Děj.

Stručně.

Mladá televizní reportérka Ángela Vidalová pořádá reportáž z hasičské stanice pro pořad ",Zatím co vy spíte´´". Její hlavní prioritou je také výjezd, což se později také stane a jede s hasiči do činžovního domu, odkud znělo hlášení. Ovšem neví o nebezpečné infekci, která se v domě skrývá a která se po celém domě, izolovaného armádou, rozšíří. Začíná krutý boj o život.

Celý.

Mladá televizní reportérka Ángela Vidalová pořádá reportáž z hasičské stanice pro pořad ",Zatím co vy spíte´´". Zanedlouho se však účastní také hasičského výjezdu s hasiči Manu a Alexem, který byl od začátku pro ní hlavní prioritou. Jede s hasiči do starého činžovního domu, odkud bylo hlášení o podivně chovající se ženě v jejím zamčeném bytě. Tu se snaží policisté uklidňovat až žena pokouše jednoho z policistů. Když se zraněného snaží přemístit ven z domu, zjistí, že armáda celý dům uzavřela a uvalila pod karanténu. Nikdo nemá tušení co se dějě, jsou jen informováni zvenčí, že je to pro jejich bezpečnost. Policista je pokousán a do toho všeho z třetího patra spadne Alex, který je vážně zraněn. Za příčinou se vydají Manu a jiný policista a s nimi společně Ángela a její kameraman. Žena, která policistu pokousala, napadne i jinou obyvatelku domu a následně je zastřelena.  Po šoku se Manu pokusí najít cestu z domu ven, ale je zvenčí zadržen policií, která to izolovaným lidí nedovolí. Zkusí jim pomoct Guillem, lékař a správce domu, který ví o místě, odkud skočit na dvůr, ale tam jim to policie také nedovolí a dojde ke konfliktu s policistou Jovenem, o němž mají ostatní pochyby, že o celé akci věděl. Vše se s poklidem vyřeší, Ángela udělá reportáž s páru obyvateli domu. Později jsou informováni, že do domu přijde hygienik s tím, že hrozí, že v domě je infekce. Ángela a kameraman chtějí vše, co má hygienik v plánu, natáčet.  Ležící ranění jsou připoutaní a je jim podaná injekce. Zanedlouho ale jeden z nich napadne Guillema a všichni jsou nuceni opustit místnost. Guillem je pokousán a všeci vyžadují od hygienika vysvětlení. Dozví se, že hygiena dostala zprávu od jednoho veterináře, který měl případ psa nakaženého neznámou infekcí. Bylo v kómatu a po chvíli začalo napadat všechny ostatní zvířata. Bylo utraceno a identifikační čip je dovedl do onoho domu. Ukázalo se, že pes patřil malé holce Jennifer a matce, která tvrdí, že její holčička má pouze horečku, což se později projeví jako nákaza a matka je pokousána. Jennifer utekla a Joven s Manu musí holčičku chytit a dát ji injekci. Holčičku našli, zároveň si všimnou, že zastřelená žena zmizela. Joven je později pokousán a Manu s kameramanem utíkají pryč. Nakažený Guillem se snaží přes roletu vedoucí do haly s ostatními dostat s druhým pokousaným policistou. Matka Jennifer je připoutána a Ángela se jí snaží odpoutat. Není čas a nakažení se dostávají do haly. Všichni utíkají do bytu, včetně Ángely.  V bytě se také nachází hygienik, od kterého se dozví, že ho pokousali. César, obyvatel domu, má možná tušení, jak se z budovy dostat. Stihne jim pouze sdělit, že do kanalizace vedou pancéřové dveře, pro které je potřeba klíč. Hygienik ho ale pokouše a Manu, Ángela a kameraman zůstanou sami. Po chvilce přemýšlení, jak najít správcův byt je napadnou schránky s čísly bytů a jmenovkami. Během toho si všimnou nakažené matky, přes kterou se naštěstí dostanou. Během cesty po schodech je napadnou další dva nakažení. Ángela se dostala do správcova bytu, kde chvíli hledá dané klíče, které nakonec našla a běží pro Manu, který měl na ně před bytem čekat, ale zjistí, že je už také nakažený. Ángela tedy sama s kameramanem utíká do podkroví, během čehož je nakažení honí. Do bytu se ještě stihnou schovat.  V bytě je ale tma a po rozsvícení osvětlení kamery si povšimnou několika článků a fotek v nich, což Ángelu děsí. Pojednávají o jakési portugalské holčičce Tristaně Medeiros, která je posedlá. Majitel bytu, který v bytě dlouho nebyl, měl podezření o nebezpečném viru, který byl vážným případem související s démonickou posedlostí. Objeví také audionahrávky, kde se majitel k viru vyjadřuje. Ángela je náhle vyděšena prudkým otevřením dvířek na půdu, kde se kameraman pokusí kameru strčit a podívat se, co tam je. Do kamery ale uhodilo jakési zkrvavené dítě, díky čemuž se světlo rozbije a Pablo je nucen použít noční režim. Ángelu, vyděšenou k smrti, Pablo uklidňuje a slibuje ji, že se odtamtud zkusí dostat. Ale během obhlídky kamerou Pablo zastihne vychrtlou postavu, nejspíš ženu, blížící se k nim. Ta kráčí, s kladivem v rukou, do kuchyně, kde se snaží něco najít, během čehož se Pablo s Ángelou pokusí utéct. Bohužel se prozradí a Pablo je napaden. Ángela kameru hledá a přes ní objeví vychrtlou ženu, jak Pabla pojídá. Ta napadne taky Ángelu a kamera s zřítí k zemi. Když se pokouší Ángela kameru znovu zvednout, je s křikem odtáhnuta pryč do tmy.

Natáčení.

Na rozdíl od amerického remake z roku 2008 probíhalo natáčení ve skutečném činžovním domě v Barceloně, bez kulis. Film byl také natáčen chronologicky a v páru scénách herci dokonce improvizovali. Konkrétně ve scéně, kdy požárník Álex spadne ze schodů dolů na podlahu haly, při čemž si herci mysleli, že skutečně došlo ke zranění.

Remake.

V roce 2008 natočil John Erick Dowdle remake tohoto úspěšného filmu s názvem "Karanténa", který trvá o jedenáct minut déle.

Pokračování.

Pokračování filmu nese název "REC 2", jehož režiséry jsou opět Jaume Balagueró a Paco Plaza. Izolovaný dům plný nakažených zombií navštíví tentokrát spěciální jednotka, která má za úkol doprovázet jistého Dr. Owena za cílem najít krev původce nákazy, kterým je dívka Tristana Medeiros.

