Počátek kariéry.

Byrne se narodil v Pretorii.  Na univerzitě Witwatersrand v Johannesburgu v Jihoafrické republice se začal zajímat o motoristické závody, nejdříve jako závodník a později ho zajímala technická stránka tohoto sportu. Po ukončení studií v roce 1965 začal Byrne pracovat jako chemik, ale ponechal si zájem o závodění. Koncem 60. let spolu s přáteli Davem Collierem, Ronnym a Dougiem Bennettovými založil společnost Auto Drag and Speed Den dovážející výkonné autodíly. Společnost sídlila v Jules Street v Malvernu v Johannesburgu a později na Voortrekket Road v Albertonu. V tomto období začal poprvé konstruovat závodní vozy s využitím svých matematických znalostí i přesto, že mu scházela formální inženýrská zkušenost. Jeho první vůz závodící ve Formuli Ford byl konkurenceschopný a v sezóně 1972 se umístil na dobrých pozicích.  Po tomto úspěchu se Byrne v roce 1972 přestěhoval do Anglie, kde chtěl usilovat o kariéru designéra závodních vozů. Koupil starý vůz Royale z Formule Ford a začal skládat dohromady své schopnosti, aby zlepšil jeho design. V roce 1973 přišel šťastný zlom, když se zakladatel Royale Bob King rozhodl tým prodat. Nový majitel sháněl inženýra, který by Kinga nahradil (King byl rovněž designérem automobilů) a nabídl místo Rory Byrneovi. Ten příští čtyři roky strávil konstrukcí různých vozů pro tým Royale a jeho zákazníky.  V roce 1977 se seznámil s Tedem Tolemanem a to třiatřicetiletému Byrnemu, který byl tou dobou již známou postavou v britském motorismu, poskytlo další příležitost. Toleman byl majitelem týmu z Formule 2 a najal Jihoafričana jako designéra. Několik sezón zlepšujících se výsledků vyvrcholilo v roce 1980 prvním a druhým místem v britském mistrovství Formule 2. Tým s Rory Byrnem jako šéfkonstruktérem byl připraven udělat skok do Formule 1.

Formule 1.

První vůz, který zkonstruoval Byrne pro Velkou cenu, byl TG181 poháněný motorem Hart. Protože Tolemanovi chyběli finance k účasti na prvních třech závodech, vstoupil jeho tým do Formule 1 Velkou cenou San Marina. Uběhly dvě sezóny než začal nováčkovský tým sbírat body, ale na konci sezóny 1983 získali Derek Warwick a Bruno Giacomelli úctyhodných 10 bodů - to bylo pro tým dost k tomu, aby skončil desátý v týmu konstruktérů a také dost pro to, aby si Byrne získal respekt v boxech. Před sezónou 1984 podepsal Toleman smlouvu s Ayrtonem Sennou - to byl přestup, který z Byrnea, Senny a týmu málem udělal první vítěze ve Velké ceně Monaka.  Trvalý postup týmu směrem k čelu startovního pole znamenal v roce 1985 vzestup a tým Benetton oznámil plán koupit Tolemana. S více penězi, více zdroji a nejvýkonnějším motorem, který byl k dispozici ( turbo BMW , řadový čtyřválec) trvalo pouze do října 1986, aby Gerhard Berger získal ve Velké ceně Mexika první vítězství pro sebe, pro tým a pro vůz zkonstruovaný Byrnem.  V následujících pěti sezónách zkonstruoval Rory Byrne vozy, které vyhrály více závodů, ale tým Benetton nebyl nikdy v pozici, aby mohl skutečně bojovat s týmy Ferrari, Williams a McLaren. Nejvíce vítězství se podařilo ve dnech, kdy konkurence klopýtla.  Po krátké zkušenosti s nezdařilým projektem Reynardu ve Formuli 1 v roce 1991 se na podzim vrátil Byrne do Benettonu. Nalezl tým, který byl změněný a pevně pod kontrolou Flavia Briatoreho a s hvězdou Michaelem Schumacherem jako prvním jezdcem týmu. Byrneův vůz B193 byl značným technickým pokrokem proti vozům z předešlých sezón. Vůz měl poloautomatickou převodovku, aktivní závěs a kontrolu trakce. Vůz v rukách Schumacheru dosáhl jediného vítězství, ale vše bylo připraveno pro to, aby mohli bojovat o titul v roce 1994.  Ihned v prvním závodě sezóny 1994 bylo zřejmé, že Byrneova konstrukce B194 bude vozem, kterého budou ostatní nahánět. Kritikové namítali, že dominance týmu byla spíše výsledkem nezvyklého poklesu Adriana Neweyho, hvězdného konstruktéra Williamsu a obvinění z podvodů, která týmu po celou sezónu šlapala na paty. Výkony Williamsu z konce sezóny ukradli Byrneovi jeho první titul v Poháru konstruktérů, ale heslem ""Evoluce, ne revoluce"" vše nasvědčovalo dalším úspěchům v roce 1995.  I přes obvinění z podvodů u týmu Benetton si tým zajistil oba tituly ještě před koncem sezóny a Byrne konečně dosáhl toho, co chtěl. Jeho tým vyhrál Pohár konstruktérů. Na konci sezóny opustil Schumacher Benetton a odešel do Ferrari. Byl pro tým vysoce vlivný, a proto se tým začal rozpadat. Asi proto, že cítil, že jsou jeho největší úspěchy za ním, oznámil Byrne, že v roce 1996 odejde do důchodu.

Ferrari.

S koncem sezóny 1996 dostal Michael Schumacher ve Ferrari volnou ruku k tomu, aby sestavil tým inženýrů schopných vrátit tým po letech podprůměrných výkonů opět na špičku. Technický ředitel Benettonu Ross Brawn byl najat a Ferrari se obrátilo na Rory Byrneho, aby nahradil šéfkonstruktéra Johna Barnarda, který se odmítl přestěhovat do Itálie. Po dlouhých jednáních byl Byrne nalákán od odchodu do důchodu a vrátil se z Thajska zpět do Evropy, kde začal budovat v sídle Ferrari v Maranellu konstruktérskou kancelář.  V roce 2000 bylo Ferrari konečně připraveno bojovat o titul a v dalších sezónách pokračovalo v pohybu vpřed. V lednu 2005 vozy Ferrari, zkonstruované Byrnem, si zajistily 71 vítězství v závodech, šest po sobě jdoucích vítězství v Poháru konstruktérů a pět po sobě jdoucích titulů mistra světa pro Michaela Schumachera. Vše s takovou mírou suverenity, která předtím nikdy ve sportu nebyla k vidění.  V roce 2004 oznámil Rory Byrne, že odejde z Formule 1 a konci sezóny 2006 a předá roli šéfkonstruktéra Aldo Costovi, který mu byl od roku 1998 asistentem. 19. září 2006 bylo však oznámeno, že Rory prodlouží svůj pobyt v týmu jako konzultant na další dva roky až do počátku roku 2009.

Rory Byrne (* 10. ledna 1944) je jihoafrický inženýr a tvůrce automobilů, v současné době konzultant designu a vývoje týmu Scuderia Ferrari.  Byrne přišel do Ferrari v roce 1997 a od té doby zkonstruoval vozy, které vyhrály přes sedmdesát Velkých cen, šest titulů Poháru konstruktérů a pět titulů mistra světa jednotlivců. Tento výjimečný rekord úspěchu dělá z Byrneho nejúspěšnějšího konstruktéra ve Formuli 1 za poslední desetiletí, téměř převyšuje svého konkurenta Adriana Neweyho.

Rory Byrne (born 10 January 1944) is a South African semi-retired engineer and car designer, most famous for being the chief designer at the Benetton and Scuderia Ferrari Formula One teams.  Byrne-designed cars have won ninety-nine Grands Prix, seven constructors' titles and seven drivers' titles. This makes Byrne the third most successful Formula One designer, behind rivals Adrian Newey and Colin Chapman.


Život.

Narodil se v severočeských Litoměřicích. Jeho otec Friedrich Kubin (1848–1907), bývalý vojenský důstojník, pracoval jako zeměměřič, jeho matka Johanna, rozená Kletzl (1848–1887), byla pianistka. V letech 1879–1882 žila rodina v Salcburku. V roce 1882 se přestěhovali do Zell am See. V roce 1887 zemřela Kubinovi matka, ve stejném roce začal studovat na gymnáziu v Salcburku. Nebyl ale úspěšný a příští rok se vrátil zpět do Zell am See na obecnou školu. Ve školním roce 1891–1892 studoval na uměleckoprůmyslové škole v Salcburku.  V letech 1892–1896 se učil fotografem u svého strýce Aloise Beera v Klagenfurtu. V roce 1898 nastoupil jako dobrovolník vojenskou službu, byl odvelen do Lublaně. Po nervovém zhroucení byl hospitalizován a propuštěn z armády. Po rekonvalescenci v otcově domě v Zell am See odešel do Mnichova studovat kresbu na soukromé škole Ludwiga Schmidta-Reutteho, později (1898–1901) pokračoval na mnichovské Akademii výtvarných umění v kreslířské třídě Nikolause Gysise. V roce 1903 mu vyšlo tiskem první album reprodukcí kreseb. V roce 1904 se oženil s Hedvikou Gründlerovou, rozenou Schmitzovou. V Lipsku se setkal s Maxem Klingerem. Následujícího roku navštívil Paříž, kde se setkal s Odilonem Redonem. V roce 1906 manželé Kubinovi přesídlili do Zwickledtu u Wernsteinu v Horních Rakousích.  V roce 1908 napsal Kubin román "Die andere Seite" (česky vyšlo jako "Země snivců"), který vyšel následujícího roku tiskem. V roce 1909 se stal členem sdružení "Neue Künstlervereinigung München" (Nová společnost umělců Mnichov), jehož předsedou byl Vasilij Kandinskij. Seznámil se s Franzem Marcem, Hansem Carossou a Paulem Klee. Po rozpuštění sdružení Neue Künstlervereinigung München se Kubin stal členem skupiny "Der Blaue Reiter" (Modrý jezdec). V roce 1912 začal spolupracovat se satirickým týdeníkem "Simplicissimus". V roce 1921 měl první soubornou výstavu v Mnichově, v únoru 1924 první výstavu v Čechách, v pražském Rudolfinu. V roce 1930 začal jezdit na pravidelné letní pobyty na Šumavu (až do roku 1944). Alfred Kubin zemřel v roce 1959 v Zwickledtu. Je pohřben na hřbitově ve Wernsteinu nad Innem.

Dílo.

Vydal řadu alb reprodukcí kreseb a dále alba originálních litografií. Ilustroval množství knih, mezi ilustrované autory patřili: Edgar Allan Poe, Wilhelm Hauff, E. T. A. Hoffmann, Hans Christian Andersen, Jules Barbey d'Aurevilly a mnoho dalších. Ilustroval rovněž historický román Jaroslava Durycha z třicetileté války: "Die Kartause von Walditz" (Valdice), Mnichov 1934  posmrtné souborné vydání:

Alfred Kubin (pokřtěn Alfred Leopold Isidor, 10. dubna 1877 Litoměřice, Rakousko-Uhersko – 20. srpna 1959 Zwickledt, Wernstein am Inn, Rakousko) byl rakouský expresionistický grafik, ilustrátor a spisovatel narozený v Čechách.

Alfred Leopold Isidor Kubin (10 April 1877 – 20 August 1959) was an Austrian printmaker, illustrator, and occasional writer. Kubin is considered an important representative of Symbolism and Expressionism.


Signalizace.

Existují dvě odlišné třídy G proteinů: "heterotrimerické" (velké) G proteiny, aktivované GPCR ("G-protein-coupled receptor") receptory, sestávající z α ("alfa"), β ("beta") a γ ("gama") podjednotek a "monomerické" G proteiny patřící do rodiny Ras malých GTPáz. Malé GTPázy jsou monomerické proteiny sekvenčně homologické α-podjednotce heterotrimerických G proteinů.

Heterotrimerické G proteiny.

Heterotrimerické G proteiny jsou v neaktivním stavu asociovány se specifickými membránovými receptory. Skládají se z podjednotek G; a těsně svázaných G. Po vazbě ligandu na receptor dochází k jeho konformační změně a je schopný katalyzovat (podobně jako GEF) výměnu GDP navázaného na G podjednotce asociovaného G proteinu za GTP. Jakmile došlo k vazbě GTP, komplex G•GTP disociuje od G podjednotky, oba komplexy však zůstávají vázané v membráně, neboť G a G podjednotky mají kovalentně vázaný lipidový řetězec (myristoylový, palmitoylový nebo prenylový zbytek), pomocí nějž jsou v membráně zakotveny. G s navázaným GTP může aktivovat efektorové proteiny, dokud nedojde k hydrolýze navázaného GTP na GDP. G podjednotka je sama GTPázou, a je tak schopná katalyzovat vlastní inaktivaci. Hydrolýzu může ještě urychlit protein RGS ("regulator of G protein signaling"), čímž se zkracuje doba, po kterou může G podjednotka aktivovat efektorové proteiny. Po hydrolýze GTP se inaktivovaná G podjednotka rychle opět asociuje s G.

