádanky. Mezi nejčastější typy těchto hádanek spadají:

Shrnutí.

Pro vytvoření vzdělávací vážné hry je potřeba sladit výše uvedené dílčí body se zájmy hráče a plynule je napojit na vzdělávací cíle hry.

Odborný pohled.

Vzdělávací hry potřebují kromě pedagogické a herní stránky obsáhnout i stránkou odbornou, která popisuje obsah, jemuž se hráč učí. Rozsah předávaných informací je závislý od toho, jaké znalosti jsou požadovány, aby byly hráči předány, a očekávanými počátečními znalostmi hráče a jeho schopností se učit. Je navíc potřeba zajistit, aby tato stránka nenarušovala herní prvky, ale naopak je podporovala. Je tedy vhodné, aby hráč nabývané znalosti přímo používal pro postup v herním prostředí, ne na ně pouze narážel při svém průchodu hrou. Vážné hry nejsou omezené na jednu konkrétní oblast lidského poznání, ale mohou být aplikované libovolně. Výčet typických oblastí uplatnění vážných her je podobný jako u simulace. Poměrně časté jsou ovšem i hry zaměřené na školení pro netypické pozice vyžadované konkrétními firmami (např. Siemens Wind Power ).

Vážná hra ("ang. Serious Game") je hra, která není vytvořená za čistě zábavním účelem, nýbrž za účelem edukativním, tréninkovým nebo investigativním. Nachází tak využití v mnoha oborech, jako například ve školství, zdravotnictví, politice, komunikaci, obraně apod. Označení „vážná“ poukazuje na obsah hry, který může sloužit jako výukový materiál, ačkoli některé zdroje uvádí, že označuje hru s vážnou tematikou a spojení slov vážná hra je oxymorón.  Vážné hry sdílí principy simulací (letových, zdravotnických a jiných simulátorů), na rozdíl od nich kromě výuky hrají roli i složky zábavnosti a soutěže.  Hru v tomto pojetí lze využít i pro přehrávání chování nebo výuku taktik bez rizika následků ve skutečném světě. Hlavní rozvoj vážných her je spojen s vývojem technologií a počítačů, které umožňují jednoduše skloubit výukovou a herní složku.  Současná nejčastější definice vážné hry se přisuzuje Benu Sawyerovi a Davidu Rejeskimu, nicméně tento pojem byl znám a užíván v podobném významu ještě před tím, než ho Sawyer a Rejeski definovali ve své práci v roce 2002. Za vážné hry se dají považovat i hry deskové nebo hrané na papír, avšak v současnosti je pojem téměř výlučně chápán ve spojitosti s výpočetní technikou a interaktivními digitálními hrami.

A serious game or applied game is a game designed for a primary purpose other than pure entertainment. The "serious" adjective is generally prepended to refer to video games used by industries like defense, education, scientific exploration, health care, emergency management, city planning, engineering, and politics. Serious games are a subgenre of serious storytelling, where storytelling is applied "outside the context of entertainment, where the narration progresses as a sequence of patterns impressive in quality ... and is part of a thoughtful progress". The idea shares aspects with simulation generally, including flight simulation and medical simulation, but explicitly emphasizes the added pedagogical value of fun and competition.


Život.

Narodila se 27. března 1921 v Paříži, Antoinette a Raymondu Berrovi, kteří oba byli ze starého francouzského židovského rodu. Měla čtyři sourozence, tři sestry a jednoho bratra. Studovala na universitě v Sorbonně ruskou a anglickou literaturu. Po studiích složila zkoušky s výborným prospěchem. Pozornost upoutala hlavně diplomovou prací o "„Pojetí římských dějin v Shakespearovi“", za kterou dostala velký počet bodů. Dále chtěla absolvovat konkurz na doktorandské studium, ale protižidovské zákony okupované Francie jí to zakazovaly.  Od roku 1941 pracovala v podzemní organizaci Entraide temporaire, založené Denisou a Fredem Milhaudovými, která se starala o lepší osud židovských dětí. Tato organizace pomohla zachránit 500 dětí z celkového počtu 11 000 deportovaných. Za druhé světové války si na začátku roku 1942 v Paříži začala psát deník. Studovala obor anglického jazyka a literatury, jejíž znalost se do jejího stěžejního díla promítlo. Její rodina byla jedna z osmi židovských rodin v Paříži, na které se vztahovala uzákoněná výjimka, že Židé, kteří se výjimečně zasloužili o francouzský stát, nebudou postihováni stejně jako další Židé. Přesto byli odvezeni do koncentračních táborů a téměř všichni tam zahynuli. Její otec byl nejdřív zatčen za úplnou maličkost, měl špatně připnutou židovskou hvězdu. Jeho známý za něj složil kauci, takže byl propuštěn, ale mohl pracovat jen u sebe v kanceláři, bez styku s veřejností. Během let 1943 a 1944 musela s rodiči stále častěji opouštět domov a přespávat u známých. 7. března se ale Berrovi rozhodli vrátit na noc domů a to se jim stalo osudné. Druhý den jsou zatčeni a deportováni do Drancy. V den svých 23. narozenin odjela se svými rodiči do koncentračního tábora Osvětim. Její otec i matka tam zemřeli již v roce 1944, jediná přežila víc než rok. Po dlouhém pochodu byla přesunuta do Bergen-Belsenu, kde počátkem dubna 1945, pár dní před osvobozením tábora Angličany, zemřela na tyfus. V tomto koncentračním táboře zemřela z rodiny jediná, další členi její rodiny zahynuli v Osvětimi. Stejně jako ona zemřela v Belgen-Belsenu i další známá židovská dívka, Anne Franková.

Deník Héléne Berrové.

Svůj deník si začala psát 7. dubna 1942. 27. listopadu psaní přerušila a pokračovala až 25. srpna 1943. Původně ho neplánovala publikovat, psala ho pouze pro sebe. Sama se k tomu ve svém deníku vyjádřila takto: ""Psát tak, jak cítím, to jest naprosto upřímně, nikdy s myšlenkou, že to bude někdo číst, což by mohlo vést ke zkreslování vlastního postoje.""  Prvních padesát stránek deníku je psáno klidně, jako by se nic nedělo. Obsahují popisy krajiny, krásy světa, literaturu. Až od podzimu 1943 a od doby, kdy musela nosit žlutou hvězdu, je z jejího deníku cítit předzvěst smrti a beznaděj. "„Héléne Berrová věděla, že žije v nejhlubší hlubině neštěstí a barbarství. Jak to ale povědět těm hodným a lhostejným lidem, které potkávala? Nemožné, proto psala deník.“" (citace Patricka Modianiho)  Stále více se Paříží šířily zprávy o deportacích, koncentračních táborech a pronásledování. I přes všechny okolnosti pokračovala ve své činnosti pro podzemní organizaci a byla ochotná pomáhat až do poslední chvíle. Svůj deník svěřila věrné rodinné služebné Andree Bardiauové, aby ho v případě, že by ji samotnou zatkli, předala jejímu snoubenci Jeanu Morawieckému. Její Deník se stal literární událostí a je do dnes považován za nejvýznamnější svědectví o holocaustu v Paříži.

Héléne Berrová (27. března 1921, Paříž, Francie – duben 1945, Bergen-Belsen, Německo) byla francouzská spisovatelka, žena židovské víry, který dokumentovala život v době nacistické okupace Francie v deníku "Le Journal d'Hélène Berr". Ve Francii je považována za "francouzskou Anne Frankovou".

Hélène Berr (27 March 1921 – April 1945) was a French woman of Jewish ancestry and faith, who documented her life in a diary during the time of Nazi occupation of France. In France she is considered to be a "French Anne Frank".


Dějiny.

Leopoldina.

Nejstarší zmínka o univerzitě ve Vratislavi se nachází v zakládací listině školy "Generale litterarum Gymnasium" podepsané českým a uherským králem Vladislavem Jagellonským 20. února 1505. Novou akademickou instituci ve městě však papež Julius II. z politických důvodů zamítl. Svou roli mohly také sehrát četné spory a nevraživost ze strany krakovské Jagellonské univerzity. První úspěšná zakládací listina, známá jako "Aurea bulla fundationis Universitatis", byla podepsána až o dvě století později – 1. října 1702 císařem Leopoldem I.  Předcházející zařízení, která existovala do roku 1638, byla přeměněna na jezuitskou školu a nakonec, za podpory Jezuitů a slezského druhého tajemníka Johana Adriana von Plencken, byla císařem roku 1702 přetvořena na filozofickou a katolicko-teologickou univerzitu s názvem "Leopoldina". Škola byla otevřena 15. listopadu 1702 a Johann Adrian von Plencken se stal jejím prvním kancléřem. Jako katolická instituce sloužila univerzita v protestantské Vratislavi jako nástroj slezské protireformace. Po přičlenění Slezska k Prusku v roce 1742, ztratila svůj ideologický ráz, ale nadále zůstala náboženskou institucí pro vzdělávání pruského katolického duchovenstva.

Slezská univerzita Fridricha Viléma.