REC nebo také [Rec] je španělský hororový film z roku 2007, jehož režiséry jsou Jaume Balagueró a Paco Plaza. Film, ač s délkou 1h a 15 minut, se dočkal velkého úspěchu jak ve Španělsku, tak i v zahraničí.

Rec (stylized as [•REC]; short for "record") is a 2007 Spanish found-footage horror film co-written and directed by Jaume Balagueró and Paco Plaza. The film centers on a reporter and her cameraman covering a firefighter intervention in an apartment building in Barcelona. As the situation escalates, after some of the building's occupants show animalistic and murderous behavior, the reporter and cameraman find themselves confined inside the perilous building.  The film was a commercial and critical success. It is now recognized as one of the early successes, and one of the best films in the found footage genre. "Rec" placed at number 60 on "Time Out"s list of the top 100 best horror films.  The film spawned the "Rec" film series, and was followed by three sequels: "Rec 2" directed by Balagueró and Plaza in 2009, "" directed by Plaza in 2012, and "" directed by Balagueró in 2014 as the final installment in the franchise. The film was remade in the United States under the name "Quarantine" in 2008.


Život.

Otec skladatele byl významný vídeňský hudební kritik a jeho matka byla česká učitelka klavíru. Studoval na Pražské konzervatoři hru na klavír u Romana Veselého a mistrovskou školu u Karla Hoffmeistera. Absolvoval i kurz hry na čtvrttónový klavír a často koncertoval i na cembalu. Skladbu studoval soukromě u Fidelia Finka. Zahájil velmi úspěšnou koncertní kariéru v Praze i v zahraničí. Zaměřil se zejména na díla soudobých skladatelů. Např. v roce 1938 provedl v Praze poprvé souborné klavírní dílo Leoše Janáčka. Působil ve spolku "Přítomnost" i v uměleckém sdružení "Mánes". Dirigování studoval u George Szella. V letech 1934–1937 působil jako dirigent pražského Německého divadla.  Prahu opustil 13. března 1939, dva dny před obsazením Čech a Moravy německou armádou. Za pomoci britského žurnalisty a pracovníků vyslanectví přijel do Spojeného království. V Anglii vytvořil "České trio", které za podpory Jana Masaryka, tehdejšího československého velvyslance v Londýně, získalo v Británii řadu koncertních příležitostí.  V roce 1942 se stal dirigentem operního souboru "Carl Rosa Opera Company" a v roce 1944 s tímto souborem uskutečnil své první gramofonové nahrávky. Po válce se již do Československa nevrátil a po komunistickém puči v roce 1948 požádal o britské občanství, které mu bylo bez problémů uděleno. Již jako britský občan vystoupil v roce 1964 na hudební festivalu Pražské jaro.  V letech 1946–1952 působil jako šéfdirigent "Royal Scottish National Orchestra" v Glasgow. Poté odcestoval do Austrálie a až do roku 1955 vedl "Melbourne Symphony Orchestra". Po krátkém působení v Izraeli byl jmenován ředitelem "Toronto Symphony Orchestra". V Torontu pak působil až do roku 1965. Vyučoval zde rovněž dirigování na královské konzervatoři ("The Royal Conservatory of Music"). Od roku 1968 byl dirigentem "Saint Louis Symphony Orchestra". V roce 1971 zahajoval newyorskou operním sezónu v divadle "New York City Opera" Janáčkovou operou "Věc Makropulos".

Hans Walter Süsskind, také Jan nebo Hanuš (1. května 1913 Praha – 25. března 1980 Berkeley, Kalifornie) byl britský klavírista, dirigent a hudební skladatel českého původu.

Jan Walter Susskind (1 May 1913 – 25 March 1980) was a Czech-born British conductor, teacher and pianist. He began his career in his native Prague, and fled to Britain when Germany invaded the city in 1939. He worked for substantial periods in Australia and the United States, as a conductor and teacher.


Vlastnosti.

Vznik a složení.

Ultrajemné částice vznikají kondenzací z plynů nebo přímo při spalování. Jejich zdrojem mohou být i laserové tiskárny či 3D tiskárny.  Na povrch ultrajemných částic se mohou navazovat těžké kovy nebo organické polychlorované bifenyly (PCB), které nebezpečnost částic ještě zvyšují.

Velikost.

Za ultrajemné částice se považují částice do velikosti 100 nm. Jejich dolní velikost není definována, ale je dána tím, že částice je shluk minimálně několika molekul látky, přičemž velikost molekul je běžně od desetin po jednotky nm. Ultrajemné částice jsou řádově 100× až 1000× menší, než je dosud sledovaný polétavý prach rozptýlený v ovzduší (u něj se běžně sledují částice o velikosti do 2,5 a do 10 μm, označované jako PM a PM).  V městské atmosféře se v 1 m vyskytuje řádově 10 ultrajemných částic. Jejich hmotnost dosahuje jen 2 μg/m (to je 10× až 100× méně, než jaká je hmotnost větších částic PM).

Nebezpečí.

Vzhledem ke své extrémně malé velikosti pronikají ultrajemné částice až do nejzazších koutků plic – do plicních sklípků (alveol). I v případech, kdy tyto částice nejsou samy o sobě toxické, mohou zde vyvolat oxidační stres, který způsobuje zánět a další zdravotní problémy.  Oproti větším částicím však nemusí být ultrajemné částice v plicích zadrženy: velmi dobře přecházejí do epitelárních buněk a přes ně do krve, případně do dalších mezibuněčných tekutin. Zde mohou vyvolávat imunitní reakce nebo zvýšenou koagulaci krve a tím vznik krevních sraženin, které představují riziko vzniku srdečního infarktu a mozkové mrtvice. Krví mohou být transportovány k dalším orgánům. Bylo zjištěno, že k ultrajemným částicím jsou zvláště citliví starší lidé nebo osoby se osoby se srdečním onemocněním či s cukrovkou.  První výzkumy naznačují, že UFP mohou nepříznivě ovlivňovat zejména oběhovou soustavu (srdce, játra a další) a že mohou mít odlišné a někdy i závažnější účinky na lidské zdraví než větší částice. Tento vliv je však třeba ještě ověřit.  Výzkum ultrajemných částic je teprve ve svých počátcích a proto zatím neexistují limity pro jejich koncentrace v ovzduší.

Sledování.

Ultrajemné částice jsou tak malé, že metody používané pro sledování polétavého prachu (prosávání vzduchu přes papír nebo filtrační tkaniny) jsou pro ně nevhodné. Používá se proto elektrostatická metoda, kterou se stanovuje počet částic konkrétní velikosti v měřeném objemu vzduchu. Částice se elektricky nabijí a podle velikosti a náboje se pak separují v elektrickém poli. Nakonec pak čítač vyhodnotí počet částic v jednotlivých frakcích.