Malé GTPázy.

Malé GTPázy vážou podobně jako heterotrimerické G proteiny GDP a GTP a jsou zodpovědné za přenos signálu v buňce. Na rozdíl od heterotrimerických G proteinů existují jako monomery a k žádné disociaci po aktivaci tedy nedochází – fungují jako samostatná G podjednotka heterotrimerických G proteinů. Do této třídy patří důležité regulační proteiny, zejména z pěti rodin: U člověka je 170 zástupců (proteinů).

Podjednotky.

Gs alfa podjednotka  Gi alfa podjednotka  Gq alfa podjednotka

G proteiny jsou rodinou GTPáz důležitých ve vnitrobuněčné signalizaci. Existují u nich dvě konformace: „zapnutá“, jsou-li navázány ke GTP, a „vypnutá“, mají-li navázán GDP. Přepínání mezi těmito stavy je zprostředkováno GEF (guanine nucleotide–exchange factor"), proteiny, které katalyzují disociaci GDP z G proteinu; k vazbě GTP pak dochází samovolně v důsledku jeho vyšší koncentrace v cytoplazmě. Změna konformace vyvolaná vazbou GTP umožňuje G proteinu aktivovat další proteiny buněčných signálních kaskád. Rychlost hydrolýzy GTP závisí mj. na aktivitě GAP (GTPase-accelerating protein") proteinů, které mohou také reagovat na extracelulární signály.  Za objev a popsání funkce G proteinů obdrželi v roce 1994 Alfred G. Gilman a Martin Rodbell Nobelovu cenu za fyziologii a medicínu. Gilman a Rodbell se původně snažili vysvětlit mechanismus stimulace buněk adrenalinem. Zjistili, že cytosolické enzymy, jako např. adenylátcykláza, nejsou aktivovány receptorem přímo, ale prostřednictvím G proteinu, který je receptorem aktivován, a může adenylát cyklázu stimulovat k produkci druhého posla, cyklického AMP.

G proteins, also known as guanine nucleotide-binding proteins, are a family of proteins that act as molecular switches inside cells, and are involved in transmitting signals from a variety of stimuli outside a cell to its interior. Their activity is regulated by factors that control their ability to bind to and hydrolyze guanosine triphosphate (GTP) to guanosine diphosphate (GDP). When they are bound to GTP, they are 'on', and, when they are bound to GDP, they are 'off'. G proteins belong to the larger group of enzymes called GTPases.  There are two classes of G proteins. The first function as monomeric small GTPases (small G-proteins), while the second function as heterotrimeric G protein complexes. The latter class of complexes is made up of "alpha" (α), "beta" (β) and "gamma" (γ) subunits. In addition, the beta and gamma subunits can form a stable dimeric complex referred to as the beta-gamma complex  Heterotrimeric G proteins located within the cell are activated by G protein-coupled receptors (GPCRs) that span the cell membrane. Signaling molecules bind to a domain of the GPCR located outside the cell, and an intracellular GPCR domain then in turn activates a particular G protein. Some active-state GPCRs have also been shown to be "pre-coupled" with G proteins. The G protein activates a cascade of further signaling events that finally results in a change in cell function. G protein-coupled receptor and G proteins working together transmit signals from many hormones, neurotransmitters, and other signaling factors. G proteins regulate metabolic enzymes, ion channels, transporter proteins, and other parts of the cell machinery, controlling transcription, motility, contractility, and secretion, which in turn regulate diverse systemic functions such as embryonic development, learning and memory, and homeostasis.


Synopse.

Na začátku filmu vidíme zahradníka (François Clerc), kterak v zahradě gumovou hadicí nevinně zalévá záhon. V tom se na scéně se za jeho zády objevuje chlapec (Benoît Duval), který si úmyslně stoupne na zahradníkovu hadici a přeruší tím proud vody. Udivený zahradník se snaží najít příčinu náhlé závady a odstranit ji. V okamžiku, když si začne pozorně prohlížet ústí hadice, chlapec s ní sestoupí a obnovený proud vody vytryskne zahradníkovi přímo do obličeje. Mladý šprýmař se snaží před rozzlobeným zahradníkem utéci. Následuje honička po zahradě. Po krátkém pronásledování jej rozzlobený zahradník chytí a zlije jej vodou z hadice. Poté se zahradník vrací ke své práci a mladý darebák odchází ponížen pryč.

Historie.

28. prosince 1895 uspořádali bratři Lumièrové v Indickém salónku kavárny Grand Café na pařížském bulváru Kapucínů první veřejnou projekci svých „oživlých fotografií“ platícím divákům, kterých se v tento historický okamžik sešlo třicet tři. Zhlédli dvacetiminutový program, který se skládal z deseti asi minutových snímků, z nichž většina zachycovala každodenní události ze skutečného života jako příjezd vlaku na nádraží, odchod dělníků z továrny, rodinnou snídani nebo partii karet. Mezi těmito reportážními snímky se nacházel jeden, který se od ostatních nápadně odlišoval. Jako šestý v pořadí se na plátně objevil krátký inscenovaný skeč Pokropený kropič ("L'Arroseur arrosé"; 1895), který je považován za první hraný film ve filmových dějinách. Původ námětu k natočení tohoto prostinkého skeče je sporný. Podle Louise Lumièra je film pouze zopakováním skutečného žertu, který provedl jeho mladší bratr Edouard jejich rodinnému zahradníkovi, kterým byl pan François Clerc. Podle filmového historika Georgese Sadoula je námět filmu, respektive výše uvedené události, které k jeho vzniku vedly, inspirován výjevem z alba knihkupectví Quantin z roku 1887, kde se v devíti obrazech nacházel kreslený komický příběh o chlapci, zahradníkovi a jedné kropicí hadici, jehož autorem byl ilustrátor a karikaturista Hermann Vogel. V tomto ohledu můžeme tento film považovat za první příklad filmové adaptace. Film natočil Louis Lumière na jaře roku 1895 na zahradě rodinného domu v Lyonu. François Clerc si svou roli zahradníka zopakoval i ve filmu, ale role chlapce byla přeobsazena, místo mladšího bratra Edouarda, který byl považován za příliš mladého, byla role Louisem svěřena mladému tesařskému učni z Lumiérových továren jménem Benoît Duval (někdy uváděn jako Daniel Duval).

Pokropený kropič (ve francouzském originále L'Arroseur arrosé) je francouzský němý film, který v roce 1895 natočil Louis Lumière, a který je považován za první dějový snímek ve filmové historii.

L'Arroseur Arrosé (; also known as The Waterer Watered and The Sprinkler Sprinkled) is an 1895 French short black-and-white silent comedy film directed and produced by Louis Lumière and starring François Clerc and Benoît Duval. It was first screened on June 10, 1895.  It is the earliest known instance of film comedy, the first use of film to portray a fictional story, and the first use of a promotional film poster. The film was originally known as Le Jardinier ("The Gardener") or Le Jardinier et le petit espiègle, and is sometimes referred to in English as The Tables Turned on the Gardener, and The Sprinkler Sprinkled.


Život.

Narodil se v Neapoli, tehdy součástí Neapolského království. Jeho otec byl vzdělaný muž, byl tajemníkem Neapolského soudu. Základy hudebního vzdělání získal od kněze, který byl amatérským hudebníkem. Prvním hudebním nástrojem Carulliho bylo violoncello. Teprve ve dvaceti letech objevil kytaru, ale posléze jí věnoval celý svůj život. V té době neexistoval v Neapoli žádný profesionální učitel hry na kytaru, proto si vyvinul svůj vlastní styl.  Carulli byl velice nadaný umělec, jeho koncerty v Neapoli se staly tak populární, že byl záhy zván na koncertní turné po celé Evropě. Okolo roku 1801 se oženil s Francouzkou Marií-Josephinou Boyerovou, s níž měl jednoho syna, Gustava Carulli. Tiskem vyšly jeho první skladby okolo roku 1807 v milánském nakladatelství Ricordi. Do Milána se také přestěhoval a přispíval zde do místních publikací. Po velkém úspěchu svých koncertů v Paříži, tehdejším „hlavním městě hudby“, tam i natrvalo přesídlil.  V Paříži se stal velice úspěšným učitelem hry na kytaru a také zde vyšla většina jeho skladeb. Založil i své vlastní hudební vydavatelství, ve kterém kromě svých vlastních skladeb vydával i díla dalších vynikajících kytaristů včetně Filippa Gragnaniho, který se stal jeho přítelem a který mu později věnoval svá tři kytarová duetta.  Carulli se rovněž věnoval konstrukci nástroje a ke konci svého života vyvinul ve spolupráci s pařížským loutnistou René Lacôtem desetistrunnou kytaru, tzv. "Decacorde".  Zemřel v Paříži ve věku 71 let.

Dílo.

Carulli byl velice plodný skladatel. Zkomponoval více než 400 skladeb pro kytaru a mnoho dalších skladeb v různých nástrojových kombinacích jejichž součástí však vždy byla kytara. Jeho škola hry na kytaru, "Méthode complète pour guitare ou lyre", op. 27, publikovaná v roce 1810 a revidovaná pod op. č. 241 v roce 1825, obsahuje skladby, které jsou dodnes používány při výuce hry na klasickou kytaru. Kromě řady skladeb pro dvě kytary, kytaru a housle či kytaru a flétnu, zkomponoval tři koncerty pro kytaru a komorní orchestr. Ve spolupráci se svým synem Gustavem napsal rovněž několik skladeb pro kytaru a klavír.  Mnoho skladeb, které dnes považujeme za Carulliho nejlepší díla, bylo původně vydavateli odmítnuto, neboť je považovali za příliš obtížné pro amatérské hudebníky, na které byla zaměřena jejich vydavatelská politika. Je proto pravděpodobné, že některá z jeho nejlepších děl jsou dnes ztracena. Nicméně několik publikovaných skladeb napovídá na kvalitu a propracovanost jeho koncertních skladeb. Dobrým příkladem je "Six Andantes op. 320", komponovaná okolo r. 1830 a věnovaná kytaristovi Matteo Carcassimu.  K vysoce úspěšné škole publikoval skladatel ještě řadu doplňků. Jako op. 272 ("L'Anti Methode") byla škola vydána pro koncertní účely bez vysvětlujícího textu. Napsal školu pro decacord, pojednání o harmonii, o kytarovém doprovodu zpěvu a několik sbírek vokalíz a solfegií. Tato pojednání byla určena k rozšíření možností kytarového doprovodu zejména pro ty kytaristy a učitele zpěvu, kteří nebyli podrobně seznámeni se záznamem generálního basu.  Díla Ferdinanda Carulliho jsou dodnes vděčnou součástí repertoáru světových kytaristů a existuje mnoho jejich nahrávek. "Duo in G," op.34 posloužilo jako ústřední melodie oblíbeného britského televizního sci-fi seriálu "The Adventure Game", který BBC uváděla v letech 1980–1986.

Ferdinando Maria Meinrado Francesco Pascale Rosario Carulli (9. února 1770, Neapol – 17. února 1841, Paříž) byl italský skladatel pro klasickou kytaru a autor školy hry na kytaru "Méthode complète pour guitare ou lyre", op. 27, která je dodnes používána.

Ferdinando Maria Meinrado Francesco Pascale Rosario Carulli (9 February 1770 – 17 February 1841) was an Italian composer for classical guitar and the author of the influential "Méthode complète pour guitare ou lyre", op. 27 (1810), which contains music still used by student guitarists today. He wrote a variety of works for classical guitar, including numerous solo and chamber works and several concertos. He was an extremely prolific writer, composing over 400 works for the instrument.


Život.