Po porážce Pruska Napoleonovými vojsky a následné reorganizaci pruského státu došlo 3. srpna 1811 ke sloučení akademie s protestantskou Evropskou univerzitou Viadrina, která dříve sídlila ve Frankfurtu nad Odrou. Sloučená škola dostala jméno "Slezská univerzita Fridricha Viléma ve Vratislavi" ( "Schlesische Friedrich-Wilhelms-Universität zu Breslau") a skládala se z celkem pěti fakult – filozofické, lékařské, právnické, protestantské teologické a katolické teologické. S univerzitou byly propojeny tři teologické semináře dále pak filologický, dějepisný, matematicko-fyzikální, státoprávní a vědecký seminář a semináře pro germánskou, románskou a anglickou filologii. Roku 1842 byla na univerzitě založena katedra slovanských studií. Škola v té době měla dvanáct různých vědeckých institutů, šest klinických center a tři sbírky. Roku 1811 byl do univerzity začleněn zemědělský institut s deseti učiteli a čtyřiačtyřiceti studenty. Jeho součástí byl také veterinární a technologický ústav. V roce 1884 navštěvovalo univerzitu 1 481 studentů.  Roku 1885 bylo součástí univerzitní knihovny celkem více než 400 000 svazků. Mezi nimi bylo 2 400 prvotisků a 2 840 rukopisů. Díla pocházela z knihoven bývalých univerzit ve Frankfurtu a Vratislavi a ze zrušených klášterů, ale také z orientálních sbírek "Bibliotheca Habichtiana" a akademického "Leseinstitutu".  Vratislavská univerzita navíc vlastnila observatoř, pětihektarovou botanickou a od roku 1862 zoologickou zahradu, botanické a historické muzeum. Dále byly její součástí četné biologické, chemické a fyzikální sbírky, chemická laboratoř, mineralogický a anatomický institut, klinické laboratoře, galerie zejména děl německých autorů (hlavně z kostelů a klášterů) nebo muzeum slezských starožitností. Ke konci 19. století vyučovaly na Vratislavské univerzitě některé významné osobnosti své doby – mimo jiné matematik Johann Peter Gustav Lejeune Dirichlet, jeden ze zakladatelů bakteriologie, Ferdinand Julius Cohn nebo fyzik Gustav Kirchhoff. Podle profesora historie Henryka Barycze tvořila v akademickém roce 1813/14 většinu studentstva polská mládež. Všichni studenti – polští, němečtí i židovští – si zakládali vlastní bratrstva. Za příklady polských bratrstev si můžeme vzít spolky "Polonia" a "Concordia". Jednou z organizací polských studentů byla i větev tělovýchovné jednoty Sokol. Židovští studenti založili bratrstva "Viadrina" (1886) a "Unie studentů" (1889). Jeden z nejstarších studentských spolků v Německu byla "Teutonia", založená roku 1817. Bylo to pouhé dva roky po vzniku vůbec prvního studentského spolku v Německu ("Urburschenschaft" na Jenské univerzitě). Všechna polská bratrstva byla na přelomu 19. a 20. století rozpuštěna profesorem Felixem Dahnem. V roce 1913 pak pruské vedení prosadilo četná nařízení, která omezila počet židovských studentů z neněmecky mluvící východní Evropy (takzvaných "Ostjuden"), kteří mohli studovat v Německu, na 900. Na Vratislavské univerzitě jich mohlo zůstat 100. Po příklonu Německa k nacismu byla touto ideologií nakažena i Vratislavská univerzita. NSDAP používala fyzické násilí proti polským studentům za to, že mluvili polsky, v roce 1939 byli všichni polští studenti ze školy vyloučeni. Ve stejném roce pracoval Walter Kuhn (specialista na "Ostforschung") se skupinou německých vyučujících na vědecké tezi, která by historicky ospravedlňovala „plán na masovou deportaci do východních území“. Během druhé světové války pak byly vypracovány jiné projekty na vytváření důkazů pro ospravedlnění anexe polských území Německem nebo představení Krakova a Lublinu jako německých měst.

Vratislavská univerzita.

Po obléhání Vratislavi bylo město v roce 1945 obsazeno Rudou armádou. Většina německých obyvatel následně Vratislav opustila nebo byla vyhnána a město se stalo součástí Polské republiky. Po poválečném určení polských hranic byla celá lvovská Univerzita Jana Kazimierze (včetně knihovny, Ossolinea, všech zaměstnanců a jejich majetku) přesunuta z oblasti Kres do Vratislavi. Celý tento přesun byl nutný proto, že se Lvov stal součástí Ukrajiny. Mnoho univerzitních budov však bylo poškozeno. Část univerzitní knihovny byla spálena Rudou armádou 10. května 1945, tedy čtyři dny poté, co se němečtí obránci města vzdali.  Koncem května 1945 přijeli do Vratislavi polští akademici, převzali správu nad budovami a začali s jejich obnovou. Uvádí se, že došlo ke zničení až 70 % univerzitních budov. Došlo k urychlenému opravení některých menších budov a byl sestaven sbor učitelů, kteří většinou přišli z předválečné Univerzity Jana Kazimierze a Univerzity Štěpána Báthoryho ve Vilniusu.  Rozhodnutím Státní národní rady ze dne 24. srpna 1945 byla Vratislavská univerzita znovuzaložena jako státní škola. První přednášku vedl 15. září 1945 mikrobiolog a sérolog Ludwik Hirszfeld. Od roku 1952 do roku 1989 nesla univerzita jméno polského prezidenta Bolesława Bieruta.  V roce 2002 oslavila Vratislavská univerzita tři sta let od svého založení.

Vratislavská univerzita ( '; '; '; ') je veřejná univerzita, která se nachází v polské Vratislavi. Byla založena v roce 1702 a je jednou z nejstarších vysokých škol ve střední Evropě. Po celou svou historii až do konce druhé světové války a následujících územních změnách v tehdejším Polsku, byla jedním z hlavních vzdělávacích center v německy mluvící části Evropy. V poválečném období pomáhali akademici z okolních univerzit – obzvláště pak z Univerzity Jana Kazimierze ve Lvově – při obnově univerzitních budov a znovuzavedení výuky na Vratislavské univerzitě. První dny vyučování tehdy dokonce probíhaly v učebnách s rozbitými okny.  V současné době jde o největší univerzitu v Dolním Slezsku. Od roku 1945 ji absolvovalo více než 100 000 studentů včetně asi 1 900 výzkumných pracovníků. Někteří získali významná ocenění za rozvoj vědy a školství.

The University of Wrocław (UWr; ; ; ) is a public research university located in Wrocław, Poland. The University of Wrocław was founded in 1945, replacing the previous German University of Breslau. Following the territorial changes of Poland's borders, academics primarily from the Jan Kazimierz University of Lwów (now Lviv, Ukraine) restored the university building heavily damaged and split as a result of the Battle of Breslau (1945). Nowadays it is one of the most prominent educational institutions in the region.  The University is currently the largest in Lower Silesian Voivodeship with over 100,000 graduates since 1945 including some 1,900 researchers among whom many received the highest awards for their contribution to the development of scientific scholarship. The University of Wrocław is renowned for its relatively high quality of teaching, placing 44th on the QS University Rankings: EECA 2016, and is located in the same campus as the former University of Breslau, which produced 9 Nobel Prize winners.


Vývoj.

Ministerstvo letectví RLM (německy Reichsluftfahrtministerium) v roce 1944 vyzvalo k vývoji zbraně pro účinný boj s bombardéry. Na rozdíl od obvyklé praxe, raketový vývoj prováděn pouze s RLM, obdržely v září 1944, továrny v Lübecku a Curt Heber Maschinenfabrik (HEMAF) v Osterode smlouvu na vývoj rakety, která by mohla být dokončena na jaře roku 1945.

Části.

Raketa se skládala ze tří částí: hlavice, motoru a skládacího ocasu. Hlavní část hlavice tvořil zapalovač AzRz 2, trinitrotoluen, RDX a hliníkový prášek. Raketový motor se skládal z komory 375 mm dlouhé s 45 mm vnitřním průměrem a přivařenou 13mm tryskou do spalovací komory. Obsahovala 875g základní hnací látky ve formě prášku na bázi Diglykoldinitratu ve formě práškových tyčí. Po 0,8 sekundy čase spalování (asi 200 m dráhy letu) dosáhla R4/M nejvyšší rychlosti 550 m/s (2000 km/h)

Aplikace a účinek.

R4/M byly připojeny pod křídly buď na kolejnicích nebo na síti trubek, tzv. Honeycomb. Pod každým křídlem Me.262 bylo nasazeno obvykle dvanáct-třináct raket, ale nasazovaly se i po šesti nebo 24. Spuštění raket bylo prováděno jako salva; rakety byly vypalovány po 7 milisekundovém časovém intervalu ve skupinách po třech. Bylo nastaveno zpoždění 5 sekund pro případ, že by raketa minula cíl. Účinek R4/M rakety byl vždy založen na působení tlakového účinku proudu vzduchu z přímého zásahu.  Při útoku s R4/M, se stíhačky Me.262 přiblížily k formaci nepřátelských bombardérů zezadu. Tento způsob útoku byl na rozdílný od časných taktiky Bf. 109 a Fw-190, kdy na nepřátelské bombardéry zaútočily čelně do méně chráněných předních řad nepřítele.  Vzhledem k vysoké počáteční rychlosti rakety (+ rychlost letadla) a poměrně velkému rozptylu byla střelba velice obtížná a to zejména proto, že vzhledem k úzké formaci letadel nebyly možné žádné úhybné manévry bez kolize s jiným letadlem. Samotná raketa byla nejvíce zničující pro letadla. Zásah do trupu bombardéru by vytvořil díru, kterou by působící tlaky roztrhaly. Když raketa dopadla na křídlech, tak buď odpálila palivové nádrže nebo poškodila nosnou konstrukci natolik, že (vzhledem k vysoké cestovní rychlosti letadla) zlomila celé křídlo. To platilo i pro extrémně robustní konstrukci B-17 Flying Fortress.

Výroba.

Výroba byla prováděna na počátku roku 1945 v Osterode am Harz, kteří požádali Koncentrační tábor Mittelbau-Dora o část pracovních sil. Ještě jednu zakázku na výrobu raket obdržela v dubnu 1945 DWM v Lübecku na 25.000 raket R4/M.

Testování a nasazení.

Testování první R4/M v únoru 1945 probíhalo v témže měsíci zřízené Jagdverbang 44 pod vedením Adolfa Gallanda. Během měsíce, byla ai 60 Me.262 vybaveno R4/M. Kromě Me.262 byly vybaveny těmito raketami také letouny Me 163 a konvenční Fw 190. Další stíhač který měl užívat tyto rakety byl Bachem Ba 349 Natter, který byl na přídi vybaven systémem Honeycomb, který obsahuje 28 tub pro R4/M.  Ačkoli u Me.262 a Me.163 byly obavy s aerodynamikou, tak se ukázalo, že připevnění 24 R4/M na povrch nemá na letové vlastnosti těchto dvou modelů větší vliv. Testovací pilot Fritz Wendel vypověděl, že Me.262 létal o pět km pomaleji a neměl žádné stížnosti. Také první let na Me 163 s R4/M s pilotem Adolfem Niemeyerem šel hladce.  Dne 18. března 1945 byl nová raketa poprvé použita k protiútoku proti 1221 bombardérům s 632 stíhačům jako doprovod k náletu na Berlín. Šest Me.262 z JG 7 vypustili 144 R4/M na bombardéry. Spojenci ztratili 25 bombardérů a dva Me.262 byly ztraceny, pilot zahynul. Anglicky psané prameny dávají různé údaje například 37 Me.262 sestřelilo celkem dvanáct bombardérů a stíhaček, zatímco ztratili 3 Me.262. V německých zdrojích je úspěch R4/M "vynikající". V krátké době používání bylo zničeno s pomocí R4/M téměř 500 spojeneckých letadel. Celkem 20 000 raket bylo uvedeno do provozu. R4/M je nejúčinnější zbraní německých stíhacích pilotů v posledních měsících války. Čísla mluví pro obě strany účinnosti bojového letounu v kombinaci s raketovou výzbrojí. Avšak zpomalení rychlosti postupu spojenců bylo tak nízké, že použití R4/M nemělo významný vliv na obrovskou početní převahu. Účinný postup útoku na bombardéry (útok s salvami neřízených raket) převzalo americké letectvo po druhé světové válce, kdy se vybavovaly raketami například letouny F-86D Sabre , F-94 Starfire , F-89 Scorpion a F-102 Delta Dagger.