Ultrajemné částice (UFP – ' nebo také PM) jsou částice o velikosti desítek nanometrů, které jsou rozptýlené v ovzduší. Jsou produkovány lidskou činností (doprava, vytápění, průmyslová výroba), ale mohou vznikat i při přírodních procesech (lesní požáry, výbuchy sopek) nebo samovolně kondenzací z plynů v atmosféře.  Jejich nebezpečnost vychází především z jejich malých rozměrů – mohou pronikat přes plíce do krve a způsobovat závažná poškození organismu. Navíc mají vzhledem k malým rozměrům relativně větší povrch, takže se na ně může vázat více dalších škodlivin (organických látek nebo těžkých kovů) než na částice polétavého prachu. Jejich působení není dosud příliš prozkoumáno – začaly se sledovat až v prvním desetiletí 21. století. U dříve nezkoumaných částic do velikosti 3 nm je hlavním přispěvatelem doprava.

Ultrafine particles (UFPs) are particulate matter of nanoscale size (less than 0.1 μm or 100 nm in diameter). Regulations do not exist for this size class of ambient air pollution particles, which are far smaller than the regulated PM and PM particle classes and are believed to have several more aggressive health implications than those classes of larger particulates. In the EU UFP's in ambient air are empirically defined by a technical specification. The important detail is the definition of size, stated: "The lower and upper sizes considered within this document are 7 nm and a few micrometres, respectively". Although the most common referral to UFP is "less than 0.1μm", this is incorrect for ambient air in the EU.  There are two main divisions that categorize types of UFPs. UFPs can either be carbon-based or metallic, and then can be further subdivided by their magnetic properties. Electron microscopy and special physical lab conditions allow scientists to observe UFP morphology. Airborne UFPs can be measured using a condensation particle counter, in which particles are mixed with alcohol vapor and then cooled, allowing the vapor to condense around them, after which they are counted using a light scanner. UFPs are both manufactured and naturally occurring. UFPs are the main constituent of airborne particulate matter. Owing to their numerous quantity and ability to penetrate deep within the lung, UFPs are a major concern for respiratory exposure and health.


Linky.

Systém Lyonského metra se skládá ze čtyř linek A-B-C-D. Na mapách jsou barevně označeny.

Linky A a B.

Linka A ("Perrache - Laurent Bonnevay") a Linka B ("Charpennes - Part-Dieu") byly vybudovány metodou hloubením. Do provozu byly uvedeny 2. května 1978. Vlaky obou linek jezdí namísto ocelových kol po pneumatikách.  Linka B byla prodloužena do stanice "Jean Macé" 9. září 1981. V září 2000 byla prodloužena do stanice "Gerland". Otevření dalšího prodloužení linky do stanice "Oullins" je plánováno na rok 2013.  Prodloužení linky A do stanice "Vaulx-en-Velin La Soie" bylo otevřeno v roce 2007.  Do roku 2013 bude linka B plně zautomatizovaná stejně jako nyní linka D. Linka A bude rovně plně zautomatizovaná, ale ne dříve než v roce 2017.

Linka C.

Ozubnicová dráha "Croix-Rousse-Croix-Paquet", která byla zrekonstruována v roce 1974 byla začleněna do sítě metra v roce 1978. Byla pojmenována písmenem C. V té době vedla ze stanice "Hôtel-de-Ville" do stanice "Croix-Rousse". 8. prosince 1984 byla linka prodloužena do stanice "Cuire".  Trať byla postavena za použití různých metod. Úsek za stanicí "Hénon" probíhá po povrchu. Stanice "Croix Paquet" je prohlášena za nejstrmější stanici metra v Evropě se sklonem 17%.  Linka C je poháněna pomocí trolejového vedení, zatímco Linky A, B a D jsou napájeny pomocí napájecí kolejnice.

Linka D.

Linka D zahájila svůj provoz 4. září 1991 mezi stanicemi "Gorge-de-Loup" a "Grange-Blanche". Zpočátku byly vlaky řízeny řidičem. Trasa byla 11. prosince 1992 prodloužena do stanice "Gare de Vénissieux", v této době také přešel provoz linky na automatický. Gumokolové vlaky metra jezdí automaticky bez řidiče. Jsou ovládány pomocí systému MAGGALY ("Métro Automatique à Grand Gabarit de l’Agglomération Lyonnaise"). 28. dubna 1997 byla trasa opět prodloužena, tentokrát do stanice "Gare de Vaise".  Linka D je ze všech linek Lyonského metra nejhlubší. Byla postavena především ražbou. Prochází pod oběma řekami, které protékají Lyonem - Rhônou a Saônou. Taktéž je se svými 13 kilometry nejdelší Lyonskou linkou.

Provoz.

Metro, stejně jako zbytek veřejné dopravy, je provozováno společností SLTC (Société lyonnaise de transports en commun - městská hromadná doprava v Lyonu). SLTC je pod záštitou TCL (Transports en commun lyonnais - veřejná doprava v Lyonu). Je provozováno pod jménem SYTRAL (Syndicat de transports de l'agglomération lyonnaise).

Metro v Lyonu, neboli Lyonské metro tvoří základ městské hromadné dopravy v Lyonu Skládá ze čtyř linek a je v provozu od roku 1978. Metro je součástí rozsáhlého dopravního systému TCL, ke kterému rovněž patří tramvajová, trolejbusová a autobusová doprava.  Na rozdíl od všech ostatních systému metra ve Francii (krom jednoho, RER), vlaky Lyonského metra jezdí vlevo, jako vlaky společnosti SNFC. To je výsledkem nerealizovaného projektu, podle nějž měly vlaky metra jezdit na přeměstí po již existujících vlakových kolejích. V Lyonu se používá tzv. Gumokolové metro. Podobné metro se používá taktéž v Montrealu, tam je ale širší. Metra v Lyonu a Montrealu mají rovněž podobné vlaky a podobu stanic. Celková délka sítě je 30 kilometrů. Z toho je 80% vedeno v podzemí. Ve všední dny přepraví 708 000 cestujících.

The Lyon Metro () is a rapid transit system serving Lyon Metropolis, France. First opened in 1974, it currently consists of four lines, serving 40 stations and comprising of route. Part of the Transports en Commun Lyonnais (TCL) system of public transport, it is supported by two funiculars and a tramway network.  Unlike other French metro systems, but like the SNCF and RER, Lyon Metro trains run on the left. This is the result of an unrealised project to run the metro into the suburbs on existing railway lines. The loading gauge for all lines is , more generous than the average for metros in Europe. The Lyon Metro owes its inspiration to the Montreal Metro which was built a few years prior, and has similar (narrower) rubber-wheel cars. Daily weekday ridership was 740,000 in 2011.