Byla dcerou burgundského krále Rudolfa II. a jeho manželky Berty Švábské. Jejím bratrem byl burgundský král Konrád a prvním manželem italský král Lothar II., kterému byla zasnoubena již v dětství a za kterého byla provdána roku 947 – snad ve věku 16 let. Lothar II. byl však již po třech letech manželství otráven a Adéla jako dosud mladá žena ovdověla.  Po ovdovění ji markrabí Berengar z Ivrey (možná zodpovědný za Lotharovu vraždu) držel v zajetí na hradě Garda, neboť ji chtěl provdat za svého syna Adalberta a dosáhnout tak skrze ni italské královské koruny (podle langobardské právní tradice mohla Adéla designovat následníka). Královna však spolu s dcerou Emmou uprchla na hrad Canossa a požádala o pomoc německého krále Otu I., který Berengara porazil a sám se roku[951 v Pavii s Adélou oženil. Tento sňatek také přinesl Otovi právní nárok na italskou korunu.  2. února 962 byla Adéla spolu s manželem v Římě korunována na císařovnu. V italské i říšské politice měla na manžela velký vliv a od její doby dochází také k nárůstu intervencí římských královen v královských a císařských listinách. Doprovázela manžela i na italských taženích v letech 961–965 a 966–972.  Adéla se výrazně podílela na výchově svého syna Oty II. a i v jeho dospělém věku na něj měla velký vliv, a to do druhé poloviny 70. let, kdy bylo její postavení zastíněno postavením Otovy manželky Theofano a Adéla se vzdálila od císařského dvora. V letech 975–980 pak pobývala převážně v Itálii a v Burgundsku. Po synově smrti roku 983 jí spolu s její snachou Theofano a mohučským arcibiskupem Willigisem připadlo poručnictví nad nezletilým dědicem říše Otou III. Pro neshody s Theofano sice nakrátko opět opustila dvůr, po její smrti roku 991 však znovu převzala regentství. Poté, co Ota III. dosáhl roku 994 plnoletosti, se však znovu stáhla do ústraní a v posledních letech života pobývala v benediktinském klášteře Selz, který okolo roku 991 sama založila. Adéla byla vzdělaná a velmi sečtělá žena, ovládala čtyři jazyky.  Již její současníci, například Gebert z Aurillacu (pozdější papež Silvestr II.), ji nazývali ""mater regnorum"" (""matka království""). Adéla se angažovala také v clunyjském hnutí, roku 1097 byla svatořečena papežem Urbanem II.

Adéla Burgundská (uváděná též jako "Adelaida", "Adelheid"; 931, Burgundsko – 16. prosince 999, klášter Selz) byla druhou manželkou císaře Oty I. Velikého a jednou z nejvýznamnějších středověkých římských císařoven.

Adelaide of Italy (; 93116 December 999 AD), also called Adelaide of Burgundy, was Holy Roman Empress by marriage to Emperor Otto the Great; she was crowned with him by Pope John XII in Rome on 2 February 962. She was regent of the Holy Roman Empire as the guardian of her grandson in 991–995.


Historie.

Původní opevnění bylo postaveno na místě římského a později vizigótského osídlení. První prvky palácového opevnění začalo toto místo nést po dobytí Sevilly Araby v roce 712; ti již od roku 720 využívali toto místo jako sídlo svých vládců. V roce 884 přispěla pevnost k odražení vikinské invaze do města.  Původní muslimský palác pochází ze stejného období, jako granadská Alhambra. Mezi 11. a 13. stoletím byl palác dále rozšiřován a opevňován Almohady.  Po dobytí Sevilly Ferdinandem III. v roce 1248 se z paláce stala královská residence. Jeho syn Alfons X. uskutečnil první přestavby, když roku 1254 přikázal postavit tří velké gotické sály. V roce 1364 se Petr I. Kastilský rozhodl vybudovat tzv. "Palcio Mudejar", který se stal prvním palácem kastilského krále, který nebyl chráněn opevněním jako tomu je u hradu. Tento palác si dodnes zachovává svůj vzhled ve styl mudejárské architektury a stále udivuje svojí ornamentální bohatostí. Roku 1366, právě když byl nový palác dokončován, vypukla občanská válka, v které se proti Petrovi I. postavil jeho nevlastní bratr Jindřich Trastámara a která skončila Petrovou smrtí roku 1369. Palác Petra I. je považován za nejkomplexnější ukázku mudejárské architektury ve Španělsku.  Během historie se alcázar stal dějištěm mnoha událostí spojených se španělskou korunou. Roku 1477 do Sevilly přijela Katolická Veličenstva a využila alcázar jako místo svého pobytu. O rok později, 14. června 1478, se v paláci narodil jejich druhý syn, princ Jan. V roce 1526 se v alcázaru uskutečnia svatba Karla V. s jeho sestřenicí Isabelou Portugalskou. V roce 1729 se v paláci narodila infantka Marie Antonie, dcera Filipa V. Ten do města přijel, aby zde dohlédl na podpis sevillské smlouvy, která ukončila anglo-španělskou válku (1727-29).  Kvůli francouzské intervenci do Španělska se do alcázaru v roce 1823 uchýlila královská rodina v čele s Ferdinandem VII. Rodina v paláci sídlila dva měsíce, během nichž alcázar sloužil jako královská residnce.  Dekretem z 22. dubna 1931 vláda druhé španělské republiky, na návrh ministra financí Indalecia Prieta, postoupila alcázar a jeho zahrady městu Seville.

Zahrady.

Všechny paláce Al-Andalusu měly rozsáhlé zahrady s ovocnými stromy, širokou škálou vonných rostlin, ale zároveň poskytovaly i jídlo pro obyvatele paláce. Kromě toho měly zahrady i estetickou funkci. V zahradách se vždy nacházela voda v podobě zavlažovacích kanálů, fontán, vodních nádrží a bazénků.  Zahrady připojené k sevillskému alcázaru prodělaly řadu změn. V 16. století, během vlády Filipa III., italský architekt Vermondo Resta zahrady upravil ve stylu italského manýrismu. Resta je zodpovědný za stavbu "Galeria de Grutesco", kdy proměnil starou muslimskou zeď v lodžii, z které je možno palácové zahrady obdivovat.

Alcázar v Seville je název královského paláce v městě Sevilla ve španělském autonomním společenství Andalusie. Jednalo se původně o maurskou pevnost, která byla postavena Almohady. Palác proslul jako jeden z nejkrásnějších v celém Španělsku a je považován za jednu z nejvýznačnějších ukázek mudejarské architektury na Pyrenejském poloostrově. Nejvyšší patra alcázaru jsou dodnes využívána královskou rodinou jako její oficiální residence v Seville; díky tomu je alcázar nejstarším stále užíváným královským palácem v Evropě. Pro svou kulturní hodnotu byla celá stavba v roce 1987 přiřazena ke světovému dědictví, a to spolu s katedrálou a indickým archivem v témže městě.

The Royal Alcázars of Seville (), historically known as al-Qasr al-Muriq (, "The Verdant Palace") and commonly known as the Alcázar of Seville (), is a royal palace in Seville, Spain, built for the Christian king Peter of Castile. It was built by Castilian Christians on the site of an Abbadid Muslim "alcazar", or residential fortress destroyed after the Christian conquest of Seville. The palace is a preeminent example of Mudéjar architecture in the Iberian Peninsula but features Gothic, Renaissance and Romanesque design elements from previous stages of construction. The upper storeys of the Alcázar are still occupied by the royal family when they are in Seville, and are administered by the Patrimonio Nacional. It was registered in 1987 by UNESCO as a World Heritage Site, along with the adjoining Seville Cathedral and the General Archive of the Indies.


Život.

Stanislaw Tillich se narodil v malé vesnici Neudörfel (srb. Nowa Wjeska), kde se naprostá většina (89%) obyvatel stále hlásí k hornolužické národnosti. Jeho otec Rudi Tillich (1929-2007) a matka Katharina rozená Korjeńkec (1931) byli aktivními členy Domowiny a v rodině se mluvilo výhradně lužickou srbštinou, takže dle svých slov se německy musel naučit od sousedů. Přestože se každý z rodičů hlásil k jiné konfesi, otec k evangelické a matka ke katolické, svého syna vychovali jako katolíka.  Absolvoval srbskou základní školu v Panschwitz-Kuckau (Pančicy-Kukow) a poté navštěvoval lužickosrbské gymnázium v Budyšíně, kde taky v roce 1977 složil maturitní zkoušku. Po splnění základní vojenské služby (1977-1979) studoval strojírenství na Technické univerzitě v Drážďanech (1979-1984), a následně nastoupil do státního elektrotechnického podniku ve městě Kamenz (Kamjenc). V letech 1987-1989 působil v okresní správě Kamenze a dokončil postgraduální studium v Lipsku. S pádem Berlínské zdi načas přešel do podnikatelské sféry, ale od roku 1995 se rozhodl plně věnovat politické dráze.  Stanislaw Tillich je ženatý, s manželkou Veroniku (1959) mají dvě děti, Milana (1981) a Danu (1983). V dubnu 2015 se přestěhovali z Pančicy-Kukow a nyní bydlí v Weißen Hirsch u Drážďan. Tillichův tchán je původem Polák, který byl za války nasazen v Lužici na nucené práce, oženil se zde však s Lužickou Srbkou a do Polska se už nevrátil.

Politický život.

Tillichova politická kariéra začala v říjnu 1987 vstupem do strany Křesťanskodemokratické unie (zkráceně CDU). V květnu 1989 se stal místopředsedou okresní správy Kamenz, v března 1990 byl zvolen poslancem prvního celoněmeckého spolkového parlamentu. Mezi lety 1994 až 1999 působil jako poslanec v Evropském parlamentu a jako místopředseda rozpočtového výboru Evropské unie. Od roku 1992 až do 1999 byl členem předsednictva Evropské lidové strany.  V roce 1999 přešel z Bruselu do regionální politiky, od voleb 2004 zastává mandát v saském zemského sněmu. Vykonával funkci saského ministra pro spolkové a evropské záležitosti (1999-2002), vedoucího saského kancléřství (2002-2004), saského ministra životního prostředí a zemědělství (2004-2007) a saského ministra financí (2007-2008). Dne 28. května 2008 ho zemský sněm zvolil saským premiérem, kterýžto post dokázal obhájit i ve volbách 2009 a 2014. Od roku 2010 patří k nejužšímu vedení spolkové strany CDU (20členná výkonná rada), v letech 2015 a 2016 pak předsedal horní komoře (Spolkové radě) německého parlamentu. Jako zástupce Saska působí od října 2016 ve výboru pro věci zahraniční.  Dle průzkumů veřejného mínění si v roce 2012 Tillichova saská CDU udržovala nejvyšší úroveň podpory ze všech německých politických stran ve všech 16 spolkových státech; pročež komentátoři Tillicha označili jako „druhého nejmocnějšího politika z bývalého komunistického východu (Německa)“ hned po kancléře Angele Merkelové. Stanislaw Tillich je oceňován pro své jazykové dovednosti, díky kterým může s polskými i českými představiteli vést dialog bez tlumočníka. Kromě rodné hornolužické srbštiny a němčiny totiž mluví plynně polsky a dobře zvládá i angličtinu, francouzštinu a češtinu, v omezené míře snad i italštinu a ruštinu.

Stanislaw Rudi Tillich (lužickosrbsky "Stanisław Tilich", * 10. dubna 1959, Neudörfel) je čelný německý politik lužickosrbské národnosti, člen CDU, od 28. května 2008 do 12. prosince 2017 třetí ministerský předseda Svobodného státu Sasko a bývalý prezident Spolkové rady.  Dne 18. října 2017, tj. zhruba tři týdny po neuspokojivém výsledku CDU ve volbách do Německého spolkového sněmu, veřejně oznámil svůj záměr odstoupit k prosinci roku 2017 z funkce ministerského předsedy Svobodného státu Sasko, a to s vůlí předat funkci někomu mladšímu. Jako budoucího kancléře za sebe navrhl svého stranického kolegu Michaela Kretschmera.

Stanislaw Tillich (; ; born 10 April 1959) is a German CDU politician. He served as the 3rd Minister President of Saxony from 2008 to 2017. From 1 November 2015 until 31 October 2016 he was President of the Bundesrat and "ex officio" deputy to the President of Germany. Tillich is of Sorbian ethnicity and lives in Panschwitz-Kuckau (Pančicy-Kukow), which is 35 kilometres north-east of Dresden near Kamenz.


Životopis.