Odvozené typy raket.

Proti obrněným pozemním cílům se používaly Panzer Blitz II a III Panzerblitz vyvinuté z R4/M. V Panzerblitz II hlavici byl velký dutý náboj ráže 130 mm a mohl proniknout 180 mm pancéřové oceli. Vzhledem k tomu, že Panzerblitz II díky velké hlavici dosahoval jen rychlosti 370 m/s, byl vyvinut Panzerblitz III, který měl na sobě upravený dutý náboj 75mm HL.Gr.43 as. Panzerblitz III dosahoval rychlosti letu 570 m/s, a probil 160 mm pancéřové oceli v úhlu 90 °.

R4/M (Rakete 4 kg Minenkopf), nazvaná Orkan, byla během druhé světové války první Německem vyráběná raketa vzduch-vzduch (vyráběna i protitanková verze), která může být skutečně považována za funkční a účinou.  V době jejího užívání jimi byly vybaveny především stíhací letouny Me.262 a Focke-Wulf Fw 190. Raketa byla reakcí na stále větší robustní konstrukci odolných letounů B-17 a B-24 proti, kterým v boji vykazovaly standardní 13mm a 15mm kulomety (MG 131 a MG 151), 20mm kanóny (MG FF a MG 151/20) a 30mm kanóny (MK 103 a MK 108) stále menší a menší úspěchy.

The R4M () rocket, nicknamed the "Hurricane" () due to its distinctive smoke trail when fired, was an anti-aircraft rocket. It was developed by the German Luftwaffe during World War II.


Životopis.

Narodil se jako syn letničního pastora. Základní a střední školu vystudoval v Bukavu a poté pokračoval na tamějším protestantském institutu Bwindi, který zakončil v roce 1974 s diplomem v biochemii. Dva roky studoval na polytechnické fakultě University v Kinshase, ale posléze se rozhodl věnovat lékařství, které vystudoval na lékařské fakultě Burundské university (1983). Svoji praxi zahájil v nemocnici ve městě Lemera, ležícím na jih od Bukavu.  V roce 1984 dostal nabídku z University v Angers k získání specializace v gynekologii. Přes dobře placené místo ve Francii se v roce 1989 rozhodl vrátit do své vlasti, aby pracoval v nemocnici v Lemeře, kde získal místo ředitele.  Během první války v Kongu (1996) byla nemocnice zničena, mnozí nemocní a zaměstnanci byli zabiti. Doktor Mukwege se zachránil jen shodou okolností a uprchl do Nairobi, Přesto se rozhodl znovu vrátit domů a s pomocí švédské charitativní organizace "Pingstmissionens Utvecklingssamarbete" založil nemocnici Panzi. Na zdejší patologii se věnoval studiu úmyslného poškození ženských genitálií, které vzniklo převážně jako důsledek hromadného znásilňování a bylo využíváno jako jeden z prostředků vedení války. Aby mohl čelit důsledkům těchto zločinů, dobrovolně se specializoval na péči o hromadně znásilněné ženy. Tato péče má široký záběr, zahrnuje fyzickou a psychickou léčbu a řeší rovněž otázky ekonomické a právní. Z lékařského hlediska je doktor Mukwege uznáván jako velký odborník na léčbu píštělí.  25. října 2012 se doktor Mukwege stal obětí zločinu, když byl jeho dům ve středu města přepaden, správce zastřelen, doktor Mukwege spoután a jeho auto zapáleno. Pomohli mu místní lidé, doktor Mukwege poté vyhledal azyl v Belgii, kde strávil několik měsíců, a nakonec se vrátil zpět.

Denis Mukengere Mukwege (* 1. března 1955, Bukavu) je konžský gynekolog a bojovník za lidská práva. V roce 2018 obdržel Nobelovu cenu za mír.

Denis Mukwege (; born 1 March 1955) is a Congolese gynecologist and Pentecostal pastor. He founded and works in Panzi Hospital in Bukavu, where he specializes in the treatment of women who have been raped by armed rebels.  In 2018, Mukwege and Iraqi Yazidi human rights activist Nadia Murad were jointly awarded the Nobel Peace Prize for "their efforts to end the use of sexual violence as a weapon of war and armed conflict".  Mukwege has treated thousands of women who were victims of rape since the Second Congo War, some of them more than once, performing up to ten operations a day during his 17-hour working days. According to "The Globe and Mail", Mukwege is "likely the world's leading expert on repairing injuries of rape". In 2013, he was awarded the Right Livelihood Award for "his courageous work healing women survivors of war-time sexual violence and speaking up about its root causes."


Život.

Jacques Lipchitz, narozen jako Chaim Jacob Lipschitz, byl synem židovského stavitele v Grodenské gubernii (na hranici s Vilenskou gubernií, na území dnes patřící Litvě). Pod vlivem otce nejprve začal studovat ve Vilniusu stavební inženýrství, ale roku 1909 odešel do Paříže a s podporou své matky se zapsal ke studiu na École des Beaux-Arts, Colarossiho akademii a Julianově akademii. V Louvru studoval zejména sochy archaického Řecka, Egypta a románského období a rané gotiky.  V Paříži se seznámil s komunitou umělců žijící na Montmartru a Montparnassu. Lipchitz již roku 1912 vystavoval na Salonu Société Nationale des Beaux-Arts a na Podzimním salonu a po roce 1913, kdy ho mexický malíř Diego Rivera seznámil s Pablem Picassem, je ovlivněn kubismem. Roku 1920 měl první autorskou výstavu v Galerie L’Effort Moderne Léonce Rosenberga a roku 1922 vytvořil pět basreliéfů v Merionu v Pennsylvanii na objednávku Barnesovy nadace. Smlouvu s Rosenbergem Lipchitz zrušil, aby se mohl věnovat svobodné tvorbě, ale brzy se ocitl ve finančních problémech.  V letech 1924-25 se Lipchitz stal francouzským občanem, oženil se s Berthe Kirosser a přestěhoval se do Boulogne-sur-Seine. V roce 1935 měl první velkou výstavu v New Yorku.  Po okupaci Francie za druhé světové války uprchl s pomocí amerického novináře Variana Frye přes Marseille do Spojených států. Zde se usadil v Hastings-on-Hudson v New Yorku. Roku 1949 vystavoval na 3. mezinárodní výstavě sochařství v Philadelphia Museum of Art a jeho retrospektivní výstava v Museum of Modern Art v New Yorku roku 1954 putovala do Walker Art Center v Minneapolis a Cleveland Museum of Art. V letech 1959 a 1964 vystavoval na Documenta v Kasselu.  Od roku 1963 se pravidelně vracel do Evropy a pracoval v Pietrasanta v Toskánsku, kde se spřátelil se sochařem Fiore de Henriquezem. Roku 1972 vyšla při příležitosti Lipchitzovy výstavy v Metropolitním muzeu v New Yorku jeho autobiografie.  Jacques Lipchitz zemřel roku 1973 na dovolené na Capri a je pohřben v Jeruzalémě.

Dílo.

Roku 1913 vytvořil Lipchitz sochu "Hadí žena a tanečník" (La femme au serpent et la danseuse), která je kombinací abstraktních prvků a kde dominuje kužel. V soše "Tanečnice" (La danseuse) se namísto zakřivení protínají plochy v pravých úhlech a pevném geometrickém řádu. Těmito dvěma sochami se zařadil mezi přední kubistické sochaře jako byli Alexander Archipenko, Juan Gris a Henri Laurens.  Lipchitzova socha "Muž s kytarou" (Homme à la guitare) z roku 1915 je zcela abstraktní dílo, které ve své době způsobilo senzaci. Jeho "Reliéf" z roku 1919 obsahuje plastické tvary odvozené ze skutečnosti, ale míra jejich abstrakce je taková, že představují pouhé znaky, skládané v celek, který je zcela podřízen výtvarným zákonitostem.  Roku 1920 vytvořil "portrét Gertrude Stein" a věnoval se abstraktnímu kubismu, ale kolem roku 1930 se jeho tvorba odklání od původního pojetí kubismu a sochy představené na výstavě v galerii Jeanne Bucher se skládají ze složitých zakřivených ploch a oblých forem. Modeluje také duté plastiky, které pod vnějším obalem skrývají tajuplný vnitřní prostor ("Hlava", 1928).  V polovině 30. let zkoumal využití prázdného prostoru ohraničeného lineárními formami z proužků hlíny a drátů – tedy jakousi prostorovou kresbu. Nejznámější postkubistickou plastikou Jacquese Lipchitze je "Zpěv samohlásek", vytvořený roku 1932 v kameni pro francouzskou sběratelku, který je apoteózou hudby a poezie. Jeho "Prométheus zápasící se supem" je symbolem odporu proti fašismu a byl později vytvořen ve více variantách. Poprvé byl vystaven na Světové výstavě v Paříži roku 1937, kde byl oceněn zlatou medailí. Nový styl Lipchitzovy tvorby reaguje na bezprostřední dění ve světě, vyjadřuje smyslovější vztah k přírodě a je charakteristický vzdutými, neklidnými až barokně nadsazenými formami.

Odkazy.

Reference.

a písemné zdroje uvedené v odkazech.

Jacques Lipchitz (22. srpna 1891, Druskieniki, Grodenská gubernie, nyní Litva – 16. května 1973, Capri) byl naturalizovaný francouzský sochař, od roku 1939 žijící v USA. Patří k zakladatelům kubistického sochařství.

Jacques Lipchitz (26 May 1973) was a Cubist sculptor. Lipchitz retained highly figurative and legible components in his work leading up to 1915–16, after which naturalist and descriptive elements were muted, dominated by a synthetic style of Crystal Cubism. In 1920 Lipchitz held his first solo exhibition, at Léonce Rosenberg's Galerie L'Effort Moderne in Paris. Fleeing the Nazis he moved to the US and settled in New York City and eventually Hastings-on-Hudson.