Počátky.

Narodila se v americké Urbaně do rodiny Johna a Carolyn Garthových. Dohromady má 6 nevlastních sourozenců a všichni společně vyrůstali na ranči v Arcole. Poté, co se její rodina přestěhovala do Glendale v Arizoně, se začala věnovat tanci a modelingu. Tam si jí také všiml lovec hereckých talentů Randy James. Studovala na školách jako Greenway High School a Apollo High School. Poté se nechala Jamesem zlákat na hereckou kariéru a odstěhovala se do Los Angeles.

Herecká kariéra.

Před kamerou se objevila poprvé v roce 1989 a to konkrétně v seriálu "Growing Pains". Vidět jsme jí poté mohli spíše v seriálových rolích. Mezi lety 1989 a 1990 účinkovala v seriálu "A Brand New Life". V roce 1990 získala životní roli Kelly Taylor v seriálu "Beverly Hills 90210", kde vydržela dalších 10 let. Spatřit jsme jí také mohli v seriálech jako "The $treet", "Co mám na tobě ráda" či ve volném pokračování původního hitu s názvem "".  Zahrála si také v několika celovečerních filmech. Spatřit jsme jí mohli ve snímcích jako "Síla 98" nebo "Bratři ve zbrani".  Sama si také vyzkoušela režírování, když se ujala jedné z dílů seriálu "Beverly Hills 90210". Objevila se také v americké verzi zábavné show "Dancing with the Stars".  V roce 2014 si s Tori Spelling zahrála v seriálu "Mystery Girls", který byl po první řadě zrušen. V roce 2014 měl premiéru její vlastní reality-show "The Jennie Garth Project", v deseti dílech divákům představila rekonstrukci svého domova v Hollywoodu v Kalifornii.

Osobní život.

V roce 1994 se provdala za Daniela Clarka, manželství však vydrželo pouhé dva roky. V roce 1996 se při natáčení TV filmu "An Unfinished Affair" poznala s hercem Peterem Facinellim, kterého si po pětiletém vztahu vzala. Z jejich vztahu a později manželství vzešly dcery Luca Bella (* 30. červen 1997), Lola Ray (* 6. prosinec 2002) a Fiona Eve (* 30. září 2006). Jejich manželství se rozpadlo na konci března 2012. Dvojice se rozvedla v červnu 2013.  Na podrzim roku 2014 začala chodit s hercem Davidem Abramsem. Pár se zasnoubil v dubnu roku 2015 a vzali se 11. července 2015. Dvojice se rozešla v roce 2017. V dubnu 2018 si zažádali o rozvod.

Jennifer Eve Garth (* 3. duben 1972, Urbana, Illinois, USA) je americká filmová herečka a režisérka. Nejvíce se proslavila rolemi v seriálech "Beverly Hills 90210 a Co mám na tobě ráda" (2002-06).

Jennifer Eve Garth (born April 3, 1972) is an American actress. She is known for starring as Kelly Taylor throughout the "Beverly Hills, 90210" franchise (1990–2000) and Val Tyler on the sitcom "What I Like About You" (2002–06). In 2012, she starred in her own reality show, "Jennie Garth: A Little Bit Country" on CMT.


Historie.

V roce 1521 zde pařížský obchodník Jean Dinocheau postavil kapli zasvěcenou svaté Zuzaně. Tehdy se nacházela ještě na předměstí za bránou sv. Honoria pařížských hradeb. V době hugenotských válek v roce 1577 se donátorův synovec Étienne Dinocheau přidal k royalistům a rozšířil kapli na kostel, jehož patronem zvolil svatého Rocha. V roce 1629 se kostel stal farním a dne 23. března 1653 budoucí král Ludvík XIV. se svou matkou Annou Rakouskou položil základní kámen nové stavby kostela. Výstavba nové budovy trvala až do roku 1722 a podíleli se na ní postupně architekti Jacques Lemercier, Étienne-Louis Boullée, Jules Robert de Cotte, Jules Hardouin-Mansart, Pierre Bullet a Robert de Cotte. Kvůli nedostatku finančních prostředků byla stavba v roce 1660 na několik let zastavena a byly dokončeny pouze transept a loď. V roce 1690 byla dokončena tavba transeptu, zaklenutím kupole v kříženía vystavěn segment chóru s ochozem a chórovými kaplemi. Byly však zakryty pouze dočasnou dřevěnou střechou. V roce 1701 Jules Hardouin-Mansart začal se stavbou chórové kaple zasvěcené Panně Marii, zaklenuté hlavní chrámovou kupolí, kterou po jeho smrti dokončil Pierre Bullet. Poté byly práce opět přerušeny. Stavba pokračovala v roce 1719 díky financím bankéře Johna Lawa, který financoval střechu a fasádu kostela. V letech 1728-1736 Robert de Cotte přistavěl věž vpravo od chóru.  V roce 1735 byla zničena fasáda věže. Robert de Cotte navrhl trojosé dvoupatrové průčelí, které pravděpodobně realizoval až jeho syn Jules-Robert v roce 1739. Spodní patro zdobí dva páry dórských sloupů, horní patro je rytmizováno dvěma dvojicemi sloupů korintských. V roce 1754 Louis-Etienne Boullée přistavěl na východní straně chóru kapli Kalvárie, která byla zásadním způsobem přestavěna v polovině 19. století.  V roce 1756 Jean-Baptiste Pierre namaloval obraz Nanebevzetí pro kupoli kaple Panny Marie. V roce 1758 byla postavena barokní kazatelna se štukovým baldachýnem na severní straně hlavní lodi, která však byla dvakrát upravena do odlišné podoby. Kaple Kalvárie byla upravena na kapli Katechismu v roce 1850 a zcela přestavěna. V roce 1879 byla stržena věž na jižní straně kvůli rozšíření komunikace "Avenue de l'Opéra".  Během Velké francouzské revoluce byl kostel roku 1789 vypleněn. Roku 1795 zde Napoleon Bonaparte s vojáky Národního konventu dal střílet do royalistů. Byly zničeny všechny sochy v průčelí kostela, vitráže kromě středu jednoho okna s monogramem zakladatelů a letopočtem 1710 v severní postranní lodi, rozbita část sochařské výzdoby oltářů a poničena část výzdoby kleneb. Sousední zrušený klášter ovládli jakobíni a 27. října 1798 jej proměnili kostel na Chrám Rozumu. Po návratu Bourbonů byla pořízena nová vnitřní výzdoba, která zahrnuje malby kleneb hlavní lodi, větší část obrazů, soch a byla přesvěcena část kaplí.  Kostel je od roku 1914 chráněn jako historická památka.