Narodil se v nezámožné šlechtické rodině v obci Burnakovo v jaroslavském obvodu. Roku 1766 ukončil studium na vojenském námořním učilišti v Petrohradě a začal sloužit v Baltské flotě. Roku 1769 byl přidělen k Azovské flotě, kde se účastnil bojů s Turky. Roku 1775 se stal velitelem fregaty a v letech 1780 - 1782 byl kapitánem křižníku "Viktor" a jeho úkolem byla ochrana ruských obchodních lodí ve Středozemním moři. Od roku 1783 sloužil u Černomořské floty, dohlížel na stavbu lodí a podílel se na výstavbě ruské hlavní černomořské námořní základny v Sevastopolu. V letech 1787 - 1792 byl kapitánem křižníku "Sv. Pavel", s nímž se zúčastnil šesté rusko-turecké války. V roce 1788 byl jmenován velitelem 1. eskadry Černomořské floty a v roce 1789 se stal kontradmirálem a velitelem celé Černomořské floty, s níž porazil v několika bitvách turecké loďstvo. Roku 1793 byl povýšen na viceadmirála. V letech 1798 - 1800 velel eskadře černomořského loďstva, vyslaného proti francouzské flotile Napoleona Bonaparta ve Středozemním moři. Zde dosáhl několika vítězství, dobyl pevnost Korfu a podílel se na vzniku řecké Republiky sedmi ostrovů v Jónském moři, účastnil se osvobozování italských měst Ancona, Janov, Neapol a Řím od francouzské nadvlády. Po návratu z úspěšného tažení ho však nečekala sláva, ale kvůli intrikám na carského dvoře ho Alexandr I. odsunul do druhořadé pozice velitele Baltské floty. Roku 1807 rezignoval a odešel do penze. Zemřel 14. října 1817 v obci Alexejevka.  Je považován za zakladatele ruského vojenského námořního umění a průkopníka útočné taktiky námořního boje. Jeho taktika boje zaujala i známého britského admirála Horatio Nelsona. Podle admirála Ušakova bylo pojmenováno několik lodí ruského a sovětského vojenského námořnictva, dále byly na jeho počest pojmenovány ulice či náměstí. Na řeckém ostrově Korfu má admirál Ušakov pomník, je zde po něm pojmenována i ulice. V roce 1944 byl na jeho počest zřízen v Sovětském svazu Řád Ušakova 1. a 2. stupně. V roce 1978 podle něj byla pojmenována planetka 3010 Ushakov. 5. srpna 2001 byl svatořečen ruskou pravoslavnou církví, v roce 2005 jej patriarcha Alexij II. prohlásil za patrona ruských strategických nukleárních bombardérů.

Fjodor Fjodorovič Ušakov ( Burnakovo - , Alexejevka, tambovská gubernie) byl ruský námořní admirál, který je považován za zakladatele ruského vojenského námořního umění a průkopníka útočné taktiky námořního boje.

Fyodor Fyodorovich Ushakov (; – ) was the most illustrious Russian naval commander and admiral of the 18th century. He is notable for winning every engagement he participated in as the admiral of the Russian fleet present.


Život a kariéra.

Začátky.

Massi se narodila v Algiers v Alžírsku do chudé rodiny jako sedmé dítě. Již v raném věku se začala věnovat zpěvu a hře na kytaru, povzbuzována svým starším bratrem. Později se zpěvačka inspirovala také flamencem a americkou lidovou a country hudbou, což se pak také projevilo v jejích skladbách. V sedmnácti letech začala vystupovat se skupinou hrající flamenco, po krátkém čase ji ale opustila.  Začátkem roku 1990 se Massi přidala k politicky angažované rockové skupině Atakor ovlivněné rockovými baladami skupin jako Led Zeppelin a U2. S Atakorem vystupovala sedm let, během kterých skupina vydala úspěšné hudební album a natočila dvě populární hudební videa. Skupina však byla pro svou rostoucí popularitu a politické názory perzekvována a zpěvačce bylo vyhrožováno smrtí. V roce 1999 byla Souad Massi pozvána do Francie na hudební festival "Femmes d’Algérie". Po úspěšném vystoupení na festivalu se Massi rozhodla již ve Francii zůstat.

Sólová dráha.

Vystoupení na festivalu "Femmes d’Algérie" přineslo zpěvačce kontrakt u společnosti Island Records, kde také vydala v červnu 2001 své debutové album "Raoui", které bývá srovnáváno s americkou folkovou hudbou 60. let. Převážně francouzsky a arabsky zpívané album mělo úspěch u kritiky i u posluchačů. Následující rok bylo album nominováno na cenu v kategorii „Best Newcomer“ BBC Radia 3.  V roce 2003 vydala Massi druhé album s názvem "Deb". Album, spíše lyrické než politicky angažované, se stalo celosvětově jedním z nejúspěšnějších alb severoafrických umělců. O tři roky později vydává Massi své třetí album, "Mesk Elil". Na převážně opět lyrickém albu doprovodili zpěvačku v duetech Daby Toure and Rabah Khalfa.  11. listopadu 2006 se konal v Praze v paláci Akropolis koncert, na kterém Massi vystoupila v rámci celosvětového turné při vydání alba "Mesk Elil".  Album "Ô Houria" (2010), na kterém spolupracovala s Francisem Cabrelem a kytaristou a producentem Michelem Françoisem, je stylově poněkud odlišné a obsahuje skladby spíše charakteru folkrockové písně či rockové balady. Současně je na albu více francouzsky zpívaných písní.  11. června 2011 vystoupila Massi na Respect festivalu na Pražské Štvanici.

Souad Massi (* 23. srpna 1972, Kabýlie, Alžírsko) je ve Francii žijící alžírská skladatelka, zpěvačka a kytaristka kabylského původu. Svou kariéru zahájila v alžírské rockové hudební skupině Atakor, s níž vystupovala několik let. Po sérii výhrůžek smrtí však v roce 1999 opustila Alžírsko a odstěhovala se do Paříže ve Francii. Účast na koncertu "Femmes d'Algerie", který se konal v roce 1999 v Paříži, jí přinesla nahrávací smlouvu s vydavatelstvím Island Records. Massi zpívá arabsky, francouzsky, někdy i anglicky či kabylsky. V její tvorbě se prolíná hudba arabská s vlivy americké rockové i country hudby, portugalského fada i španělského flamenca.

Souad Massi (سعاد ماسي), born August 23, 1972, is an Algerian Berber singer, songwriter and guitarist. She began her career performing in the Kabyle political rock band Atakor, before leaving the country following a series of death threats. In 1999, Massi performed at the "Femmes d'Algerie" concert in Paris, which led to a recording contract with Island Records.  Massi's music, which prominently features the acoustic guitar, displays Western musical style influences such as rock, country or the Portuguese fado but sometimes incorporates oriental musical influences and oriental instruments like the oud as well as African musical stylings. Massi sings in Classical Arabic, Algerian Arabic, French, occasionally in English, and in the Kabyle Berber language, often employing more than one language in the same song.


Vývoj.

MOAB je projekt Air Force Research Laboratory (výzkumná laboratoř letectva USA), který začal v roce 2002 jako následovník projektu BLU-82 "Daisy cutter". Podstoupil úspěšný test v Eglin Air Force Base na Floridě dne 11. května 2003 a další 21. listopadu téhož roku.

Parametry.

MOAB je bomba 9,17 m dlouhá, v průměru 102,9 cm a vážící 9,5 tuny, (ačkoli U.S. Air Force Research Laboratory tvrdí, že existuje i větší verze vážící 13 tun), z čehož 8,4 tun je explozívní náplň. Poloměr výbuchu je 137,61 m, ale masívní tlaková vlna vytvořená výbuchem je schopná zničit oblast velkou jako 9 městských bloků. Kvůli svým rozměrům a váze musí být bomba shazována z nákladního letadla, obvykle C-130. Je naváděna pomocí systému GPS a využívá padák k vytažení z nákladového prostoru letadla, tudíž může být shazována z větší výšky než její předchůdce BLU-82. Je to první americká zbraň využívající ocasní plochy ruského stylu (známé jako „"Belocerkovského mřížkové ploutve"“) a je jen o málo menší než bomba Grand Slam z druhé světové války.  MOAB používá 8,5 tuny explozívní náplně H6. Se sílou rovnou 1,35 násobku síly TNT je H6 jednou ze silnějších výbušnin užívaných armádou Spojených států. H6 je výbušný mix RDX (cyklotrimethlylen trinitramin), TNT (trinitrotoluen) a hliníku. H6 je obvykle využíváno armádou pro víceúčelové bomby a je výbušným plnivem vyráběným v Austrálii. H6 je také široce používaným plnivem pro podvodní zbraně jako miny, hlubinné nálože a torpéda.  Ačkoli její efekt byl často srovnáván s jadernou zbraní, má pouze zhruba tisícinu síly atomové bomby shozené na Hirošimu. MOAB je ekvivalentem 11 tun TNT, kdežto výbuch v Hirošimě byl ekvivalentem 13 000 tun TNT a moderní jaderné pumy jsou ještě mnohem silnější než bomba z Hirošimy. Nicméně svojí silou se MOAB vyrovná nejmenším jaderným bombám jako např. M-388 Davy Crockett.  Kromě 2 kusů MOAB vyrobených pro testy je známo 15 kusů z továrny McAlester Army Ammunition Plantin z roku 2003 na podporu operace Irácká svoboda. Dne 13. 4. 2017 došlo k prvnímu ostrému použití této bomby. Byla svržena na afghánskou oblast Achin v provincii Nangarhár. Důvodem tohoto svržení je zasažení oblasti s vysokou koncentrací bojovníků ISIS.

Využití.

Základní design nese znaky BLU-82 Daisy Cutter, která byla použita ve válce ve Vietnamu a také v Afghánistánu – nejvíce pro čištění velkých zalesněných ploch na tehdejší frontě a pro útoky na opevněné cíle. Na rozdíl od Daisy Cutteru, MOAB je určena k ničení cílů opevněných popř. podzemních. MOAB je pomocí GPS naváděná bomba shazovaná volným pádem, kdežto Daisy Cutter je nenaváděná, padákem stabilizovaná a vyžaduje relativně nízkou výšku shozu.  Pentagon prosazoval svůj záměr použít bomby MOAB jako zbraň proti pěšákům jako součást strategie „"shock and awe"“ (šok a úžas) v Iráku. Letectvo Spojených států realizovalo test, kde subjektům ukázali video výbuchu MOAB. Kromě skupiny jaderných vědců všichni ostatní výbuch chybně identifikovali jako jaderný. Tento test demonstroval potenciál bomby MOAB k vyvolání psychologického strachu.  Ačkoli je MOAB primárně určena k destrukci opevněných a podzemních cílů, lze jí také využít proti lehkým až středním pozemním cílům o veliké rozloze. Ovšem vícenásobné údery zbraněmi menšího kalibru by mohly být efektivnější, neboť tyto lze shazovat ze stíhaček nebo bombardérů jako F-16, které mají mnohem lepší manévrovatelnost a prostředky sebeobrany než letouny C-130 a C-17. Kobercové bombardování z velké výšky mnohem menšími 900 nebo 450 kilogramovými bombami shazované z B-52 je také velmi efektivní v pokrytí velkých oblastí.  Dne 13. 4. 2017 byla GBU43 svržena v Afghánistánu na podzemní systém tunelů Islámského státu. Afghánské speciální jednotky poté zjistily, že stromy v bezprostředním okolí výbuchu byly sežehlé, domy zčásti zbořené, ale o několik set metrů dál byly již stromy neporušené a také tunely nevypadaly poškozeně.

GBU-43/B Massive Ordnance Air Blast bomb (MOAB) (také známá jako "Mother of All Bombs" - "matka všech bomb") je velká konvenční bomba vyvinutá pro letectvo Spojených států Albertem L. Weimortsem juniorem. V době vývoje byla považována za nejsilnější nenukleární zbraň vůbec. Bomba byla navržena ke shozu z transportního letounu C-130.  Od té doby Rusko úspěšně testovalo z bombardéru TU-160 jejich "Father of All Bombs" ("otec všech bomb") a podle výsledků měření tvrdí, že je 4x silnější než MOAB, ačkoli o velikosti a síle ruské zbraně můžou někteří lidé vést dohady, stejně jako o síle a velikosti zbraně americké.

The GBU-43/B Massive Ordnance Air Blast (MOAB , commonly known as "Mother of All Bombs") is a large-yield bomb, developed for the United States military by Albert L. Weimorts, Jr. of the Air Force Research Laboratory. At the time of development, it was said to be the most powerful non-nuclear weapon in the American arsenal. The bomb is designed to be delivered by a C-130 Hercules, primarily the MC-130E Combat Talon I or MC-130H Combat Talon II variants.  The MOAB was first dropped in combat in the 13 April 2017 airstrike against an Islamic State of Iraq and the Levant – Khorasan Province (ISIS) tunnel complex in Achin District, Afghanistan.


Popis.

Arkadická scenérie se nachází za městem v troskách, okolo říčky obklopené stromy. Tmavá, zatažená obloha je osvětlena bleskem, který věští brzkou bouři.  Žena sedící vpravo kojí dítě. Je nahá, až na bílou roušku (naznačující čistotu a nevinnost), jež pokrývá její ramena. Její plné břicho, nalitá ňadra a akt kojení mohou naznačovat plodnost. Naproti tomu některým vykladačům představuje lásku. Evidentní spojení s Pannou Marií však troskotá na její nahotě.  Muž držící dlouhou tyč či píku stojí vlevo naproti ženě. Usmívá se a pohlíží doprava, ale nezdá se hledět na ženu. Historikové umění jej pokládají buď za vojáka, nebo za pastýře, tuláka, nebo člena klubu svobodných mužů. Rentgenové snímkování obrazu ukázalo, že na jeho místo původně Giorgione namaloval jinou nahou ženu (rovněž sedící). Pro některé je ztělesněním vytrvalosti a pevnosti – tito poukazují na pilíře nacházející se za ním, které často symbolizují moc a sílu. Avšak tyto pilíře jsou zlomeny: klasický symbol smrti. Je možno všimnout si rovněž čápa na střeše napravo. Čáp někdy bývá symbolem mateřské lásky rodičů k jejich potomkům.