Život.

Julio se spolu se svým starším bratrem Joanem vyučil kovotepectví a zlatnictví v dílně svého otce v Barceloně. Oba bratři zde navštěvovali večerní kursy kreslení v "Cercle Artístic de Sant Lluc". Ve známém kabaretu "Els Quatre Gats", který byl centrem katalánského modernismu, se kolem roku 1890 Julio potkal i s Pablem Picassem. Roku 1896 jejich otec zemřel a roku 1899 se rodina přestěhovala do Paříže.  Julio se stal členem komunity výtvarníků na Montparnassu, do níž patřili Pablo Picasso, Georges Braque, Max Jacob, Joaquín Torres García, Pablo Gargallo, Manolo Hugué, Jaime Sabartés a Constantin Brancusi. Věnoval se malířství, ale vytvořil i několik tepaných bronzových hlav a získal zkušenosti od sochaře, který rovněž pracoval s kovem, Pabla Gargalla. Poprvé vystavoval obrazy a sochy v "Société Nationale des Beaux-Arts" (1903, 1909), na Salonu nezávislých 1907 a na Podzimním salonu 1909. Po nečekané smrti bratra roku 1908 se uzavřel do sebe, přestal malovat a prožil několik let téměř v izolaci. Pracoval jako kovář a roku 1918 nastoupil do továrny firmy Renault, kde se naučil svářet autogenem.  Stýkal se s Brancusim, pro kterého svařoval kostry k sádrovým sochám a s Picassem. González měl první autorskou výstavu maleb, soch a šperků roku 1922 v galerii Povolovsky v Paříži a roku 1927 se vzdal malování a věnoval se pouze kovové plastice. V letech 1928–1931 pracoval společně s Picassem v Boisgeloup a pomáhal mu při svařování lineárních kovových plastik.  Roku 1930 měl González autorskou výstavu soch v Galerie de France v Paříži a následující rok poprvé také na "Salon des Surindépendants". V roce 1937 vystavoval ve španělském pavilonu na Světové výstavě v Paříži a na výstavě kubismu a abstraktního umění v Muzeu moderního umění v New Yorku. Přestěhoval se do městečka Arcueil poblíž Paříže, kde zemřel roku 1942 ve věku 70 let.

Dílo.

Gonzálezovy portréty a akty byly umírněně moderní ve stylu Puvise de Chavannes a Gauguina v době, kdy se Picasso už zabýval kubismem. Poté, co se naučil svářet kov, tvořil figury z kovaného a svařovaného železa, které se vyvíjely ve dvou paralelních liních. Pro symbolické sochy, kterými vyjadřoval svůj vztah k rodnému Katalánsku, volil tradiční pojetí sochy a hmotné objemy. Taková je jeho Stojící žena v šátku nebo dramatická maska Křičící Monserrat z roku 1936, vystavená roku 1937 na Světové výstavě v Paříži v sousedství Picassovy Guerniky. Jeho návrat k modelaci v sádře během válečných let byl ovlivněn nedostatkem acetylenu a kyslíku.  Pro Gonzálezovo místo v historii moderního sochařství je významnější druhá linie, která se ve spolupráci s Picassem vyvíjela k lineárním formám a abstrakci. Vliv obou umělců byl vyrovnaný a Picasso přiznával, že Gonzálezova zručnost při práci s kovem mu pomohla při realizaci některých nápadů. González redukuje objemy do úzkých a protáhlých forem, které se větví v prostoru. Více než o figuru jde o důmyslnou konstrukci hmotnějších a tenkých lineárních částí a uplatňuje se zde také hrubost povrchu, která nese stopy ohně a zásahů kladiva. Názvy některých soch napovídají, že podstata tvoření je v Gonzálezově pojetí hravá s prvkem jemné ironie.(Hlava-tunel, Člověk-kaktus)  Gonzálesův význam pro umění dvacátého století byl dlouho nedoceněn a jeho dílo bylo známé jen úzkému okruhu jeho přátel. Mimo Picassa k jeho příznivcům patřili Pablo Gargallo, Charles Despiau a Constantin Brancusi. V současné době je považován za zakladatele železné plastiky. V úsilí zapojit do své práce prostor a čas vytvořil vlastní osobitý styl a změnil i vnímání železa jako materiálu tím, že ho obdařil novými konstrukčními a výrazovými vlastnostmi.

Julio González, rodným jménem Julio Luis Jésus González Pellicer (21. září 1871, Barcelona – 27. března 1942, Arcueil) byl španělský malíř a sochař, jeden ze zakladatelů moderního sochařství a lineární plastiky.

Julio González i Pellicer (21 September 1876 - 27 March 1942) was a Spanish sculptor and painter who developed the expressive use of iron as a medium for modern sculpture.


Sexuální asistence.

Druhy asistence.

Asistence může být: Hranice mezi nimi ale nebývá příliš jasná.

Způsob sexuální asistence.

Asistenti se mohou handicapovaných dotýkat nebo s nimi mít i sex, ale mohou je také jen učit uvědomit si rozdíly mezi muži a ženami, říci ne, mluvit o intimních věcech a svých potřebách, používat antikoncepci, navazovat partnerské vztahy nebo používat sexuální pomůcky. Mohou také pomáhat párům nebo poskytovat poradenství příbuzným.  Každý sexuální asistent má stanoveno, ke kterým úkonům je svolný a které už jsou za hranicí. Škála je různá, od genitální masáže a pomoci při masturbaci až po sexuální styk nebo speciální praktiky jako je fetiš, sado-maso, zlatá sprcha nebo anální sex. K tomu mohou poskytovat telefonické poradenství, kurzy pro rodiny a organizace, apod.

Ceny asistence.

Ceny dosahují poměrně vysokých hodnot. V Německu se ceny pohybují kolem 120 eur za hodinu (3300 Kč), ve Finsku 340 eur (9350 Kč, obojí k roku 2014). K tomu je potřeba přičíst doprava a ubytování pro asistenty, kteří jsou z jiného města. V Česku byly v roce 2015 ceny 1200 Kč, v roce 2016 i 2500 Kč za hodinu.  Za výuku se v Německu platí například 80 eur za hodinu za kurz pro rodiče hendikepovaných nebo pro organizace, nebo 40 eur za poradenství pro studenty.  Ve Švýcarsku pojišťovny proplácejí asi 80 eur za službu.

Další jména.

Alternativně se vyskytují i další jména jako "servis tělesného kontaktu", "alternativní zprostředkovávání partnerů", "náhradní partnerství" či "dotykový pracovník".

Klienti a asistenti.

Klienti.

Sexualita je důležitou potřebou člověka a prožívají ji ženy i muži nezávisle na věku a postižení. Má velký význam v rozvoji osobnosti. Mužům s duševním postižením může umožnit ventilovat sexuální násilí a agresi. Dánsko například uzákonilo právo užívání si sexuality.  Většinou si tyto služby vyhledávají sami klienti, ale někdy to pro ně dělají rodinní příslušníci nebo pracovníci zařízení pro postižené. Zhruba 96 procent klientů jsou heterosexuální muži, 4 procenta heterosexuální ženy. Sexualita žen s postižením je často opomíjena a pozornost se zaměřuje většinou jen na ochranu před těhotenstvím a před sexuálním násilím. Téma sexuální asistence ženám tak zůstává spíše okrajovým. Většina personálu sexuální asistence jsou ženy.  Sexualita lidí s tělesným postižením může být různorodá a praktiky se mohou lišit od běžné populace. Například ochrnutí lidé tvrdí, že s příchodem postižení si našli nový způsob sexuálního prožívání a senzibilita a erotogenní zóny se jim kompletně přesunuly na citlivé tělesné partie.

Sexuální asistenti.

Sexuálními asistenty se stávají většinou bývalé nebo současné sexuální pracovníci, pečovatelé nebo fyzioterapeuti. Na rozdíl od klasické prostituce je sexuální asistence vykonávána s úctou a respektem. Primárním hlediskem není finanční odměna. Asistence je zaměřena na konkrétní potřeby a požadavky daného klienta.  Práce někdy nemusí být snadná, například už před poskytnutím služby může být těžké rozhodnout, jestli ji vůbec poskytnout.

Vzdělávání asistentů.

Ve Švýcarsku je poskytováno vzdělání sexuálního asistenta v rámci tříletého pomaturitního studia. V rámci něho musí projít absolventi psychoterapií a profesi potom vykonávají buď docházením za klienty nebo v rámci nějakého zařízení. V Dánsku a Holandsku probíhá proškolení. V Evropě je několik organizací, které nabízí vzdělání pro sexuální asistenci, například německý Institut pro nezávislost postižených.

Etické problémy a právní vymezení.

Organizace zavádějící vzdělávání v této oblasti někdy naráží na etiku problému. Například organizace Corps Solidaires vedla ve Švýcarsku diskusi s Národním poradním výborem pro etiku. Mezi jeho námitky patřilo, že „sex musí být vždycky spojen s láskou“, že „není úkolem profesionálů a ošetřovatelů“ nebo že „při sexuální asistenci je kupčeno s tělem“. Ve Francii byly vedeny rozsáhlé diskuse, Národní poradní výbor pro etiku ale nakonec doporučil zahájit výuku lidí, kteří budou vzdělávat hendikepované osoby a pečovat o jejich sexualitu.  Pohledy na tyto služby se neustále mění a vyvíjejí. Na téma dilemat spojených se sexuální asistencí probíhají rozsáhlé diskuse a služba se postupně profesionalizuje.  V České republice byla do roku 2015 aktivní asistenční služba kvůli neexistenci zákonu o legalizaci sexuálních služeb nelegální, byla považována za trestný čin kuplířství. Vznik takového zákonu požadovaly organizace věnující se tématu, ale také sami hendikepovaní nebo sexuální pracovnice, které chtěly odejít ze sexbyznysu a zvýšit svůj morální status. V roce 2015 ale posudek ministerstva vnitra umožnil stanovit podmínky, za niž je poskytování těchto služeb v Česku legální.  Například podle německé organizace pro familia poskytující sexuální asistenci je sexualita člověka nejzákladnějším právem rozvoje jeho osobnosti a je jen na jeho vůli, s kým má sexualitu prožít. Proto k využívání podobných služeb nepotřebuje žádný právní rámec ve smyslu povolení.  V právní úpravě je potřeba vymezit práva a povinnosti sexuálních asistentů. Příručku s tímto vymezením vydalo například dánské ministerstvo sociálních věcí. Potřeba je ale v rámci zákona ošetřit ochranu zaměstnanců ústavů, např. jejich právo nebýt sexuálně obtěžován. Tato práva mohou totiž kolidovat s právem klientů na prožívání své sexuality a utváření své soukromé sféry.  Je ale také potřeba dbát na právo klienta rozhodnout se a na ostatní jeho práva, zvlášť vzhledem k tomu, že jsou díky hendikepu zranitelnější. Především u lidí s těžším postižením je potřeba dobře definovat, jak rozeznat, kdy službu poskytnout a kdy je klientem odmítnuta. Aktivní sexuální asistence by měla proběhnout pouze v případě rozeznatelného souhlasu, aby nedošlo ke zneužívání. Organizace pro familia to ale přitom kritizuje, protože i u běžného člověka podle ní dochází ke zneužívání častěji na základě mocenské nebo autoritativní pozice útočníka či osobní, ekonomické či právní závislosti oběti, a to s rozeznatelným souhlasem. Přitom i takové jednání, do kterého oběť vstoupila z vlastní vůle, může být trestné.