Architektura.

Kostel je trojlodní bazilika s valenými klenbami s výsečemi, s kupolí v transeptu a s hlavní kupolí nad mariánskou kaplí uprostřed ochozu na půdorysu kruhu, připojeného ke stavbě z východu. Původní plány navrhl architekt Jacques Lemercier. Se svými 126 metry délky patří stavba k největším kostelům v Paříži. Stavba byla inspirována některými jezuitskými kostely, jejichž koncepce byla přizpůsobena katolické liturgii ve znění Tridentského koncilu a provozu poutního chrámu, v němž může zástup věřících obejít široký ochoz chóru, zvaný deambulatorium. Tento architektonický model se ve Francii na počátku 17. století objevil v několika variantách, a to zejména v Paříži jako bývalý kostel kláštera feuillantů (1600-1608), kostel kláštera bosých karmelitánů (1613-1620), původně jezuitský kostel svatého Pavla a svatého Ludvíka (1627-1641), jezuitský noviciát (1634) a kaple sv. Voršily v Sorbonně (1634). Absence zvonice, která byla zbořena v 19. století, je řešena zavěšením zvonů ve krovu kostela, jeden zvon- umíráček stojí na podlaze chóru.

Kaple Kalvárie.

Kaple byla postavena v roce 1754 podle návrhu Étienna Maurice Falconeta v prostoru bývalého hřbitova severo-východně od kostela a připojena k ochozu kostela. Její architekturu provedl architekt Étienne-Louise Boullée. Jeho stavba byla v roce 1850 rozšířena o tři výklenky s monumentálními skupinami soch: vlevo Přibíjení Krista na kříž, uprostřed Ukřižování, vpravo Ukládání Krista do hrobu. Objednalo je, stejně jako ostatní výzdobu kostela, město Paříž. Dnes je kaple přístupná ze dvou stran: vraty ze severní strany (z ulice sv. Rocha,"Rue Saint-Roch"), nebo z ochozu u z kaple Panny Marie.

Kaple Uctívání.

Kaple byla postavena v roce 1715 na náklady finančníka Johna Lawa. Nachází se na severojižní ose kostela jako rozšíření kaple Panny Marie ve formě její niky. Je osvětlena pouze dvěma okny.

Kaple Panny Marie.

Kaple segmentem obvodové zdi prodlužuje chór směrem na severovýchod. Stavbu navrhl Jules Hardouin-Mansart a byla realizována v roce 1709 z peněz získaných loterií. V kapli se mísí prvky baroka a klasicismu. Její kupole je pokryta freskou Nanebevzetí Panny Marie, kterou namaloval v letech 1749-1756 Jean-Baptiste Marie Pierre. V roce 1932 byla restaurována. Oltář Narození Páně tvoří monumentální štukatury s paprsky betlémské hvězdy nad barokními sochami klečící Panny Marie a sv. Josefa u jeslí s dítětem Ježíšem, po stranách adorované sochami sv. Jeronýma a sv. Barbory.

Varhany.

Autorem prospektu velkých varhan na kruchtě na západní straně z roku 1842 je Aristide Cavaillé-Coll, varhany postavil Louis-Alexandre Clicquot. Druhé varhany jsou vestavěny do výklenku ochozu chóru. Společnost "Les Heures Musicales de Saint-Roch" tvoří pravidelně hudební složku bohoslužeb, a také v kostele pořádá koncerty starého i současného sborového zpěvu.

Kostel svatého Rocha (fr. "Église Saint-Roch") je katolický farní kostel v 1. obvodu v Paříži, vrcholně barokní trojlodní bazilika na nároží ulic "Rue Saint-Honoré" a "Rue Saint-Roch", postavený v letech 1653-1722 na starších základech.

The Church of Saint-Roch () is a late Baroque 126 meter-long church in Paris, dedicated to Saint Roch. Located at 284 rue Saint-Honoré, in the 1st arrondissement, it was built between 1653 and 1740.  The church is organized as a series of chapels. One of them is dedicated to Saint Susanna in memory of the church which used to stand in its place. Accordingly, there is a mural painting above the altar, showing Saint Susanna fleeing her attackers, and looking up to the heavens for the help of God.


Klubová kariéra.

Höwedes začal hrát fotbal ve svém rodném městě v klubu TuS Haltern v roce 1994. Ve věku třinácti (2001) přestoupil do mládežnického týmu Schalke 04. V roce 2003 se stal kapitánem týmu Schalke U19, se kterým vyhrál německé mládežnické mistrovství. V lednu 2007 podepsal profesionální smlouvu platnou do konce sezóny 2009/10 a v červenci se připojil k Schalke v Bundeslize. Do října 2007 však hrál za rezervní tým Schalke 04 v Oberlize (čtvrtá divize). Se Schalke vyhrál v sezóně 2010/11 DFB-Pokal a v roce 2011 i DFL-Supercup.

Reprezentační kariéra.

Za Německo hrál v reprezentačních týmech do 18 a 19 let. Hrál také za tým do 20 let.  V létech 2007–2010 byl členem německé reprezentace do 21 let. Trenér Horst Hrubesch jej nominoval na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2009 konané ve Švédsku, kde získal s německým týmem premiérový titul v této kategorii.  Po odmítnutí Svena Bendera a Bastiana Schweinsteigera jej nominoval trenér Joachim Löw pro zápasy v květnu a červnu 2011 proti Uruguayi, Rakousku a Ázerbájdžánu poprvé do A-týmu Německa. Debutoval 29. května proti Uruguayi, když v 66. minutě vystřídal Philippa Lahma.

Mistrovství světa 2014.

Trenér Joachim Löw jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Němci postoupili ze základní skupiny G se 7 body z prvního místa po výhře 4:0 s Portugalskem, remíze 2:2 s Ghanou a výhrou 1:0 s USA. S týmem získal zlaté medaile po finálové výhře 1:0 proti Argentině.

EURO 2016.

Trenér Joachim Löw jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii. Němci získali na turnaji bronzové medaile, v semifinále je vyřadila domácí Francie po výsledku 0:2.

Reprezentační góly.

Góly Benedikta Höwedese za A-mužstvo Německa:

Benedikt Höwedes (* 29. února 1988, Haltern am See) je německý fotbalový obránce a reprezentant. V současnosti hraje v ruské lize Premier Liga za jeden z nejlepších ligových fotbalových klubů Lokomotiv Moskva.