Význam a možné výklady obrazu.

Hlavním rysem obrazu, zdá se, je očekávání bouře. Barvy jsou ztlumeny a světlo je měkké; převládají zelené a modré odstíny. Krajina sama není pouhým pozadím, ale představuje významný přínos pro rané krajinářství. „Tichá“ atmosféra obrazu nepřestává fascinovat moderní diváky. Žádný z dobových pramenů "Bouři" nijak nevykládá; neexistuje žádné vyčerpávající vysvětlení smyslu tohoto obrazu. Pro některé představuje netradičně pojatý "útěk do Egypta" (zde se však vysvětlení znovu sráží s ženinou nahotou), pro jiné výjev z klasické mytologie (Paris a Oinóné) nebo z řeckého pastýřského románu. Podle italského učence Salvatora Settise představuje opuštěné město Ráj a postavy Adama a Evu s jejich synem Kainem: blesk pak jako v řeckém a hebrejském světě reprezentuje Boha, který je právě vyhnal z Ráje. Další navrhují alegoričtější výklad, nebo prostě říkají, že Giorgione nezamýšlel sdělit nic konkrétního. Možná je smysl díla „v tom, že nám jeho smysl uniká“. Původní výklad obrazu jako díla, jehož námětem je dualita (město / venkov, muž / žena) byl opuštěn po výše zmíněném rentgenovém zkoumání.  Historikové uvádějí "Bouři" jako dílo, které ovlivnilo Manetovu "Snídani v trávě".

Bouře (italsky "La Tempesta") je slavný renesanční obraz, jehož autorem je Giorgione. Byl namalován asi v letech 1508–1509 na objednávku benátského šlechtice Gabriela Vendramina a nyní visí v Gallerie dell'Accademia v Benátkách. Často se považuje za vůbec první krajinu v západním malířství. Tato olejomalba je pokládána za záhadné dílo – podobně jako její geniální autor, který sám je jedním z nejzáhadnějších malířů všech dob. "Bouře" patří k vůbec nejdiskutovanějším obrazům, jeho mistrovství je však nezpochybnitelné. Obraz zachycuje vojáka a kojící ženu na protilehlých stranách potoka mezi sutinami města, nad něž přichází bouře. Velké množství symbolů, jimiž je obraz protkán, dovoluje mnoho výkladů, nicméně ani jeden z nich není plně uspokojivý.

The Tempest (Italian "La Tempesta") is a Renaissance painting by the Italian master Giorgione dated between 1506 and 1508. Originally commissioned by the Venetian noble Gabriele Vendramin, the painting is now in the Gallerie dell'Accademia of Venice, Italy. Despite considerable discussion by art historians, the meaning of the scene remains elusive.


Hudební studium.

Ještě jako Marie Jedličková studovala na konzervatoři v Brně hru na housle, klavír, violoncello a harfu.  Brzy začala zpívat ve sboru Městského divadla v Brně. Zpěv studovala u S. Anspitzera. Posléze pokračovala ve studiu zpěvu v Praze.

Operní dráha.

V letech 1908–1910 působila Jeritza v Mnichově, kde jí byly přiděleny role pro operetní pěvkyni. Její nadání však vedlo jednoznačně k opernímu zpěvu. V roce 1910 debutovala v Městském divadle v Olomouci v roli Elsy v opeře Richarda Wagnera "Lohengrin". V roce 1911 byla angažována ve Vídni v Lidové opeře ("Volksoper Wien"). Poté zpívala titulní roli v premiérách obou verzí opery Richarda Strausse "Ariadna na Naxu" ("Ariadne auf Naxos"), a to v roce 1912 ve Stuttgartu i při uvedení druhé verze v roce 1916 ve Vídni.  V roce 1912 vystupovala Jeritza v Bad Gasteinu, kde ji uslyšel zpívat rakouský císař František Josef I. Panovník se zasadil za její okamžité angažmá v Dvorní opeře (dnešní Vídeňská státní opera). Na této prestižní scéně byla po dlouhá léta největší hvězdou ("primadonna assoluta"). V roce 1919 zpívala při světové premiéře roli Císařovny v další Straussově opeře "Žena beze stínu". Již v roce 1917 byla jmenována komorní pěvkyní a čestnou členkou souboru opery, ve které zpívala až do roku 1935. Po druhé světové válce přispěla finančně na znovuvýstavbu těžce poškozené operní budovy.  V letech 1921–1932 zpívala Maria Jeritza také v Metropolitní opeře v New Yorku . Debutovala zde 19. listopadu 1921 v roli Mariety v opeře "Mrtvé město" ("Die Tote Stadt") skladatele Ericha Wolfganga Korngola. Osobně se zde zasloužila o uvedení Janáčkovy opery "Její pastorkyňa". V „Met“ vystupovala po dobu svého angažmá ve 20 rolích ve 290 představeních. Pražské publikum ji mohlo v Národním divadle vidět a slyšet pouze na pohostinských vystoupeních. Žila střídavě v New Yorku a ve Vídni.  Maria Jeritza měla nádherný hlas, krásný zjev a vynikala též výrazným hereckým talentem. Publikum si úplně podmanila. Byla obdivována jako skvělá interpretka dramaticky vypjatých rolí. Zpívala na mnoha místech po celém světě, kromě v USA (New York) a Rakousku (Vídeň), také v Československu (Praha), Velké Británii (Londýn), Francii, Švédsku, Dánsku, Maďarsku, Rusku a dalších zemích.  Maria Jeritza pomohla šířit slávu českého operního zpěvu a díla Leoše Janáčka ve světě, stejně jako činila její kolegyně Ema Destinnová, která si vydobyla jedno z předních míst mezi sopranistkami světa. Pro Marii Jeritzu psali přední skladatelé a byla obdivována tisíci operních milovníků. Byla jednou z pěvkyň, kterým Giacomo Puccini svěřil roli Tosky ve své stejnojmenné opeře. V pozdějších letech se pokoušela o operní režii, účinkovala ve zvukových filmech a napsala svůj životopis pod názvem "Sunlight and Song" (Sluneční svit a píseň).

Osobní život.

Po krátkém dvouletém manželství s mužem jménem Wiener se provdala 13. března 1919 za velmi zámožného šlechtice Friedricha Leopolda Salvatora svobodného pána Poppera z Podhrágy (1886–1953), majitele banky a zámku. Po rozvodu se stal jejím třetím manželem dne 29. července 1935 americký podnikatel a filmový producent z Hollywoodu Winfield R. Sheehan (1883–1945). Po jeho smrti se v roce 1948 provdala za Irvinga Seeryho z New Jersey, kam se také toho roku přestěhovala.  Zemřela ve věku 94 let a je pochovaná na Hřbitově Svatého Kříže ("Holy Cross Cemetery") v North Arlingtonu (New Jersey, USA).

Maria Jeritza (vlastním jménem Marie Jedličková, 6. října 1887 Brno – 10. července 1982 Orange, New Jersey, Spojené státy americké) byla operní pěvkyně, dramatická sopranistka. Kvůli svému silnému hlasu si ve světě získala přízvisko "Moravian Thunderbolt" („moravské hromobití“).

Maria Jeritza (6 October 188710 July 1982) was a Czech soprano singer, long associated with the Vienna State Opera (1912–1935) and the Metropolitan Opera (1921–1932 and 1951). Her rapid rise to fame, beauty and personality earned her the nickname "The Moravian Thunderbolt".


Původ a kariéra.

Přesné datum a místo Constantova narození nejsou vinou torzovitosti pramenů známy. Po otci byl princ vnukem Diocletianova "caesara" Constantia Chlora, po matce pocházel z rodu Maximiana Herculia. Rodiče v tuto dobu již vychovávali syny Konstantina a Constantia, přičemž Konstantin Veliký měl ze vztahu s Minervinou ještě syna Crispa. V dětském věku ztratil Constans matku, kterou dal Konstantin za nejasných okolností roku 326 popravit. Jeho výchova probíhala v křesťanském rámci a velký důraz se kladl zvláště na rétoriku (řečník Aemilius Magnus Arborius).  Asi v roce 335 odešel Constans jako "caesar" do Itálie, aby zde převzal řízení státních záležitostí (jurisdikce se vztahovala i na Illyricum a severní Afriku). Jeho poručníkem byl patrně už tehdy starší bratr Konstantin, který pobýval v Galii. Constantovy zásnuby s Olympiadou, dcerou prefekta pretoriánů Flavia Ablabia, vyzněly z neznámých důvodů do prázdna – ze sňatku sešlo.

Vláda.

Po smrti Konstantina Velikého 22. května 337 vyvraždila armáda téměř všechny členy konstantinovské dynastie kromě Konstantina (II.), Constantia a Constanta a jejich dvou bratranců. Důvodem byla patrně snaha odstranit potenciální rivaly císařových synů a zabezpečit jejich bezproblémové následnictví v říši. Role tří princů v této vlně čistek je nejasná, v případě sotva zletilého Constanta je však vina spíše nepravděpodobná. Některé prameny pokládají za původce vražd prostředního z bratrů Constantia (II.), jiné naznačují, že akce byla spontánní.  Dne 9. září 337 přijali Konstantin II., Constantius II. a Constans titul "augustus" a o několik měsíců později si na konferenci ve Viminaciu rozdělili říši na tři části. Constans obdržel podle očekávání Itálii, Afriku a na Balkáně část držav Flavia Dalmatia, jednoho ze zabitých členů konstantinovské dynastie. Konstantin II. dostal do správy Galii, Británii a Hispánii, zatímco Constantius II. měl vládnout na východě.  Mezi Konstantinem a Constantem došlo brzy nato ke konfliktu, jehož příčinou byly legislativní otázky – Konstantin vydával zákony i jménem Constanta a vzhledem k bratrovu mládí se choval dál jako jeho poručník. Constans se dožadoval změny a vzmáhající se napětí uvrhlo impérium na pokraj občanské války. Aby si kryl záda, odstoupil Constans druhému bratru Constantiovi roku 339 Thrákii i s Konstantinopolí. Konstantinův pokus rozhodnout spor vojensky byl u Aquileie v prvních měsících roku 340 odražen. Jeho území se zmocnil Constans, sám Konstantin II. zahynul.  V letech 341–342 bojoval Constans úspěšně proti Frankům a počátkem roku 343 navštívil Británii. Spisovatel Iulius Firmicus Maternus neuvádí důvod pobytu, patrně však císař zasahoval proti Piktům a Skotům, neboť cestu přes Lamanšský průliv vykonal v nebezpečných zimních měsících. Do konce čtyřicátých let již k větším tažením za hranice nedošlo – Germáni, Piktové i Sarmati se drželi od říše v uctivé vzdálenosti.

Náboženská politika.

Na rozdíl od svého bratra Constantia, s nímž v letech 340–350 společně vládl římské říši, nebyl Constans příznivec arianismu, nýbrž křesťanské ortodoxie. V letech 342–345 se celkem třikrát sešel s alexandrijským biskupem Athanasiem, hlavním odpůrcem ariánů. Vztahy s Constantiem II., který řadu východních biskupů poslal za jejich názory do vyhnanství, klesly na bod mrazu. Podle svých apologetů císař štědře obdarovával kostely a v Africe se pokoušel dosáhnout jednoty mezi katolíky a donatisty (asi v letech 347/348). Vůči judaismu se choval snášenlivě, naproti tomu podnikl určité kroky proti pohanským kultům. Na sklonku své vlády též přikročil k perzekuci donatistů. Vztahy s bratrem se po roce 346 normalizovaly.

Smrt.

Antičtí autoři přinášejí mnoho důkazů, že Constantova vláda byla poměrně neoblíbená. Vysoké daně, postup proti ariánům, donatistům i pohanům a tvrdé vymáhání disciplíny v armádě popudily různé společenské vrstvy v římské říši. Bylo jen otázkou času, kdy se nahromaděná nespojenost projeví. Dne 18. ledna 350 vypukla v Autunu vzpoura vedená vojevůdcem Magnentiem a prakticky celé vojsko ji hned s nadšením přijalo.  Constans, který kromě nejbližšího okolí nenašel nikde podporu, musel uprchnout, svým pronásledovatelům však neunikl. Vojevůdce Gaiso ho dopadl s jezdeckým oddílem v kastelu Helena (Elne) u Pyrenejí a zabil ho. Magnentius nato ovládl celý západ impéria.