Sexuální asistence v Česku.

Do roku 2015 byly považovány služby sexuálních asistentek v Česku souhrnně za kuplířství. Od roku 2013 se začala o problematiku v Česku zajímat organizace Rozkoš bez rizika. Tehdy spustila na základě spolupráce se zahraničními organizacemi projekt Právo na sex, který podpořilo prostřednictvím programu švýcarsko-české spolupráce ministerstvo financí.  V roce 2015 pak vznikl posudek ministerstva vnitra, který stanovil podmínky, za kterých je sexuální asistence legální. Posudek stanovil, že prostituce v Česku není trestná a že služby sexuálních asistentů jsou legální za předpokladu, že si klienti informace o službách vyhledají sami bez zprostředkování, které by bylo považováno za trestný čin kuplířství. Organizace Rozkoš bez rizika, která se snaží v této oblasti o osvětu a o vyškolení asistentů, tak nesmí služby zprostředkovávat, může pouze provádět osvětu, vydat seznam asistentek, nikoliv doporučovat konkrétní jednu, nesmí z toho mít hmotný prospěch ani zpětnou vazbu.  Na podzim roku 2015 tak organizace Rozkoš bez rizika vyškolila prvních 5 sexuálních asistentek, které začaly poskytovat komplexní placené služby. Hodina služeb klienta tehdy vyšla na 1 200 Kč. Organizace pečlivě vybrala ženy, které se k této práci samy rozhodly, mají dlouhodobé zkušenosti s prací s tělem jak s muži, tak s hendikepovanými lidmi.  O rozbíhající se službě sexuální asistence v Česku natočila režisérka Dagmar Smržová dokumentární film "Miluj mě, jestli to dokážeš".  Za první dva roky služby v Česku proběhlo celkem 500 asistencí, z toho byla asi jedna třetina opakovaná. Na konci roku 2018 působily v Česku 4 sexuální asistentky, z toho 3 v Praze, 2 z nich včetně sexuálního styku. Dostupnost tedy nebyla optimální. Organizace Freya zahájila kurz pro 13 nových asistentek a asistentů, kteří by po jeho dokončení v únoru 2019 měli začít nabízet služby. Tím by tuto službu doplnili prvně v České republice i muži, byť se neplánují věnovat sexuálnímu styku, ale jen masážím nebo poradenství. Služba by se také mohla dostat do regionů a zlepšit se její dostupnost.

Sexuální asistence či sexuální doprovázení je asistenční služba poskytovaná hendikepovaným osobám, případně seniorům a dlouhodobě nemocným za účelem umožnit jim uskutečnění jejich sexuálních potřeb, včetně aktivní pomoci. Osoba, která se věnuje profesně sexuální asistenci se nazývá sexuální asistent/ka. Pro bezkontaktní, pasivní pomoc se v České republice užívá pojem intimní asistence a intimní asistent/ka. V Česku začala být poprvé tato služba poskytována na podzim roku 2015.

Sex surrogates, sometimes referred to as surrogate partners, are practitioners trained in addressing issues of intimacy and sexuality. A surrogate partner works in collaboration with a therapist to meet the goals of their client. This triadic model is used to dually support the client: the client engages in experiential exercises and builds a relationship with their surrogate partner while processing and integrating their experiences with their therapist or clinician.


Historie.

Na předměstí dnešního Hammámetu stála v 1. století př. n. l. osada s názvem "Pupput". Nyní je zde archeologická lokalita. Ve 2. století se stala součástí Římské říše. Historické prameny hovoří o místním divadle a amfiteátru, ze kterých se dodnes nic nedochovalo. Jsou zde zbytky akvaduktu, nádrže na vodu, zbytky budov s mozaikami a lázně, které daly blízkému Hammámetu název (arabsky "hammam" – lázně). Je zde také největší římské pohřebiště v Africe.  Ve 13. století zde byla založena pevnost a vystavěny hradby. Samotné město (medína) vzniklo nejspíše v 15. století. V roce 1601 město dobyli Španělé a nazvali ho "La Mahometa". Další pokus o dobytí města proběhl 14. srpna 1605 a pro útočníky znamenal drtivou porážku, při které zahynuly stovky španělských a dalších vojáků. Po dobytí města v roce 1574 se stalo součástí Osmanské říše. V roce 1881 město bez velkého odporu obsadila francouzská armáda. Francouzi začali postupně budovat nové město mimo medínu, v roce 1884 postavili katolický kostel, 1899 zde vybudovali železnici, zavedli elektřinu, telefon a zřídili francouzskou školu.  Na přelomu 19. a 20. století začali Hammámet navštěvovat někteří evropští intelektuálové, jako Paul Klee, August Macke, Gustave Flaubert, Guy de Maupassant, André Gide nebo Oscar Wilde. Po té si místa začali všímat bohatí evropští turisté a v 60. letech 20. století se z místo začalo proměňovat v největší turistické letovisko v Tunisku. V roce 2004 bylo při archeologickém výzkumu na předměstí nalezeny pozůstatky římské osady "Pupput".

Popis města.

Staré město (medína) o rozloze asi 200×200 m je na malém poloostrově a dosud je celá obehnána hradbami. Pevnost (kasba) se nachází v jejím západní rohu. Uvnitř starého města je "Velká mešita" z 15. století. Mezi hlavní branou a pevností je mešita "Sidi-Gailani" z roku 1798. Ve městě je velký muslimský a také malý křesťanský hřbitov. Je zde pohřben i italský politik Bettino Craxi, který byl v letech 1983–1987 premiérem a po korupčních skandálech utekl v roce 1994 do Tuniska pod ochranu prezidenta Ben Alího.  Centrem nového města severně od medíny je Náměstí Mučedníků a s pomníkem ve tvaru Eiffelovy věže. Z náměstí vybíhají dvě hlavní ulice – "Avenue Habib Bourguiba" a "Avenue de la République". Turistické zóny jsou dvě. Menší a starší je severně od města, jižně podél pobřeží se pak 20 km táhne letovisko "Yasmine Hammamet". Severozápadně od města je několik kopců s výhledem na město, nejvyšší má téměř 250 m. Ve vile rumunského milionáře George Sebastiana, asi 3 km od centra města, je kulturní centrum, kde se od roku 1964 vždy v červenci a srpnu pořádá Mezinárodní Hammámetský festival hudby a umění ("Festival international d'Hammamet"). Hlavní část festivalu probíhá v amfiteátru pro 1000 lidí s výhledem na město a Hammámetský záliv. (George Sebastian se sem uchýlil v roce 1929 po krachu na newyorské burze. V Sebastianově vile si v roce 1943 zřídil své sídlo německý maršál Erwin Rommel. Roku 1962 Sebastian vilu prodal tuniskému státu.)

Hammámet je město a turistické letovisko v severním Tunisku, asi 60 km jihovýchodně od Tunisu a 60 km severně od Súsy, u stejnojmenného zálivu a na poloostrově Cap Bon. V roce 2004 zde žilo přes 63 000 obyvatel. Se svými dlouhými písčitými plážemi je jedním z prvních a dnes nejnavštěvovanějším turistickým místem v zemi. Díky turistům vzroste každé léto počet obyvatel na čtyřnásobek.

Hammamet ( "") is a town in Tunisia. Thanks to its beaches, it is a popular destination for swimming and water sports and is the primary tourist destination in Tunisia. It is located in the south-eastern section of Cap Bon and is part of the Governorate of Nabeul.  The reported number of inhabitants varies from 100,000 to 400,000 and the population quadruples due to tourists' arrival in the summer.  It is particularly known for jasmine, which is the namesake of the tourist resort of Yasmine Hammamet. All over Hammamet, souvenirs crafted from jasmine can be found.  Around Hammamet, suburbs are being built as migrants from the southern region of the country come to find employment. As a popular tourist destination, the city is economically important to Tunisia.  The 2005 World Scout Conference was held in Hammamet.


Život.

Studoval na gymnáziu v Braunschweigu, kde ho začal učit na violoncello Theodor Müller. V roce 1869 se stal jedním z prvních žáků Univerzity umění v Berlíně. Zde studoval u Müllerova synovce Wilhelma Müllera a pod dohledem houslisty Josepha Joachima. Joachim ho uvedl ke slavnému violoncellistovi té doby Carlu Alfredu Piattimu u kterého pak pokračoval ve studiu v Londýně a na jeho statku Cadenabbia u jezera Como v Itálii.  V letech 1872–1876 byl členem kvarteta hraběte Hochberga ve Slezsku. Poté byl jmenován profesorem hry na violoncello na berlínské vysoké škole. Od roku 1878 až do Joachimovy smrti byl členem Joachimova kvarteta spolu s českým houslistou Karlem Halířem (druhé housle) a Emanuelem Wirthem (viola).  V roce 1894 se Hausmann oženil s Helene von Maybach, dcerou pruského ministra obchodu Alberta von Maybach.  Hrál na Stradivariho nástroj z roku 1724, který dnes nese název Hausmann. Od roku 1944 jej vlastnil ruský violoncellista Edmund Kurtz, první violoncellista Chicagského symfonického orchestru. Nedávno bylo prodáno v aukci za 4,5 mil. USD.

Dílo.