Benedikt Höwedes (; born 29 February 1988) is a German professional footballer who plays as a defender who is currently a free agent and plays for the Germany national football team. At international level, Höwedes won the World Cup with Germany in 2014, and was one of only three players to play every single minute of the tournament. Höwedes has described himself as a 'multi-functional player' in the defence, who can play in the centre or as both a left or right-sided full-back.


Charakteristika.

Hortenzie je opadavý keř, který dorůstá do výšky asi 1,5 metru , výjimečně může být v našich podmínkách i vyšší. Rostlina je bohatě větvená se vstřícnými, krátce řapíkatými listy. Čepel listů je hrubě pilovitá, listy jsou vejčité až obvejčité, na vrcholu špičaté. Květenství jsou nejčastěji kulovité nebo polokulovité chocholíky. Květy v nich jsou většinou čtyřčetné, někdy pětičetné. Barva květů závisí na kyselosti půdy. V alkalických půdách se zbarvují do růžova a v kyselých půdách se zbarvují do modra. Pěstuje se v řadě kultivarů, jejichž květy jsou vždy sterilní. Plodem hortenzie je tobolka.

Rozšíření.

Rostlina má svůj původ v Japonsku na ostrově Honšú. Ve východní Asii byla jako okrasná dřevina pěstována už v dávných dobách. Ve svých původních stanovištích se vyskytuje převážně v horských lesích a křovinách. Postupem času byla zavlečena i do mnoha dalších regionů světa (Nový Zéland, Střední a Jižní Amerika, Havajské ostrovy, Azorské ostrovy, Madeira). Do rodu hortenzie ("Hydrangea") patří více než 70 druhů, které se vyskytují převážně ve východní Asii. V Evropě se pěstuje od 18. století a v Čechách od začátku 19. století. Česky ji poprvé pojmenoval Jan Svatopluk Presl v roce 1846 jako hortensia ozdobná.

Pěstování.

Hortenzie potřebuje dostatek světla. Zároveň je však nutné chránit ji před přímým slunečním úpalem. Ve stínu květy vykvétají pomaleji než na slunci. Ideální teplota pro rostlinu v letním období se pohybuje v rozmezí 20 až 25 °C, proto je vhodná pro pěstování venku.Pokud je hortenzie zasazená do země, stačí ji pouze zakrýt. Rostliny v nádobách před zimou přesuneme do chladné, temné místnosti. Rostlina vyžaduje hojnou zálivku, což nám napovídá i její latinský název "Hydrangea". V zimním období zálivku omezíme. Nejlépe je rostlinu zalévat měkkou vodou.

Barvení.

Pokud chceme docílit modré barvy, potřebuje hortenzie dostatek hliníku, se kterým se váže barvivo obsažené v květech. Hliník rostliny získávají z kyselých půd. Růžové květy hortenzií se zbarví do modra při pH půdy 3,5 až 4,5. Červené květy se zbarví do fialova. Bílé hortenzie barvu nemění.

Hortenzie velkolistá ("Hydrangea macrophylla") je okrasná rostlina, hojně pěstovaná v parcích i zahradách. Kvete bohatými květenstvími, jejichž barva je závislá na kyselosti půdy. Patří do čeledi hortenziovité .

Hydrangea macrophylla is a species of flowering plant in the family Hydrangeaceae, native to Japan. It is a deciduous shrub growing to tall by broad with large heads of pink or blue flowers in summer and autumn. Common names include bigleaf hydrangea, French hydrangea, lacecap hydrangea, mophead hydrangea, penny mac and hortensia. It is widely cultivated in many parts of the world in many climates. It is not to be confused with "H. aspera" 'Macrophylla'.


Výskyt.

Celá střední Afrika, především Demokratická republika Kongo

Nejstarší pozorování.

1776 (první informace v Evropě)

Nejčastější zobrazování.

Zvíře je šedohnědé barvy s hladkou kůží. Má malou hlavu na dlouhém krku. Občas popisován roh (nebo chobot). Je zpodobňován se sauropodními dinosaury.

Potrava.

býložravec, liána molombo

Historie pozorování.

Pátrání po tajemném ještěru Roku 1776 byla vydána kniha popisující misionářskou práci v Kongu. Jmenovala se „Historie de Loango Kakongo et Autres Royaumes d’Afrique, Rédigée d’aprés les Memoires des Préfets Apostoliques de la Mission Francoise“. Tuto knihu sepsal abbé Lievaine Bonaventura Proyart. Zajímavá je část, která popisuje zvíře, o kterém misionáři slyšeli od domorodců. Jedná se o zvíře s dlouhým krkem a ocasem, malou hlavou a nohama jako má slon, ale navíc opatřenými drápy. Misionáři prý viděli i stopy tohoto zvířete. Měly obvod kolem 90 centimetrů a otisky drápů byly jasně vidět. Domorodci se nemohli inspirovat popisem dinosaurů, protože v té době byli dinosauři neznámí (první popis dinosaura se objevil až v 19. století).  Roku 1913 se po stopách mokele mbembe vydal německý cestovatel von Stein zu Lausnitz. Ten přinesl do Evropy první detailnější popis tohoto tvora. Slyšel také, že se mokele mbembe živí jediným druhem potravy, a to jistým typem liány s bílými květy a plody podobnými jablku. Tato liána nese název molombo (z rodu Landolphia). Zvíře zabíjí hrochy a slony, ale těla nechává na pokoji. Von Stein zu Lausnitz napsal, že: „tvor nežije v malých řekách, jako jsou ramena řeky Likouala. Pouze několik jedinců navštěvuje menší říční toky. Během naší expedice bylo jedno zvíře pozorováno v nesplavné části řeky Sanga, někde mezi řekami Mbaio a Pikunda (...) "Slyšeli jsme vyprávět, že zvíře navštěvuje řeku Saombo.“  V 80. letech se do Konga vydalo několik expedic. Roku 1980 se po stopách tajemného tvora vydal badatel James Powell, který předtím v Africe zkoumal krokodýly. V jeho expedici byl i Roy Mackal, který se o rok později do Konga vrátil s novou expedicí. Pátrali v oblasti jezera Telle, kde se prý mokele mbembe vyskytuje. Jezero je oválného tvaru s šířkou přibližně 25 kilometrů, přitom hluboké není ani 3 metry. Cesta k jezeru je velice těžká a vede neprozkoumanými hustými lesy. Nejtěžší pro expedici, tak byla právě cesta k jezeru.  Roku 1981 se k jezeru Telle vydaly dvě americké expedice. První vedl již zmíněný Roy Mackal. Ten měl informace od domorodců a dokonce prý viděl stezku vyšlapanou mokele mbembe. Druhou expedici vedl Herman Regusters. Ten donesl nějaké fotky, na nichž údajně bylo zvíře zachyceno, ale byly nekvalitní a nebyly jako důkaz uznány.  Roku 1982 vyslala konžská vláda vlastní expedici, kterou vedl Marcelin Agana (byl členem už Mackelovi expedice z roku 1981). Agana prý zvíře viděl, ale nepodařilo se mu ho natočit, protože v kameře došel film.  Další expedici podnikla roku 1986 Velká Británie a o dva roky později se do Konga vydali Japonci. Ti měli nejlepší techniku té doby a také jich byl velký počet (49 mužů). Dva domorodci jim řekli, že kousek dál se objevilo mokele mbembe. Japonci celé území prohledali, ale nic nenašli.  Tři na sobě nezávislé zdroje mluví o zvířeti, kteří prý zabili Pygmejové. Údajně se jedná právě o mokele mbembe. Dvě ze zpráv se dostaly k Francouzi Christianu Le Noelovi. Domorodý průvodce mu vyprávěl, že před lety ulovili jeden kus tvora známého jako mokele mbembe, poté, co je tvor několik týdnů ohrožoval na jezeře.  Roku 1958 přišli domorodí rybáři za Jacquem Mangianem a řekli mu, že zabili „velké maso“. Také mu doporučili, ať se jde podívat. Jacques nešel, protože cesta byla dlouhá a neměl dost vybavení. Za nějakou dobu Mangian zjistil, že ti, kteří jedli maso z tohoto uloveného zvířete, se otrávili a zemřeli. Mangian poté tuto historku řekl Noelovi. Třetí zpráva pochází od rybáře Lateka Pascala. Ten ji pověděl Royi Mackalovi. Pygmejové prý zabili nějaké velké zvíře, které otrávilo ty, kteří z něj jedli maso. Všechny tři zprávy mluví o jedné události. S určitostí se však neví, co vlastně ulovili. Popisy mrtvol všech tří zpráv se shodují – jedná se o velké zvíře s tmavou kůží a rohem. Možná šlo o Mokele Mbembe, ale možná taky ne. Můžeme předpokládat, že s nosorožcem, hrochem či slonem si úlovek nespletli, protože tato zvířata pozná každý domorodec.