Flavius Iulius Constans (mezi 320 a 323 – únor 350 u Elne v jižní Galii) byl římský císař panující v letech 337–350. Byl třetím a zároveň nejmladším synem Konstantina Velikého a Fausty, dcery Maximiana Herculia. V letech 333–337 užíval titulu "caesara", tj. Konstantinova spoluvladaře, podobně jako jeho starší bratři (ti titul obdrželi již dříve).

Constans (Flavius Julius Constans Augustus; c. 323 – 350) or Constans I () was Roman Emperor from 337 to 350. He defeated his brother Constantine II in 340, but anger in the army over his personal life (homosexuality) and favouritism towards his barbarian bodyguards led the general Magnentius to rebel, resulting in the assassination of Constans in 350.


Děj.

Film začíná scénou v restauraci, kde chce Jim požádat Michelle o ruku. Jimovi zavolá jeho otec, že zapomněl doma snubní prsten. Michelle nabyde dojmu, že chce Jim sex na veřejnosti, a tak se schová pod stůl a začne Jimovi provádět orální sex. Když přijede Jimův otec, Jim se snaží skrýt, že se blíží orgasmu. Protože neví, že je Michelle pod stolem, připisuje Jimovo vzrušení žádosti o ruku. Když o žádosti slyší Michelle, bouchne se hlavou o stůl, začne chaos, Jim vstane a musí si rychle vyhrnout kalhoty. Zažene stud, zeptá se Michelle, jestli si ho vezme, ta bez váhání odpoví ano.  Když začíná plánování svatby, Jim si myslí, že to bude katastrofa. Michellini rodiče ho nenávidí poté, co se domnívají, že vidí Jima, jak souloží s jejich psy. Michelle chce pouze jediné šaty od jednoho návrháře, a tak se ho Jim vydá hledat. Michelle a Jim nechtěli původně pozvat Stiflera na svatbu, ale ten to náhodně zjistil a nakonec pozván byl, protože Jim neumí tancovat a Stifler slíbil, že mu s tím pomůže.  Finchovi se líbí Michellina sestra Cadance. Stejně jako Stiflerovi. Poté, co slyší, že Cadance hledá slušného muže, Stifler se začne chovat slušněji, začne mluvit o filozofii a umění, často pouze opakuje věci, které předtím řekl Finch. Když Finch zjistí, že je Cadance ze Stiflera-intelektuála unavená, začne být sprostý a zvrhlý. Cadance zjistí, že oba pouze předstírají, a tak neví, koho z nich si má vybrat. Večer před svatbou Stifler neúmyslně zničí květiny určené pro svatbu a cítí se kvůli tomu špatně. Do rána za pomoci svého fotbalového týmu vyzdobí celý kostel květinami. Cadance se rozhodne pro Stiflera a Finch uzná, že je Stifler pro ni asi lepší.  Stifler má hlídat nevěstin svatební prsten, ale omylem ho sní pes. Stifler čeká až se pes vyprázdní, prsten s výkalem dá do obalu od čokolády a jde ho umýt, ale potká Michellinu matku, která si myslí, že nese lanýže. Ta ho chce sníst, a tak Stiflerovi nezbývá nic jiného, než aby to snědl sám, aby si zachoval dobrou tvář.  Michelle a Jim se nakonec vezmou, na svatbě spolu tancují, Stifler je zase s Cadance. Finch sedí sám a vtom přijede Stiflerova máma. Na konci filmu spolu souloží ve vaně.

Prci, prci, prcičky 3: Svatba (v originále "American Wedding") je americká filmová komedie z roku 2003 ze série filmů "Prci, prci, prcičky" a navazuje na předchozí dva díly. Hlavním tématem tohoto dílu je svatba Jima (Jason Biggs) a Michelle (Alyson Hannigan).  V tomto díle se již neobjevilo několik vedlejších postav z předchozích dílů jako Oz, Sherman, Heather, Vicky nebo Nadia. Podle tvůrců to bylo proto, že bylo téměř nemožné vytvořit zajímavý příběh pro všechny hlavní postavy.

American Wedding (known as American Pie 3: The Wedding or American Pie: The Wedding, in some countries) is a 2003 American sex comedy film and a sequel to "American Pie" and "American Pie 2". It is the third (originally intended final) installment in the "American Pie" theatrical series. It was written by Adam Herz and directed by Jesse Dylan. Another sequel, "American Reunion", was released nine years later. This stands as the last film in the series to be written by Herz, who conceptualized the franchise, and also the only film in the series that does not star Chris Klein, who plays Oz.  Though the film mainly focuses on the union of Jim Levenstein and Michelle Flaherty, for the first time in the series, the story centers on Steve Stifler, and his outrageous antics including his attempt to organize a bachelor party, teaching Jim to dance for the wedding, and competing with Finch to win the heart of Michelle's sister, Cadence.


Konstrukce.

I konspirační teoretikové, kteří považují Haunebu za skutečné, se značně rozcházejí v názorech na to, na jakém principu by fungovalo. Haunebu mělo být na svou dobu velmi revoluční letadlo (respektive létající křídlo), údajně mělo mít schopnost zastavení prakticky na místě, vznášení se, velmi krátké akcelerace a rychlosti přes 5000 km/h.  Podle některých teoretiků byl použit dodnes veřejně neznámý princip antigravitace, podle jiných byla využita takzvaná síla Vril. Objevují se i názory, že Haunebu fungovalo na stejném principu jako dnešní VTOL letadla Harrier (natáčení trysek). V tom případě by ovšem nemohlo dosahovat údajných vlastností.

Historie.

Jako první se o nacistických létajících talířích zmiňuje roku 1950 ve svých článcích italský inženýr Giuseppe Belluzzo. V reakci na tyto články začal německý vědec Rudolf Schriever tvrdit, že se na vývoji těchto letadel podílel.  Anglický inženýr Roy Fedden (designér většiny motorů společnosti Bristol) po válce prohlásil, že jediná letadla, která by mohla mít schopnosti údajných létajících talířů byla ta vyvíjená Němci ke konci války. Fedden také řekl, že Němci pracovali na mnoha neobvyklých leteckých prototypech. Svá tvrzení ale nijak neupřesnil.  V roce 1956 se k tématu vyjádřil kapitán Edward J. Ruppelt (vedoucí projektu Blue Book) s podobným názorem jako Fedden. Prohlásil ale také, že většina těchto radikálních letadel byla pouze ve vývojovém stádiu.  O nacistických létajících talířích vyšlo v druhé polovině 20. století i v 21. století mnoho knih jak beletristického, tak historického žánru. V části těchto knih se objevuje názor, že němečtí vědci spolu se svými plány létajících talířů byli transportováni do Spojených států (operace Paperclip), Velké Británie nebo do Sovětského svazu (po obsazení východu Německa), kde dále pokračovali ve vývoji.  Do roku 1961 skutečně probíhal v kanadské firmě Avro s finanční podporou americké armády a technickou podporou bývalých nacistů vývoj veřejně známého experimentálního vznášedla VZ-9-AV Avrocar, vypadajícího jako létající talíř. Ten ovšem skončil neúspěchem, jelikož vznášedlo nebylo schopno letět výše než metr nad zemí. Je možné, že se jednalo pouze o zástěrku skutečné technologie a snahu vytvořit veřejný názor, že létající talíře vytvořit lze, ale nejsou funkční.

Lidé spojeni s Haunebu.

Seznam lidí, kteří měli být (údajně) spojeni s vývojem německých létajících talířů, nebo lidé, jejichž vynálezy a poznatky byly k jejich vývoji použity.

Haunebu (německy, zkratka z "Hauneburg-Geräte" nebo také "Rundflugzeug, Reichsflugscheiben") je název hypotetického diskovitého letadla vyvíjeného nacistickým Německem během druhé světové války, jehož existence nebyla objektivně potvrzena. Haunebu mělo údajně patřit mezi německé "Wunderwaffen" (zázračné zbraně) společně s novými tryskovými letadly (Me 262, Horten Ho 229) a střelami Fieseler Fi 103 (V-1) a Aggregat 4 (V-2).  Za Haunebu někteří konspirační teoretikové považují část UFO (neidentifikovaných létajících objektů), do které patří i takzvané foo fighters, neznámé vzdušné fenomény a objekty údajně pozorované v letech 1941 až 1945 nad Německem, zdokumentované jen údajnými svědectvími spojeneckých pilotů.

In ufology, conspiracy theory, science fiction, and comic book stories, claims or stories have circulated linking UFOs to Nazi Germany. The German UFO theories describe supposedly successful attempts to develop advanced aircraft or spacecraft prior to and during World War II, and further assert the post-war survival of these craft in secret underground bases in Antarctica, South America, or the United States, along with their creators. According to these theories and fictional stories, various potential code-names or sub-classifications of Nazi UFO craft such as "Rundflugzeug", "Feuerball", "Diskus", "Haunebu", "Hauneburg-Gerät", "V7", "Vril", "Kugelblitz" (not related to the self-propelled anti-aircraft gun of the same name), "Andromeda-Gerät", "Flugkreisel", "Kugelwaffe", and "Reichsflugscheibe" have all been referenced.  Accounts appear as early as 1950, likely inspired by historical German development of specialized engines such as Viktor Schauberger's "Repulsine" around the time of World War II. Elements of these claims have been widely incorporated into various works of fictional and purportedly non-fictional media, including video games and documentaries, often mixed with more substantiated information.  German UFO literature very often conforms largely to documented history on the following points:


Život.

Na sklonku 60. let se Carlos prezentoval v brazilských šampionátech, a krátce po odchodu Emersona Fittipaldiho do Evropy se vydal stejným směrem. Zkušenosti začal sbírat v britském šampionátu F3, kde si ho povšiml Frank Williams. Nabídl Brazilci smlouvu ve svém týmu F2 na sezónu 1971, a když Carlos dominoval v závodě v italské Imole, rozšířil Williams kontrakt i na F1. Potíž byla v tom, že jeho tým F1 nedisponoval vlastními vozy, ale i na starším Marchu Pace dokázal své jezdecké schopnosti. Už ve svém druhém závodě ve španělské Jaramě dokázal bodovat a zastínil svým výkonem prvního pilota týmu, mnohem slavnějšího Henri Pescarola. V průběhu roku bylo jasné, že Williams Paceho neudrží, protože Brazilcovy kvality pomalu přesahovaly možnosti jeho týmu.  Pro rok 1973 podepsal Pace dvouletou smlouvu s Johnem Surteesem, bývalým mistrem světa na dvou i čtyřech kolech, který krátce předtím pověsil závodní přilbu na hřebík. Surteesovy vozy však právě v tomto roce ztratily na výkonnosti, i když proti Williamsovu týmu se Pace objevoval daleko více vpředu. Nakonec mu vyšly skvěle závody v německy mluvících zemích. V GP Německa dojel čtvrtý, v následujícím závodě v Rakousku vystoupil na nejnižší stupínek vítězů – a jako prémii si v obou závodech připsal nejrychlejší kolo. Zdálo se, že se mu podaří u Surteese dosáhnout na mety nejvyšší, ale opak byl pravdou. V roce 1974 se „Big John“ Surtees potýkal s řadou problémů, mimo jiné i finančními, a Pace postupně ztratil motivaci i chuť v jeho týmu dále setrvat. Po GP Švédska 1974 tým opustil a dohodl se s Berniem Ecclestonem, tehdejším šéfem stáje Brabham, že přejde do jeho týmu. Ecclestone propustil sice movitého, ale nepříliš rychlého lichtenštejnského aristokrata Rikky von Opela, ale ani Pace se zpočátku v týmu příliš nepředvedl. Teprve v samotném závěru roku našel půdu pod nohama a zlepšující formu potvrdil druhým místem v GP USA za vítězným stájovým kolegou Carlosem Reutemannem.  Sezóna 1975 byla pro Paceho jednoznačně nejlepší. S velkou slávou vyhrál domácí GP, přidal další dvě umístění na stupních vítězů a poprvé se také mohl radovat z dosažení pole position. To vše slibovalo další progres, který však nepřišel. Velký díl viny na tom měla i změna agregátu – Ecclestone zajistil pro rok 1976 dvanáctiválce Alfa Romeo a italské motory vykazovaly mnoho neduhů, především vysokou spotřebu a malou spolehlivost. Pace bodoval jen třikrát, ale věřil, že až se podaří zvýšit kvalitu motorů, opět bude útočit na nejvyšší mety. Jeho předvídavost se začala pomalu naplňovat na začátku roku 1977, kdy ho jen ucpané chladiče připravily o vítězství v GP Argentiny. Vzrůstající formu potvrdil i v třetím závodě sezóny v JAR, kde se po více než roce opět kvalifikoval do první řady.  Byl to ale jeho poslední úspěch. 18. března letěl Pace se svými přáteli na výlet soukromým letadlem. Nad pralesem v provincii Sao Paulo však stroji vysadil motor a letoun vzápětí explodoval. Carlose bylo možné identifikovat jen díky tomu, že neshořel jeho pilotní průkaz. Jeho jméno nese závodní okruh Interlagos ("Autódromo José Carlos Pace").