Jako vynikající violoncellista spolupracoval s tehdejšími předními skladateli, kteří mu často svěřovali svá díla k premiéře, či mu je dokonce věnovali. V roce 1881 uvedl v premiéře "Kol Nidrei" op. 47 Maxe Brucha. Bruch mu dále věnoval svou "Canzonu in B-flat", op. 55 a "Vier Stücke", op. 70. Velké přátelství jej spojovalo s Johannesem Brahmsem. Se skladatelem u klavíru poprvé uvedl jeho "Sonátu č. 1 e-moll" op. 38 a "Klarinetové trio a-moll" op. 114. Společně s Josephem Joachimem pak 18. října 1887 hráli v premiéře i jeho "Dvojkoncert pro housle a violoncello", který jim oběma také Brahms věnoval.  Jako skladatel zkomponoval nejméně 41 skladeb, ty však upadly zcela v zapomenutí. Živé zůstaly snad pouze:  Editoval mimo jiné vydání Bachových "Suit pro violoncello, BWV 1007-1012" a "Sonát" Felixe Mendelssohna. Pro violoncello a klavír upravil "Märchenbilder op. 113" Roberta Schumanna.

Robert Hausmann (13. srpna 1852, Rottleberode, Sasko-Anhaltsko, Německo – 18. ledna 1909, Vídeň, Rakousko) byl vynikající německý violoncellista, hudební skladatel, editor a pedagog.

Robert Hausmann (13 August 185218 January 1909) was a notable 19th-century German cellist who premiered important works by Johannes Brahms (including the Double Concerto) and Max Bruch (including "Kol Nidrei"). He was the cellist for the Joachim Quartet and taught at the Berlin Königliche Hochschule für Müsik.


Hejtmanem z Kopníku.

Voigt se vyučil obuvníkem, ale více než řemeslu se věnoval drobným krádežím a podvodům, za které strávil ve věznicích více než čtvrt století. Po odpykání posledního trestu v únoru 1906 si našel práci v berlínské továrně na boty, ale jako recidivista nedostal povolení k pobytu v hlavním městě. Svoji bezvýchodnou existenční situaci se rozhodl vyřešit svérázně. Sehnal si v různých půjčovnách části důstojnické uniformy a 16. října 1906 v tomto převleku naverboval na berlínské ulici skupinu vojáků, kterým poručil, aby s ním odjeli vlakem do Köpenicku (česky "Kopník", tehdy samostatné městečko, dnes předměstí Berlína). Zde skupina obsadila místní radnici a Voigt přítomnému vedení města sdělil, že dostal pověření z nejvyšších kruhů, aby prošetřil podezření ze zpronevěry obecních peněz. Úředníci se neodvážili ozbrojencům odporovat, vydali falešnému důstojníkovi veškerou hotovost z městské pokladny a nechali se odvést eskortou. Voigt tak získal více než čtyři tisíce říšských marek, s nimiž bez překážek odjel zpátky do Berlína.  Hejtman z Kopníku byl zatčen teprve po deseti dnech. Když vyšlo najevo, jak oklamal kopnícké radní, vzbudil případ celosvětovou pozornost a byl uváděn jako příklad slepé poslušnosti vůči autoritám, charakteristické pro militaristické císařské Německo. Voigt byl odsouzen ke čtyřem letům vězení, ale v srpnu 1908 mu udělil císař Vilém II. Pruský milost. Po propuštění uspořádal Voigt řadu besed, na kterých za tučný honorář bavil publikum líčením své kopníkiády. S takto získaným majetkem se usídlil v roce 1909 v Lucembursku, ale v nejisté době po první světové válce o všechno přišel a zemřel v bídě a zapomnění ve věku 72 let.  Na motivy aféry vzniklo už bezprostředně po události několik divadelních her, hudebních šlágrů a událost byla i několikrát zfilmována. Zřejmě poprvé už v roce 1926. Nejslavnějším uměleckým zpracováním se však stala až divadelní hra Carla Zuckmayera "Hejtman z Kopníku" z roku 1931. Zuckmayerova verze příběhu byla i několikrát zfilmována. Poprvé už v roce 1931. Nejznámější verzí je však film z roku 1956 (režie Helmut Käutner, v hlavní roli Heinz Rühmann). V osmdesátých letech měl adaptaci této kry na repertoáru Činoherní klub, Voigta hrál Petr Nárožný.

Friedrich Wilhelm Voigt (13. února 1849, Tylže — 3. ledna 1922, Lucemburk) byl německý švec, který se proslavil jako "hejtman z Kopníku". Od celé události je také odvozen termín kopnikiáda.

Friedrich Wilhelm Voigt (13 February 1849 – 3 January 1922) was a German impostor who, in 1906, masqueraded as a Prussian military officer, rounded up a number of soldiers under his "command", and "confiscated" more than 4,000 marks from a municipal treasury. Although he served two years in prison, he became a folk hero as "The Captain of Köpenick" ("Der ") and was pardoned by Kaiser Wilhelm II.


Hudební a filmová kariéra.

Během své kariéry Bators spolupracoval s mnoha kapelami a hudebníky, včetně Hormones, Dennise Comeau a Andre Sivy, Frankenstein, The Wanderers a The Whores of Babylon (s Dee Dee Ramonem a Johnnym Thundersem). Také nahrával jako sólový umělec pro vydavatelství Bomp! Records. Nicméně průkopníkem punk rockového soundu, vzhledu a přístupu se Bators stal až jako hlavní zpěvák clevelandské kapely The Dead Boys. Ta se rychle stala populární v CBGB, hudebním klubu v East Village v Manhattanu. The Dead Boys se objevili ve filmech "Punking Out" (1978), "Live at CBGB's" (1977) a "Crash 'n' Burn" (1977).  Po rozpadu The Dead Boys v roce 1979 začal spolupracovat s vydavatelstvím Bomp! Records a jeho předsedou Greg Shaw. Podle Shawa: „To, po čem nejvíce toužil, bylo uniknout z pout image The Dead Boys a získat si respekt jako zpěvák současného pop rocku... jinými slovy, chtěl být přemýšlejícím punkovým Ericem Carmenem.“ Nakonec spolu s prvními punk rockovými veterány nahrál několik singlů, z nichž mnoho zůstalo nevydaných, a v roce 1980 LP "Disconnected". V roce 1994 vyšlo retrospektivní album "L.A. L.A.", které dokumentuje Batorsovy úspěchy v roli punk rockového zpěváka.  Po rozpadu Sham 69 založil Bators, který nyní pobýval v Londýně, spolu s Davem Tregunnou, bývalým baskytaristou Sham 69, kapelu The Wanderers. Vydali jedno konceptuální album "Only Lovers Left Alive" (květen 1981) a dva singly. Na konci roku 1981 Bators s Brianem Jamesem z The Damned a Davem Tregunnou založili The Lords of the New Church. Ti se stali známí hlavně díky živým vystoupením. Jako fanoušek Iggyho Popa si Bators s The Dead Boys vydobil pověst neohroženosti a s podobnými kousky pokračoval i s The Lords of the New Church. Například se údajně během koncertu oběsil, což se mu vymklo z rukou a na několik minut byl prohlášen klinicky mrtvým. Nicméně přežil a The Lords of the New Church vydali dvě úspěšnější alba.  V roce 1981 se mu dostlo další publicity díky účinkování ve filmu "Polyester" režiséra Johna Waterse. O sedm let později ztvárnil nezapomenutelné cameo Dicka Slammera, hlavního zpěváka The Blender Children, v netradiční komedii "Tapeheads", v níž hlavní role ztvárnili John Cusack a Tim Robbins.  V prosinci 1985 Bators se svým nejlepším přítelem Michaelem Monroem letěli do New Yorku, aby se podíleli na hudebním klipu pro Artists United Against Apartheid. The Lords of the New Church se rozpadli v roce 1989, když si Bators poranil záda a kytarista Brian James začal tajně shánět nového zpěváka.

Smrt.

4. června 1990 Batorse v Paříži srazilo taxi. Byl převezen do nemocnice, ale údajně po hodinách čekání usoudil, že není zraněný, a bez ošetření odešel pryč. Zprávy naznašují, že zemřel ve spánku jako důsledek otřesu mozku. Dave Tregunna prohlásil, že Bators jako fanoušek rockové legendy Jima Morrisona žádal, aby byl jeho prach rozprášen na Morrisonův hrob v Paříži, což splnila jeho přítelkyně.  V komentáři Johna Waterse k filmu "Polyester" (ve kterém Bators hrál) Waters prohlásil, že Batorsova pařížská přítelkyně Caroline se mu pár let poté přiznala, že šňupala část Stivova prachu, aby mu byla blíže.

Stiv Bators (rodným jménem Steven John Bator; 22. října 1949, Youngstown – 4. června 1990, Paříž) byl americký punk rockový zpěvák z Youngstownu v Ohiu. Je známý především svými kapelami The Dead Boys a The Lords of the New Church.

Steven John Bator (October 22, 1949 – June 4, 1990), better known by his stage name Stiv Bators, was an American punk rock vocalist and guitarist from Girard, Ohio. He is best remembered for his bands Dead Boys and The Lords of the New Church.


Historie.

Charitativní koncert uspořádaný rakouskými šlechtičnami v roce 1812 vedl k založení "Společnosti přátel hudby" s cílem rozšířit hudební vzdělání ve společnosti. V roce 1817 tak byla založena "Konzervatoř Společnosti přátel hudby (Konservatorium der Gesellschaft der Musikfreunde)." Měla být koncipována podle vzoru Pařížské konzervatoře, ale pro nedostatek finančních prostředků začínala pouze jako pěvecká škola. Prvním jejím ředitelem se stal Antonio Salieri. V roce 1819 byla zásluhou tehdejšího ředitele houslisty Josepha Böhma, rozšířena její výuka o smyčcové nástroje a konečně v roce 1827 již mohla nabídnout výuku většiny orchestrálních nástrojů.  Velmi problematické bylo financování školy. Přestože byly v roce 1829 zavedeny studijní poplatky, ocitla se konzervatoř v roce 1837 na pokraji bankrotu. Zasáhl stát a poskytoval škole podporu až do roku 1848. V této politicky nestabilní době svoje financování přerušil a škola byla prakticky až do roku 1851 uzavřena. Pak vzal stát a město financování školy plně do svých rukou, ale až do roku 1909 si zakladatelská "Společnost přátel hudby" udržovala kontrolu nad výukou. 1. ledna 1909 byla škola zcela zestátněna a přejmenována na "Akademii hudebních a dramatických umění (Akademie für Musik und darstellende Kunst)".  Po připojení Rakouska k nacistickému Německu 12. března 1938 odešlo ze školy z rasových důvodů mnoho pedagogů i studentů. V roce 1941 se Akademie změnila na "Říšskou vysokou školou (Reichshochschule)". Po skončení 2. světové války se škola znovu stala státní Akademií a v procesu denacifikace odešlo na 40 pedagogů. Zákonnými úpravami z let 1970 a 1998 škola konečně získala statut univerzity a svůj dnešní název.