Mokele Mbembe (v ngalštině "ten který zastaví proud řeky"), někdy také N'yamala, Amali, Jago-nini, je tvor, který dle místního folklóru sídlí ve vodních tocích ve střední Africe.

In Congo River Basin mythology, Mokele-mbembe (Lingala: , "one who stops the flow of rivers") is a water-dwelling entity, sometimes described as a living creature, sometimes as a spirit.  During the early 20th century, descriptions of the entity increasingly reflected public fascination with dinosaurs, including aspects of particular dinosaur species now known among scientists to be incorrect, and the entity became increasingly described alongside a number of purported living dinosaurs in Africa.  Over time, the entity became a point of focus in particular among adherents of the pseudoscience of cryptozoology, and young Earth creationism, resulting in numerous expeditions led by cryptozoologists and funded by young Earth creationists and groups with the aim of finding evidence that invalidates scientific consensus regarding evolution. Paleontologist Donald Prothero remarks that "the quest for Mokele Mbembe ... is part of the effort by creationists to overthrow the theory of evolution and teaching of science by any means possible". Additionally, Prothero observes that "the only people looking for Mokele-mbembe are creationist ministers, not wildlife biologists."


Cíle.

Hlavním účelem TPS je vyloučit přetížení/zahlcení výroby (muri) a výpadky (mura), a zároveň eliminovat plýtvání (muda). Nejlepších výsledků je dosaženo definováním procesu, který je schopný dosahovat požadovaných výsledků hladce, tzn. bez přerušení výrobního procesu – vyloučením "mura" (výpadků). Rovněž tak je zásadní zajistit, aby byl proces tak flexibilní, jak je třeba, a to bez stresu či "muri" (přetížení), jelikož to opět přináší "muda" (plýtvání). Ve výsledku jsou taktická zlepšení v oblasti eliminace plýtvání neboli eliminace „muda“ velmi přínosná. Existuje sedm druhů „muda“, které jsou v TPS definovány:  Při pohledu na výsledky TPS, se eliminace plýtvání stala hlavním bodem zlepšování, neboť její implementace je ze všech tří metod nejsnadnější. Díky TPS se mnoho zlepšení spouští pouze na základě snížení výpadků nebo zahlcení ve výrobě, což přináší zároveň omezení plýtvání, a to i bez přímého zaměření na jeho pouhou redukci.

Původ myšlenky.

Tento systém, je více než jiné aspekty závodu, zodpovědný za skutečnost, že se Toyota stala tím, čím je dnes. Toyota byla po dlouhou dobu leader v automobilové výrobě a průmyslu.  Je mýtus, že "Toyota získala inspiraci pro svůj systém, nikoli z amerického automobilového průmyslu (tehdy daleko největšího na světě), ale z návštěvy supermarketu." Myšlenka produkce „Just-in-time“ je nápadem Kiičiró Tojody, zakladatele firmy Toyota. Otázka zněla, jak tuto myšlenku implementovat v praxi. Při pročítání popisu amerických supermarketů, si Óno uvědomil, že supermarket je vlastně model toho, co se snažili zavést v závodě. Zákazník v supermarketu si bere požadované množství zboží z regálu a koupí si je. Ze skladu se pak regál doplní jen takovým množstvím zboží, aby se doplnilo chybějící. Takto podobně by si jednotlivé výrobní pracoviště, které potřebovalo doplnit díly, došlo do skladového 'regálu' (v centrálním skladu) pro potřebnou součástku a 'koupilo' (vyndalo) si potřebné množství, zatímco 'regál' by byl 'doplněn' pracovištěm, které produkuje tuto součástku, kterých vyrobí právě tolik, aby nahradily použité množství.  Jelikož malý objem zásob je při užití Toyota Production System klíčový, důležitým prvkem filosofie, která za systémem stojí, je pracovat inteligentně a eliminovat plýtvání, aby bylo potřeba jen minimálního množství zásob. Mnoho amerických podniků, které sledovaly Toyotu, si vytklo za cíl útok přímo na velký objem zásob, aniž by porozuměly principům, které umožňují tak velké snížení objemu zásob. Pouhé napodobení bez pochopení základního konceptu či motivace, mohlo vést k neúspěchu těchto projektů.

Úcta k člověku.

Externí pozorovatelé shrnuli principy Toyota jako:

Soustavné řešení původu problémů vede k celopodnikovému učení.