José Carlos Pace (6. října 1944, São Paulo, Brazílie – 18. března 1977 stát São Paulo, Brazílie) byl brazilský automobilový závodník, pilot formule 1.  Carlos Pace patřil mezi nejtalentovanější piloty Jižní Ameriky, v polovině 70. let byl dokonce považován za nástupce Emersona Fittipaldiho. Až na jedinou sezónu působil v týmech, které se potýkaly s technickými problémy, takže své přednosti nemohl dokonale využít.

José Carlos Pace (October 6, 1944 – March 18, 1977) was a racing driver from Brazil. He participated in 73 Formula One World Championship Grands Prix, debuting on March 4, 1972. He won one race, achieved six podiums, and scored a total of 58 championship points. He also secured one pole position.


Děj.

Matt Stifler, mladší bratr Stevea Stiflera, chce pokračovat v rodinném businessu - natáčení filmů, a tak chce svému bratrovi dokázat, že je dobrý na to, aby se stal Stifmeistererem. Matt s přáteli postříkají pepřovým sprejem hudební nástroje kapely, která má zahrát absolventům školy. Školní konzultant Chuck Sherman rozhodne, že trestem pro Matta by mělo být léto na hudebním táboře. Sherman doufá, že si tam Matt najde přátele a nebude následovat svého bratra, kterého Sherman nenávidí.  Když se Matt dostane na hudební tábor, nestará se o pravidla a dostane svou skupinu do problémů. Pan Levenstein mu doporučí, aby se pokusil získat důvěru kapely. To Matta přinutí, aby více dodržoval pravidla, ale dělá to jen, aby je mohl natočit. Matt zjistí, že jeho spolubydlící Ernie se vyzná ve špionážních technologiích a dovolí mu, aby mu pomohl s natáčením.  Když Matt získá důvěru kapely, rozhodne se účastnit duelu s Brandonem, vůdcem znepřátelené kapely, i když neví, co ten duel obnáší. Vyjde najevo, že soutěžící v duelu mají ukázat svoje hudební dovednosti. Brandon hraje na malý bubínek a Matt na triangl. Už to vypadá, že Brandon vyhraje, Matt poníženě odchází, ale vrátí se a hraje na dudy. Všechny překvapí, že je slušný hráč, včetně Elyse.  Během stále probíhajícího tajného natáčení lidí na táboře si Matt postupně získává přátele. Začne se zajímat také o Elyse, která byla jeho kamarádkou do té doby, než se Matt začal stýkat se Steveovými přáteli a hrát si na Stifmeistera. Matt je ale přistižen při natáčení a ztratí tak své přátele. Matt si promluví s panem Levensteinem, který mu řekne, že většina těch lidí, které Steve považuje za své přátele, ho moc nemá ráda. Levenstein věří, že lidé chtějí mít Matta rádi, ale on jim to neumožňuje.  Matt tedy uvěří, že jeho bratr není ten nejvhodnější vzor, a smaže veškeré video, které na táboře natočil. Stifler vytvoří plán, jak získat pro Elyse stipendium, které kvůli němu ztratila. Elyse dostane falešný dopis, aby přišla do školy, o kterou stála. Před ní začne hrát celá její kapela, včetně Matta, který hraje na dudy. Aby zjistila, co způsobuje ten hluk, přijde se na to podívat ředitelka školy, která uvěří tomu, že to celé diriguje Elyse, a dá jí stipendium. Elyse za to Mattovi děkuje a objímá ho, Matt jí vrátí pikolu, o které si předtím myslel, že to je dildo. Pak se políbí.

Prci, prci, prcičky: Na táboře (v anglickém originále American Pie Presents: Band Camp) je čtvrtý ze série filmů "Prci, prci, prcičky" natočený přímo na video. Hlavním hrdinou filmu je Matt Stifler, bratr Stevea Stiflera. Matt je donucen účastnit se nechvalně známého hudebního tábora, kde potká dívku a je nucen změnit své způsoby.

American Pie Presents: Band Camp is a 2005 American sex comedy film released by Universal Pictures. It is the first installment in "American Pie Presents" film series, a spin-off of the "American Pie" franchise. Tad Hilgenbrinck stars as Matt Stiffler, a troubled student sent to band camp to change his ways. Chris Owen and Eugene Levy reprise their roles from previous "American Pie" films.  "American Pie Presents: Band Camp" was released direct-to-DVD internationally on October 31, 2005, and in the United States on December 26, 2005.


Obsah knihy.

O autorovi.

Zkrácený životopis smyšleného autora - Pan Newton ("Mlok") Artemis Fido Scamander - od jeho narození v roce 1897 až do vydání této knihy.  "Mlok Scamander je nositelem Merlinova řádu druhého stupně, který dostal za své služby při studiu kouzelných zvířat, tedy magizoologie." (citace ze strany 8) Jeho jméno je nabité slovními hříčkami. Mloci jsou malí salamandři, kouzelné ještěrky žijící v ohni. Artemis byla bohyně lovu- je to tedy jméno vhodné pro vědce, který pátrá po kouzelných zvířatech. Fido je z latinského "fidus" (věrný, je běžné jméno domácích zvířat. Příjmení Scamander trochu připomíná salamandra, ve skutečnosti je to však název řeky, o níž je zmínka v Homérově "Iliadě" líčící průběh trojské války. Tato řeka bojovala s hrdinou Achillem, ten ji však přemohl pomocí ohně.

Předmluva.

Předmluvu napsal profesor Albus Brumbál, který zde oceňuje práci pana Scamandera a vydavatelství Comic Relief.

Úvod do magizoologie.

Oddíly:

Fantastická zvířata od A do Z.

Jsou zde zmíněna všechna zvířata, která vystupovala v knihách J. K. Rowlingové vydaných do roku 2001. Zvířata, která si autorka vymyslela později, tu samozřejmě nejsou (např. "škrkny" či "testrálové"). V knize jsou uvedena zvířata od "acromantule" (gigantický pavouk) přes "jednorožce" až po "zmíráčka ptáčka," který vydá ve svém životě jediný zvuk a to v okamžiku své smrti.

Film.

10. listopadu 2016 měl v New York City premiéru stejnojmenný film, k němuž napsala scénář J. K. Rowlingová. Děj filmu se má odehrávat přibližně sedmdesát let před Harrym Potterem.

Citace zadní obálky.

"Alespoň jeden výtisk knihy Fantastická zvířata a kde je najít vlastní téměř každá kouzelnická domácnost v celé zemi. Nyní, po omezenou dobu, mají i mudlové příležitost zjistit, kde žije pětinoh, čím se živí kluběnka a proč není dobrý nápad nechávat za dveřmi mléko pro bodloše."  "Výtěžek z prodeje této knihy je věnován nadaci Comic Relief, což znamená, že srpce a svrčky, které za ni zaplatíte, dokážou kouzla, jakých není schopen žádný čaroděj. Máte-li pocit, že to není dostatečně dobrý důvod k tomu, abyste se rozloučili se svými penězi, mohu jen doufat, že až kolem vás půjde nějaký kouzelník v okamžiku, kdy na vás zaútočí mantichora, bude ochotnější než vy." "Albus Brumbál"

Vydání.

Kniha byla vydána nakladatelstvím Bloomsbury Publishing, Londýn, 2001. Český překlad Pavla Medka vydalo v roce 2002 nakladatelství Albatros. 25.09.2013 vydalo nakladatelství Albatros 2. vydání této knihy.

Příspěvek.

9 Kč z prodeje každé knihy obdrží nadace Comic Relief. Ta věnuje peníze, které obdrží z prodeje této knihy, na projekty určené na pomoc některým z nejnuznějších a nejzranitelnějších lidí v nejchudších zemích světa.

Fantastická zvířata a kde je najít je původně fiktivní kniha zmiňovaná v sáze J. K. Rowlingové o Harrym Potterovi, později byla ale skutečně napsána J. K. Rowlingovou. Jejím fiktivním autorem je pan Mlok Scamander. Kniha pojednává o fantastických zvířatech kolem světa a encyklopedie kouzelných zvířat, kterou používají mimo jiné studenti Školy čar a kouzel v Bradavicích jako učebnici.

Fantastic Beasts and Where to Find Them (often referred to as simply Fantastic Beasts) is a 2001 guide book written by British author J. K. Rowling (under the pen name of the fictitious author Newt Scamander) about the magical creatures in the "Harry Potter" universe. The original version, illustrated by the author herself, purports to be Harry Potter's copy of the textbook of the same name mentioned in "Harry Potter and the Philosopher's Stone" (or "Harry Potter and the Sorcerer's Stone" in the US), the first novel of the "Harry Potter" series. It includes several notes inside it supposedly handwritten by Harry, Ron Weasley, and Hermione Granger, detailing their own experiences with some of the beasts described, and including in-jokes relating to the original series.  In a 2001 interview with publisher Scholastic, Rowling stated that she chose the subject of magical creatures because it was a fun topic for which she had already developed much information in earlier books. Rowling's name did not appear on the cover of the first edition, the work being credited under the pen name "Newt Scamander", who, in the books, wrote this textbook as seen on Harry's supply list for his first year.  The book benefits the BBC affiliated charity Comic Relief. Over 80% of the cover price of each book sold goes directly to poor children in various places around the world. According to Comic Relief, sales from this book and its companion "Quidditch Through the Ages" had raised over £17 million by July 2009.  On 12 September 2013, Warner Bros. and Rowling announced they would be producing a film inspired by the book, being the first in a series of five such films. Rowling herself was the screenwriter. She came up with a plan for a movie after Warner Bros. suggested the idea. The story features Newt Scamander as a main character and is set in New York City, 70 years before Harry's story started. The film was released on 18 November 2016.  On 14 March 2017 a new edition of the book, with cover illustrations by Johnny Duddle and interior illustrations by Tomislav Tomic, was published with six new creatures and a foreword by Newt Scamander. It is assumed to be a new copy as it does not feature any handwritten notes. Proceeds from this edition are donated to Lumos as well as Comic Relief.


Život.

Geoffroy byl nejstarším synem hraběte Fulka V. z Anjou a Ermengardy z Maine, dědičky Eliáše I. z Maine. 17. června 1128 se v Le Mans jako třináctiletý oženil s o jedenáct let starší Matyldou, dcerou a jedinou dědičkou anglického krále Jindřicha I. a jeho první manželky Matyldy Skotské. Matylda Anglická byla od roku 1125 vdovou, z předchozího manželství s císařem Jindřichem V. se žádný potomek nenarodil. Sňatek s mladičkým Geoffroyem přinesl vytoužený mír Anglie a Anjou, manželství ovšem patrně příliš šťastné nebylo. Svůj podíl na tom měl velký věkový rozdíl a zřejmě i Matyldina povaha (tvrdohlavost, panovačnost a spíš mužské vystupování). I přesto manželé zplodili tři syny. První se narodil roku 1133 a po dědovi z matčiny strany dostal jméno Jindřich. Kromě manželských dětí je doloženo též několik Geoffroyových levobočků.  Matylda po otcově smrti roku 1135 začala válčit se svým bratrancem Štěpánem z Blois o anglickou korunu. Geoffroy měl zájem především o získání normandského vévodství a anglickou válku nikdy nepodporoval. Vojenskými taženími v letech 1141-1144 donutil kapitulovat město Rouen a získal vytoužený vévodský stolec. Celý život však musel potírat vzpoury na svém území a dokonce věznil mladšího bratra Eliáše. Roku 1150 přijal nejstaršího syna Jindřicha jako spoluvládce, již o rok později, v necelých čtyřiceti letech, ovšem náhle zemřel. Byl pohřben v katedrále v Le Mans.

Dědictví Anjouovců.