Současnost.

Univerzita má 24 oddělení umístěných ve 20 budovách Vídně, které se často nacházejí v historických a architektonicky cenných lokalitách. Pokrývá široké spektrum uměleckých oborů od klasické i moderní hudby, přes dramatické obory, film, uměleckou pedagogiku až k vědeckým a výzkumným činnostem.  Univerzita má více než 800 pedagogů a studuje na ní cca 3 000 studentů. V průběhu roku pořádá více než 1000 koncertů, divadelních a operních představení, symposií, výstav, filmových představení i multidiscipilárních vystoupení.

"Možná hledáte Konservatorium Wien Privatuniversität."  Universität für Musik und darstellende Kunst Wien (Univerzita hudebních a dramatických umění ve Vídni) je jednou z největších a nejstarších vysokých škol tohoto typu ve světě.

The University of Music and Performing Arts Vienna (, abbreviated "MDW") is an Austrian university located in Vienna, established in 1817.  Today, with a student body of over three thousand, it is the largest institution of its kind in Austria, and one of the largest in the world.  In 1817, it was established by the Society for the Friends of Music. It has had several names: "Vienna Conservatory", "Vienna Academy" and in 1909 it was nationalized as the "Imperial Academy of Music and the Performing Arts". In 1998, the University assumed its current name to reflect its university status, attained in a wide 1970 reform for Austrian "Arts Academies". In 2019, the Universität für Musik und Darstellende Kunst Wien (MDW) was named one of the "best performing arts schools in the world" by the "CEOWORLD magazine".


1933-1945.

Honosné sídlo bylo odpočinkovým místem Hermanna Göringa a jeho rodiny po celou dobu druhé světové války.  Když navštívil Carinhall Adolf Hitler, rozladěně prohlásil: "Můj Berghof se s tím přirozeně nedá srovnávat. Mohl by sloužit leda jako zahradní pavilon". Göring a jeho druhá žena Emmy přijali na Carinhallu řadu významných hostů, například jugoslávského regenta Pavla, bulharského panovníka Borise III., švédského následníka trůnu Gustava Adolfa, maďarského říšského správce Horthyho, řeckého krále Jiřího nebo Charlese Lindbergha. V roce 1939, jen několik měsíců před začátkem války usedlost navštívil ministr zahraničí Polské republiky Józef Beck.  V prostorách Carinhallu byla umístěna Göringova soukromá sbírka uměleckých děl, z velké části pocházející z muzeí i soukromých sbírek v celé okupované Evropě. Součástí komplexu bylo soukromé kino, tělocvična, vyhřívaný bazén, parní lázeň, bowling a obrovský přijímací sál. Zajímavostí je, že zde byla k dispozici i jedna z prvních myček nádobí, kterou vyrobila firma AEG.  V roce 1943 se Göring rozhodl část sbírky převézt do úkrytu v solném dole u Altaussee ve Štýrsku. Tato umělecká díla byla v roce 1945 zajištěna spojenci a nákladními automobily převezena do centrálního sběrného místa ("Central Collecting Point") v Mnichově, kde byla umístěna v bývalých administrativních budovách NSDAP a budově Führerbau.  Druhá část sbírky zůstala na Carinhallu. V lednu 1945 rozhodl Göring o jejím převozu zvláštními vlaky do Berchtesgadenu, kde měla být ukryta v tunelech. Umělecké poklady pak byly vyloženy a umístěny do protileteckého krytu.

Po válce.

Po smrti Hermanna Göringa měl být Carinhall přeměněn na muzeum. S vývojem situace na frontách se však plány změnily. Hermann Göring opustil Carinhall 20. dubna 1945. S postupem 2. běloruského frontu nařídil 28. dubna 1945 příslušníkům malé jednotky Luftwaffe vyhodit budovy pomocí více než 80 leteckých pum do vzduchu. Ostatky Carin nechal tajně zakopat v lese. Hrob byl přesto nalezen příslušníky Rudé armády a zneuctěn. Místní hajný pozůstatky zachránil, pohřbil a informoval příbuzné ve Švédsku. Tělo bylo později kvůli východoněmeckým úřadům tajně exhumováno, pod cizím jménem zpopelněno a švédský pastor Heribert Jansson převezl urnu s popelem zemřelé do Švédska, kde byla uložena do původního hrobu na hřbitově v Lovö.  V roce 1999 vzbudila zájem o místo původního sídla kniha "Görings Reich: Selbstinszenierungen in Carinhall", ve které je popisováno hledání „pokladů“ v ruinách bývalého sídla. Z obavy, že by se místo mohlo stát svatostánkem neonacistů se braniborská vláda rozhodla pozůstatky hrobu Göringovy ženy zlikvidovat.  Zbytky rezidence, sestávající z dvou bývalých ubytoven pro stráže, dvou částí hlavní brány a kaštanové aleje je v současnosti vedena na seznamu památek města Templin.

Carinhall bylo reprezentativní sídlo říšského maršála a předního nacisty Hermanna Göringa.  Majestátní komplex budov se nacházel v Schorfheide mezi jezery Großdöllner See a Wuckersee na severu dnešní spolkové země Braniborsko. Stavba komplexu byla zahájena po roce 1933 a probíhala v několika etapách. Návrhem byl pověřen architekt Werner March, autor Olympijského stadionu v Berlíně. Později stavbu převzal Friedrich Hetzelt, který ji i dokončil. Na výstavbě se významně podílela stavební firma Philipp Holzmann.  Název komplexu luxusních budov pochází ze jména první, v roce 1931 předčasně zesnulé ženy Hermanna Göringa, Carin. Její ostatky sem nechal v roce 1934 pompézně převézt ze Švédska, zde bylo tělo uloženo v cínové rakvi do soukromé krypty, postavené pro tento účel.

Carinhall was the country residence of Hermann Göring. It was built on a large hunting estate northeast of Berlin in Schorfheide forest, between the lakes Großdöllner See and Wuckersee in the north of Brandenburg.


Jména.

Pa-ta šan-žen byl pseudonym, jeho vlastní jméno bylo Ču Ta (), mnišské jméno Čchuan-čchi (), zdvořilostní jméno Žen-an (), užíval i řadu dalších pseudonymů a přezdívek.

Život a dílo.

Narodil se v jedné z vedlejších větví dynastie Ming, byl vzdáleným potomkem Ču Čchüana, knížete z Ning a 17. syna Chung-wua, zakladatele a prvního císaře říše Ming. Dostalo se kvalitního konfuciánského i uměleckého vzdělání, v rodině tradičního. Po pádu říše Ming a smrti otce roku 1644 ztratil privilegované postavení, před mandžuskými dobyvateli Číny se musel skrývat v horách, a nakonec roku 1648 vstoupil do buddhistického kláštera a stal se mnichem. Od konce 70. let 17. století se začal vracet do světského života, v němž se živil jako profesionální malíř. patrně z těžkých let skrývání a strachu mu do konce života zůstaly psychické problémy, nějakou dobu dokonce nemluvil.  Maloval zpravidla tuší přírodní motivy v žánru „květin a ptáků“, květiny, ovoce, zeleninu, bambus, skály, stromy, ptáky a zvířata; používal rozmývanou tuš. Jeho obrazy „květin a ptáků“ jsou ovlivněny stylem mingských Čchen Čchuna a Sü Weje, a jejich snahou o vystižení duchovní podstaty zobrazovaného. Při malbě krajin, které pojednával v brilantní zkratce, se inspiroval přístupem umělců 10. století Tung Jüana a Ťü-žena.  Patřil mezi malíře-individualisty raného čchingského období (vedle Š’-tchaoa), tvořící v opozici vůči převládající ortodoxii. Za života i po smrti nepatřil mezi významné umělce, cenili si ho pouze někteří japonští sběratelé. V Číně byl vyzdvižen až počátkem 20. století, kdy kritici ocenili jeho kreativní novátorství a vyzdvihli ho jako protimandžuského vlastence.

Pa-ta šan-žen (, volně „Horal osmi výšin“; asi 1626– asi 1705) byl čínský malíř raně čchingského období. Maloval především přírodní motivy v žánru „květin a ptáků“.

Bada Shanren (born Zhu Da; c. 1626–1705) was a Han Chinese painter of ink wash painting and a calligrapher. He was of royal descent, being a direct offspring of the Ming dynasty prince Zhu Quan who had a feudal establishment in Nanchang. His master lineage's accession was revoked following the last Ning Lineage King Zhu Chenhao's rebellion in 1521, but the rest of the lineage was allowed to retain status in Jiangxi. Art historians have named him as a brilliant painter of the period.


Výskyt.

Motýl má palearktické rozšíření, většinou jen izolované populace žijí od Francie přes Střední Evropu, sever Balkánského poloostrova, Ukrajinu, oblast Kavkazu i Uralu, západní Sibiř, Střední Asii, Mongolsko, severní Čínu až do Koreje a Japonska. V Evropě se nyní vyskytuje v 19 zemích, v poslední době vymřel v Belgii a naopak se po reintrodukci vrátil do přírody Nizozemska.  V České republice byl v minulosti hojný, v posledních létech však celoplošně ustoupil. Je četný pouze v jižních Čechách a na východní Moravě, nejvíce vymizel ze středních a západních Čech a ze severní a jižní Moravy.

Vzhled.

Modrásek očkovaný je drobný motýl s rozpětím předních křídel 34 až 38 mm. Základní barva křídel je na svrchní straně tmavě hnědá s modrým nádechem a na spodní světle hnědá. Samci mají na horní straně předních křídel napříč černý pásek a samice černé skvrny a při okraji široký tmavě hnědý lem. Na spodní straně mají oba dvě řady tmavých oček.

Ekologie.