Geoffroyův syn Jindřich se roku 1152 oženil s bývalou manželkou francouzského krále Ludvíka VII. Eleonorou Akvitánskou, která byla o 10 let starší než on. V Anglii nadále zuřila vleklá občanská válka mezi příznivci Jindřichovy matky Matyldy a Štěpána z Blois. Té přinesla konec až Jindřichova odvaha přeplavit se přes kanál a bez ohledu na povstání na jeho francouzských državách se se Štěpánem utkat v boji. Jistou roli hrála také smrt Štěpánova syna Eustacha IV. z Boulogne. Smlouva z Wallingfordu z prosince roku 1153 rozhodla o budoucí změně na anglickém trůnu. Díky nepopiratelnému Matyldinu nároku měl po Štěpánově smrti nastoupit na trůn její prvorozený syn Jindřich. Ten se roku 1154 stal jako Jindřich II. prvním anglickým králem z dynastie Plantagenetů. Jeho potomci po něm zdědili kromě rozsáhlé říše také prchlivost, kterou se vykazoval již jeho otec Geoffroy a která byla typická pro rod Anjouovců.

Geoffroy V. z Anjou zvaný Sličný ( "Geoffroy V d'Anjou" či také "Geoffroy le Bel"; 24. srpna 1113 – 7. září 1151 Château-du-Loir) byl hrabětem z Maine, z Anjou, z Touraine a v letech 1144–1151 normandský vévoda. Přízvisko Platangenet dostal údajně podle rostliny z rodu kručinek, která zdobila jeho helmici.Během svého života získal vzdělání a četl antické autory v originále.

Geoffrey V (24 August 1113 – 7 September 1151), called the Handsome, the Fair () or Plantagenet, was the Count of Anjou, Touraine and Maine by inheritance from 1129, and also Duke of Normandy by conquest from 1144. His marriage to the Empress Matilda, daughter and heiress of Henry I of England, which produced a son, Henry Curtmantle, who succeeded to the English throne as King Henry II (1154–1189) and was the first of the Plantagenet dynasty to rule England for centuries. The name "Plantagenet" was taken from Geoffrey's epithet. Geoffrey's ancestral domain of Anjou gave rise to the name Angevin, and what became known as the Angevin Empire in the 12th century.


Trasa.

Silnice začíná v Skagway na pobřeží Tichého oceánu. Po 24 km protíná v Bílém průsmyku pohoří Pobřežních hor na hranici USA a Kanady. Krátký úsek 56 km vede provincií Britská Kolumbie, ale hlavní část leží v teritoriu Yukon.

Jižní Klondike Highway.

Jižní Klondike Highway je úsek ze Skagway do Whitehorse. Původní úsek dlouhý 33 mil z Whitehorse do Carcross byl vybudován jako součást Alaska Highway v roce 1942, než byla v roce 1943 Alaska Highway přesměrovaná okolo jezera Marsh. Výstavba úseku Carcross – Skagway začala v padesátých letech 20. století, byla však přerušena a k dokončení úseku došlo až v roce 1978. Původně měla vybudovaná cesta sloužit hlavně pro turistické účely, ale po roce 1986 se díky zrušení železnice White Pass a Yukon Route stala důležitou obchodní cestou.  Úsek z Carcross do Skagway byl přebudován, rozšířen a vyasfaltován koncem 80. let a začátkem 90. let 20. století.

Severní Klondike Highway.

Severní Klondike Highway je úsek vedoucí z Whitehorse do Dawson City. Před postavením Klondike Highway bylo silniční spojení z Whitehorse do Dawson City velmi nekvalitní   bez obav ho mohli požívat jen terénní vozidla. V roce 1950 byla zbudována cesta z Whitehorse do Mayo přes obec Steward Crossing. V roce 1955 byla otevřena cesta mezi Steward Crossing a Dawson City. Do roku 1960 byly postaveny mosty v Carmacs přes řeku Yukon, v Pelly Crossing přes řeku Pelly a Steward Crossing přes řeku Steward, které nahradily do té doby požívané přívozy.  V roce 1978 byla cesta z Mayo do Dawson pojmenovaná Klondike Highway. Až do roku 1979 byla Klondike Highway štěrkovou cestou. Do roku 1982 byl vyasfaltován úsek do Carmacs. Dobudování a rekonstrukce skončila až v 80. letech.

Klondike Highway je 712 km dlouhá silnice vedoucí ze Skagway v americkém státě Aljaška přes Whitehorse (hlavní město kanadského teritoria Yukon) do Dawson City. Částečně kopíruje trasu používanou prospektory během zlaté horečky na Klondiku v roce 1898.

The Klondike Highway is a highway that runs from the Alaska Panhandle through the province of British Columbia and the territory of Yukon in Canada, linking the coastal town of Skagway, Alaska to Dawson City, Yukon. Its route somewhat parallels the route used by prospectors in the 1898 Klondike Gold Rush.  In both British Columbia and Yukon, the highway is marked as Yukon Highway 2. In Alaska, the Highway is marked as Alaska Route 98 (as in "route of 1898"). Until 1978, the unopened section between the Yukon–BC border and Carcross had no official highway number, while the section north of Carcross to the Alaska Highway was Highway 5, and the section from Stewart Crossing to Dawson was Highway 3. The BC section is now maintained by the Yukon government as a natural extension of Highway 2.


První generace Mk1 (1993–1996) a 1. generace po faceliftu Mk2 (1996–2000).

Mk1.

Vývoj první generace Mondea začal již v roce 1986, ještě před faceliftem předchůdce Fordu Sierra. Na vývoj Ford utratil 6 miliard dolarů, což je jedna z nejvyšších částek utracených na vývoj automobilu. Vůz byl vyvíjen evropským a americkým Fordem společně, ale konečný design Mondea byl v USA a v Evropě rozdílný. Kódové označení při vývoji bylo CDW27, což reflektovalo skutečnost, že vůz stojí mezi třídami C a D (nižší a střední) a byl světovým autem ("World Car"). Vývoj byl drahý, jelikož s předchůdcem vůz nesdílel téměř nic - oproti Sieře mělo Mondeo poháněnou přední nápravu běžného typu a zároveň bylo k dostání ve verzi 4x4 (ovšem jenom v generaci Mk1). Zavěšení a převodovky byly taktéž zcela nové. Nové zavěšení poskytovalo Mondeu skvělé ovládání a komfort, zatímco automatická převodovka se na svou dobu netradičně spoléhala na elektroniku, což vozu poskytovalo režimy jízdy jako "sport" a "economy".  Ford vývoj Mondea oznámil v roce 1989 - potvrdil, že přijde do 4 let a že bude mít pohon předních kol. Tehdy se ještě počítalo s pokračováním s názvem Sierra, případně návrat k názvu Cortina, který zmizel v roce 1982. V roce 1989 byl vůz již kompletně hotový, v roce 1990 byl však ještě mírně přepracován, jelikož Nissan představil svou Primeru, kterou Ford vnímal jako etalon třídy.  Vůz v Evropě debutoval za špatných podmínek. Evropský Ford prodělával, jelikož nový Escort a Orion neměly úspěch a byly vcelku tvrdě kritizovány za své jízdní vlastnosti a viditelnou snahu ušetřit (to spravil až facelift v roce 1993). Sieře se vcelku dařilo, na úspěch předchůdce Cortiny však nenavázala a na pro Ford klasicky silném britském trhu se lépe prodával konkurent Vauxhall Cavalier (Opel Vectra). Zároveň se tradiční zákazníci Fordu více začali obracet na japonské značky.  Vůz byl oficiálně představen 23. listopadu 1992. Ještě tou dobou ale stále nebylo potvrzeno jméno nového vozu, takže jej média označovala za novou Sierru. Na trh bylo Mondeo uvedeno 8. ledna 1993 a jeho prodej začal 22. března téhož roku. K dostání bylo ve čtyřdveřovém provedení sedan, pětidveřovém hatchback a pětidveřovém kombi. Všechny modely byly vyráběny v závodě Ford v belgickém městě Genk, kde se předtím vyráběla Sierra.  Nové Mondeo dbalo na bezpečnostní výbavu - bylo prvním vozem, který se od začátku výroby prodával s airbagem pasažéra ve všech výbavách. Standardně mělo také předpínače bezpečnostních pásů, boční ochrannou konstrukci a ve vyšších výbavách ABS. Dále výbava Mondea obsahovala například adaptivní systém tlumení, vyhřívané přední sklo, samonivelační odpružení (nejvyšší výbava) a kontrolu trakce (verze V6 a 4x4). Interiér byl velurový a obsahoval přehrávač CD a kazet, centrální zamykání (později i dálkové), elektricky stahovatelná okna, ovládání sklopných zrcátek či zadní sedadla sklopitelná do roviny. Vyšší výbavy měly kožená sedadla, elektricky ovládané střešní okno nebo palubní počítač.  Mondeo Mk1 bylo v roce 1994 vyhlášeno Evropským autem roku.  Mondeo bylo koncipováno jako "světové auto", nahradilo Ford Sierru v Evropě, Ford Telstar ve velké části Asie a na dalších trzích, zatímco modely Ford Contour (označení Mondea v USA) a Mercury Mystique nahradily Ford Tempo a Mercury Topaz v Severní Americe.

Mk2.

V roce 1996 bylo uvedeno faceliftované Mondeo, které si vytyčilo za cíl adresovat tři největší problémy Mondea Mk1ː nevýrazný design, slabá přední světla která navíc rychle žloutla a málo prostoru pro nohy na zadních sedadlech.  Vnější design prošel na poměry faceliftů radikální změnou - nepozměněné zůstaly pouze dveře, střecha a u verze kombi zadní partie. Nejvýraznější změnou prošla přední maska chladiče a přední světla. Na rozdíl od dříve faceliftovaných modelů Fordu Fiesty a Scorpia byl vnější facelift Mondea přijat veřejností pozitivně. Interiér se dočkal pouze jemné modernizace, základní tvary zůstaly zachovány. Airbag ve volantu byl zvětšen na standardní velikost, do té doby mělo Mondeo pouze menší "eurobag". V roce 1997 získalo Mondeo v nárazových testech Euro-NCAP 2 hvězdičky, což odpovídalo průměru třídy.  Nabídka obsahovala zážehové motory 1,6/66 kW, 1,8/85 kW, 2,0/100 kW, V6 2,5/125kW a diesel 1,8/65 kW. Dalšími variantami byla verze 4×4 s motorem 2,0/97 kW a sportovní verze ST 200 s motorem V6 2,5/151 kW. Motory Zetec byly modernizovány v roce 1998.

Motory (Mk2).

Pozn.: * 5stupňová manuální převodovka, ** 6stupňová automatická převodovka, FFV = spaluje benzín i bioetanol, /s funkci overboost.

Čtvrtá generace (Mk5)(2014–).

Čtvrtá generace Mondea byla představena na Autosalonu v Detroitu v roce 2012 a dopodrobna na Pařížském autosalonu 2012. Původně se mělo začít prodávat již v létě v roce 2013, produkce však byla kvůli zavření továrny v Genku posunuta až na podzim 2014. Poprvé od první generace je Mondeo opět globální auto a v USA a na vybraných trzích se prodává v úplně stejné podobě, avšak pod názvem Ford Fusion.  Vzhled vozu byl navržen v americké pobočce Fordu v Detroitu tak, aby byl unitární po celém světě. Design byl inspirován předchozí, třetí, generací Mondea a předchozí generací amerického Fusionu.  Na evropském trhu vůz debutoval s 4 čtyřválcovými benzínovými motory Ecoboost o objemech 1,5 litrů a 2,0 litrů a 5 vznětovými motory Duratorq o objemech 1,5 litrů, 1,6 litrů a 2,0 litrů. V roce 2015 přibyl tříválcový 1,0 litrový motor Econetic s 92 kW.  V roce 2014 byla představena hybridní verze s dvoulitrovým motorem s Li-ion baterií využívající Atkinsonův cyklus.  Mondeo je první vůz ve střední třídě, který využívá airbagů integrovaných do zadních bezpečnostních pásů.

Ford Mondeo je osobní automobil střední třídy vyráběný nadnárodní korporací Ford Motor Company od roku 1993 a prodávaný na většině světových trhů. Vůz byl vyvíjen jako nástupce hned několika modelů značky Ford - evropského Fordu Sierra, asijského Fordu Telstar a amerického Fordu Tempo. Označení „Mondeo“ pochází z latinského slova "mundus", což znamená „svět“. První generace Mondea byla vyvíjena jako „světové auto“ spolu s modely Ford Contour a Mercury Mystique určenými pro Severní Ameriku. Od roku 2013 se v Severní Americe prodává pod označením Ford Fusion.

The Ford Mondeo is a large family car manufactured by Ford since 1993. The first Ford declared a "world car", the Mondeo was intended to consolidate several Ford model lines worldwide (the European Ford Sierra, the Ford Telstar in Asia and Australia, and the Ford Tempo/Mercury Topaz of North America). The Mondeo nameplate is derived from Latin "mundus", meaning "world".  For its first two generations, the Ford Mondeo was produced using the Ford CDW27 platform, with the third generation shifting to the EUCD platform. The fourth (current) generation uses the Ford CD4 platform (the first car to do so).