Pro rozmnožování a zdárný vývoj potomstva vyžaduje tento druh motýla střídavě vlhké a nehnojené louky které bývají jednou za rok až dva sečeny. Jeho areál výskytu, který má mít kolísající hladinu spodní vody, se také může nacházet na březích vodních nádrží a říčních toků stejně jako v terénních prohlubních. Žije pouze na místech která vyhovují jeho hlavní živné rostlině krvavci totenu, bylině z čeledi růžovitých. V době kdy tento druh ještě nekvete se motýl živí nektarem z bobovitých rostlin. Druhou a nutnou podmínkou pro jeho výskyt je vhodné prostředí pro život hostitelských mravenců z rodu "Myrmica". V případě narušení životních podmínek jsou modrásci očkovaní schopni jen stěží se přemístit na jinou lokalitu, nelétají od místa vylíhnutí dále než 2,5 km.  Dospělí motýli žijí jen krátce, v červenci a srpnu, v době kdy rozkvétá krvavec toten. Živí se sáním jeho nektaru a zároveň kladou vajíčka do květů kulovitého květenství. Požadavky na prostředí i způsob rozmnožování jsou u modráska očkovaného téměř stejné jako u podobného druhu modráska bahenního s kterým často na jedné lokalitě žijí společně.

Rozmnožování.

Na květenství s ještě nerozvitými květy klade motýlí samice obvykle jen po jednom vajíčku. Asi za týden se z něho vyvine drobná housenka která se živí semeníky květů a rychle dospívá. Asi za tři až čtyři týdny se třikrát svlékne aniž by příliš povyrostla. Následně z rostliny spadne na zem, schová se do vegetace a počne vylučovat látky podobné mravenčím feromonům. Zcela bezbranná čeká na mravenčí dělnici která ji odnese do podzemního mraveniště. Bývají to hlavně druhy mravenec drsný ("Myrmica scabrinodis") nebo mravenec rezavý ("Myrmica ruginodis"). Akční rádius mravenců rodu "Myrmica" je do dvou metrů od mraveniště a housenka se někdy mravence nedočká a zahyne.  V mraveništi se motýlí housenka chová predátorsky, živí se larvami a kuklami mravenců. Přečká tam i zimu a počátkem léta se některá zakuklí a jiná žije jako housenka další rok. Po dvou až třech týdnech metamorfózy vyleze, v chladných ranních hodinách, z kukly imago a prchá z mraveniště.  Úmrtnost housenek v mraveništi dosahuje až 80 %. Odhaduje se, že housenka která v mraveništi dospěje, sežere asi 350 budoucích dělnic, při větším počtu mohou housenky zkonzumovat veškerý plod a uhynout hlady. Housenky modráska očkovaného bývají ještě v květech parazitovány lumkem "Neotypus melanocephalus".

Taxonomie.

Modrásek očkovaný byl v minulosti řazen do rodu "Maculinea" (Van Eecke, 1915) pod jménem "Maculinea teleius". Po podrobné fylogenetické analýze byl rod "Maculinea" sloučen s rodem "Phengaris" (Doherty, 1891). Jméno "Phengaris" je starší a má přednost, rodové jméno "Maculinea" je již neplatné. Modrásek očkovaný má proto nové binomické jméno "Phengaris teleius".

Ochrana.

V České republice byl modrásek očkovaný dříve hojně rozšířeným druhem. Stejně jako ve zbytku Evropy došlo i u nás ve 2. polovině 20. století k plošnému úbytku jeho lokalit, ten byl způsoben především změnou obhospodařování vlhkých luk. Ty byly často meliorovány, zorány a přeměněny v pole nebo zalesněny rychle rostoucími dřevinami. Na takových pozemcích již nerostou živné rostliny ani nebudují hostitelští mravenci svá hnízda. Pro zamezení dalšího ústupu je chráněn v České republice i v Evropské unií zákony.  Modrásek očkovaný je „Směrnicí EHS č. 92/43“ zařazen mezi cílové druhy soustavy NATURA 2000, podle Bernské úmluvy (příloha č. II) z roku 1979 je veden na seznamu přísně chráněných druhů živočichů, „vyhláškou č. 395/1992 Sb. ve znění vyhlášky č. 175/2006 Sb.“ je v ČR počítán mezi silně ohrožené druhy (EN), v Červeném seznamu IUCN z roku 2014 je hodnocen jako druh téměř ohrožený (NT) a v „Červeném seznamem ohrožených druhů ČR bezobratlých živočichů z roku 2005“ (Farkač, Král, Škorpík) je uveden mezi druhy zranitelnými (VU).

Modrásek očkovaný ("Phengaris teleius") je druh motýla rodu "Phengaris". Je to denní motýl který se vyznačuje složitým životním cyklem a je považován za myrmekofilního predátora. Je krátkověký a jeho potomci se líhnou jen jednou ročně.

The scarce large blue ("Phengaris teleius") is a species of butterfly in the family Lycaenidae. It is found in Austria, Slovenia, Croatia, the Czech Republic, France, Georgia, Germany, Hungary, Italy, Japan, Kazakhstan, Mongolia, the Netherlands, Poland, Romania, Russia, northern Serbia, Spain, Switzerland, and Ukraine and East across the Palearctic to Japan. The species was first described by Johann Andreas Benignus Bergsträsser in 1779.


Život.

Tanguy se narodil v Paříži v budově Ministerstva námořnictví na Place de la Concorde (náměstí Svornosti). Jeho otec, námořní kapitán, zde byl zaměstnaný. Když mu bylo sedm, otec zemřel a matka ho poslala k příbuzným do Bretaně. V roce 1912 se do Paříže vrátil a nastoupil do lycea Montaigne. Zde se spřátelil s Pierrem Matissem, mladším synem malíře Henri Matisse. Díky tomu mohl v roce 1914 poznat jeho ateliér. Pierre Matisse se později stal obchodníkem s uměním, galeristou a jeden z prvních, kdo Tanguyovy obrazy nakupoval.  V roce 1918 Tanguy symbolicky následoval svého otce a až do roku 1920 působil jako námořní důstojník francouzského obchodního loďstva. Při tom poznal Anglii, Portugalsko, Španělsko, Afriku a Jižní Ameriku. Roku 1920 byl odveden. Nejprve sloužil v posádce v Lunéville, kde poznal Jacquesa Préverta, s nímž ho pojilo blízké přátelství. Režim v posádce se však pro svobodomyslného Tanguye stal nesnesitelným, a tak se nechal naverbovat jako dobrovolník do Tunisu. Po návratu z vojny se roku 1922 vrátil do Paříže, kde se znovu sešel s Prévertem. Střídal zaměstnání: byl řidičem tramvaje, baličem a kamelotem. Oba přátelé ale neměli kde bydlet. Vypomohl jim vydavatel Marcel Duhamel, který jim poskytl svůj pavilón v Rue du Chậteau. V té době se Tanguy seznámil s Jeannette Ducrocq, kterou si v roce 1925 vzal.  Legendární je historka o tom, co Tanguye přimělo zvolit si malbu jako své životní poslání. Koncem roku 1923 při cestě autobusem spatřil v ulici La Boétie ve výkladu obchodníka s uměním Paula Guillauma obraz de Chirika "Mozek dítěte". Zapůsobil na něj tak intenzívně, že se rozhodl stát se malířem. V roce 1925 byl přijat do surrealistického kroužku kolem André Bretona. Tanguy byl člověk uzavřené povahy, nicméně laskavý a mezi přáteli oblíbený. Při diskuzích o umění, které surrealistický kroužek pravidelně pořádal (někdy i v pavilónu, kde bydlel), se spíše držel stranou. Ve 2. polovině 20. a ve 30. letech se Tanguy pravidelně účastnil všech aktivit surrealistů. Ilustroval jejich básnické sbírky, podepisoval deklarace a manifesty. V katalogu k jeho první samostatné výstavě v Galerie Surréaliste v roce 1927 ho André Breton označil za pionýra nového malířství. Roku 1930 strávil několik měsíců v severní Africe.  Od poloviny 30. let se stalo jeho dílo známé i v mezinárodním kontextu. Účastnil se výstav v USA, Anglii, Belgii a Japonsku. Po výstavě surrealistů v roce 1938 poznal v Paříži americkou surrealistickou výtvarnici a básnířku Kay Sage. Se svou první ženou se rozvedl a roku 1939 jako první z evropských surrealistických umělců emigroval do USA. Roku 1940 si Kay Sage vzal, o rok později se manželé usadili na farmě ve Woodbury ve státu Connecticut. Roku 1942 se účastnil velké výstavy "Artists in Exile", kterou ve své newyorské galerii uspořádal jeho dávný přítel Pierre Matisse. Ještě téhož roku se podílel i na surrealistické výstavě "Reid Mansion", pořádané Bretonem a Duchampem. Roku 1948 získal americké státní občanství. Na konci života se Tanguy potýkal se závislostí na alkoholu. Zemřel po mozkové příhodě na své farmě ve Woodbury. Po smrti jeho druhé ženy, v roce 1963, rozptýlil Pierre Matisse popel obou manželů na pláži u města Douarnenez v Bretani.

Dílo.

Tanguy měl o výtvarné umění zájem už od mládí. Nejranější jeho kresby pocházejí z doby kolem roku 1917. Většinou jde o motivy z Bretaně, prozrazující pocit melancholie a osamění, které ho už neopustily. Příležitostně maloval ale stále, jeho obrazy do roku 1926 bývají označovány za naivistické. Rozhodující obrat přišel poté, co poznal surrealisty kolem Bretona. Tanguy do sebe vstřebal dojmy z tajuplného a bouřlivého bretaňského pobřeží s jeho menhiry, z keltských legend a nezměrných mořských dálek. Výsledkem jsou obrazy, vzpírající se verbálnímu popisu. Jsou na nich imaginární krajiny zalité magickým, chladným světlem. Zabydlují je prapodivné, jakoby z umělé hmoty vymodelované postavy bez tváří, často amoebních tvarů. Tanguyovy obrazy vytvářejí dojem, že znázorňují nepozemské světy kdesi ve vzdáleném Vesmíru.  Wikipedie nemá na reprodukci Tanguyových obrazů licenci, je možné je studovat na některém z externích odkazů.

Yves Tanguy (5. ledna 1900 Paříž – 15. ledna 1955 Woodbury, Connecticut, Spojené státy americké) byl francouzský surrealistický malíř. Od roku 1939 žil v USA.

Raymond Georges Yves Tanguy (January 5, 1900 – January 15, 1955), known as just Yves Tanguy (, ), was a French surrealist painter.