Výrobní postupy Toyoty jsou srovnávány se ždímáním vody ze suchého ručníku. Význam tohoto přirovnání je, že je to systém úplného vyloučení plýtvání. Plýtváním je zde myšleno vše, co nepřispívá k výrobnímu procesu, cokoli, co nezvyšuje přidanou hodnotu. Mnoho lidí za eliminaci plýtvání považuje omezení toho, co většina zná jako plýtvání, stále však zůstává mnoho takového, které dosud nebylo odhaleno, nebo jsou lidé ochotni tolerovat.  Došlo však k tomu, že lidé rezignovali na určité problémy, stali se rukojmími rutiny a systém soustavného řešení problémů opustili. Zpětné procházení až k základům, odhalování skutečného významu problémů a poté nastavování fundamentálních zlepšení, je však možné sledovat v celém výrobním systému Toyota.

Výsledky.

Toyota dokázala díky používání TPS významně snížit dodací lhůty a náklady a přitom neustále zlepšovat kvalitu. To jí umožnilo stát se jednou z deseti největších společností na světě. V současné době je stejně zisková jako všichni ostatní výrobci souhrnně a v roce 2007 byla největším výrobcem. Díky úspěchu filosofie predikce výroby se mnoho výrobců snažilo tyto metody okopírovat, nicméně většinou neúspěšně. Stejně tak se mnoho společností z různých odvětví činnosti (mimo výrobu) pokoušelo přizpůsobit některé části nebo celé principy Toyota Production System do své produkce. Mezi nimi najedeme také obory stavebnictví či zdravotnictví.

Toyota Production System (TPS) je integrovaný sociotechnický systém, vyvinutý firmou Toyota, který zahrnuje filosofii a praktiky jejího managementu. TPS je založen na kooperaci výroby a logistiky automobilového výrobce, včetně jeho interakce s dodavateli a zákazníky. Systém je hlavním předchůdcem typičtějšího způsobu "lean manufacturing", tzv. štíhlé výroby. Taiiči Óno, Šigeo Šingó a Eidži Tojoda vyvinuli systém v letech 1948 až 1975.  Původní systém nazývaný "just-in-time production," staví na postupech vytvořených zakladatelem koncernu Toyota, Sakiči Tojodou, jeho synem Kiičiró Tojodou a inženýrem Taiiči Óno. Základní principy, na nichž systém TPS, vznikl jsou uvedené v knize The Toyota Way.

The Toyota Production System (TPS) is an integrated socio-technical system, developed by Toyota, that comprises its management philosophy and practices. The TPS is a management system that organizes manufacturing and logistics for the automobile manufacturer, including interaction with suppliers and customers. The system is a major precursor of the more generic "lean manufacturing". Taiichi Ohno and Eiji Toyoda, Japanese industrial engineers, developed the system between 1948 and 1975.  Originally called "just-in-time production", it builds on the approach created by the founder of Toyota, Sakichi Toyoda, his son Kiichiro Toyoda, and the engineer Taiichi Ohno. The principles underlying the TPS are embodied in The Toyota Way.


Životopis.

Narodila se v rodině španělské učitelky a Francouze, zaměstnaného v elektrárně. V roce 1985, ve věku pěti let, vstoupila na konzervatoř v Tours. Se svou sestrou a bratrem tam studovala až do svých jedenácti let hudební teorii, hru na housle, piano, kytaru a sborový zpěv. V roce 1994, po rozvodu rodičů, odjeli všichni tři sourozenci s matkou do Libourne. V roce 1995 Isabelle docházela na hodiny zpěvu. Potom rok studovala v CIAM (Centre d’information et d’activités musicales, Informační centrum hudebních aktivit) v Bordeaux, kromě toho chodila i na kurzy kung-fu.  Roku 2000 získala akvitánské regionální stipendium od Conseil régional, díky kterému mohla dále studovat v Bordeaux na hudební škole CIAM. Pokud jde o hudbu, která ji ovlivnila, ZAZ často cituje Vivaldiho "Čtvero ročních dob", jazzovou zpěvačku Ellu Fitzgerald, i francouzský šanson. Dále jsou jejími oblíbenými zpěváky a hudebníky Enrico Macias, Bobby McFerrin, Richard Bona, stejně jako africké, latinské a kubánské rytmy.

Hudební kariéra.

2001–2007.

Zaz debutovala jako zpěvačka v bluesové skupině Fifty Fingers. Vystupovala s různými hudebními seskupeními v Angoulême, především v jazzovém kvintetu. Je také jednou ze čtyř zpěvaček baskického šestnáctičlenného orchestru Izar Adatz (Padající hvězda) ve městě Tarnos. S tímto orchestrem jezdila dva roky na turné po jižní Francii, zejména v Midi-Pyrenées a Pays basque. Po celý rok 2002 byla součástí bluesrockové skupiny Red Eyes v Bordeaux. Zpívala také po kavárnách a na regionálních koncertech.  Následně v Bretani podepsala smlouvu jako zpěvačka latinsko-americké skupiny Don Diego. Skupina hrála hudbu francouzskou, španělskou, je ovlivněna styly africké, arabské, andaluzské hudby a latinskoamerickou hudbou. Don Diego spolupracovala s hvězdami jako jsou Yuri Buenaventura a Bernard Lavilliers. S nimi se ZAZ účastnila festivalu Musiques Métisses v Angoulême. V roce 2006 odjela do Paříže, kde zpívala rok a půl v kabaretu, pět hodin denně bez mikrofonu.

2007–2012: Je veux.

Zaz odpověděla na internetový inzerát producenta a skladatele Kerredina Soltaniho, který hledal novou umělkyni s trochu „nakřáplým hlasem“. Podařilo se a tehdy pro ni napsal píseň „Je veux“, našel producenta i vydavatele. Zaz ale stále hledala práci. Přidala se k rapové skupině Le 4P, se kterou v listopadu 2007 natočila několik klipů, „L'Aveyron“ a „Rugby Amateur“. V dubnu 2008 zpívala na koncertě všech možných stylů s Miliaouechem, v CAT v Bordeaux v rámci hudebních a literárních workshopů. V srpnu 2008 se zúčastnila soutěže Le Tremplin Génération France Bleu/Réservoir. Mezi tím vystupovala se skupinou Sweet Air. 21. listopadu 2008 Zaz a Sweet Air natočili živé album "Sweet Air et Zaz à l'international", a potom už se zpěvačka vydala na sólovou dráhu.  V roce 2008 vystupovala v Rusku, na Dálném východě na pozvání ředitele Alliance française ve Vladivostoku, Cédrica Grase, který ji slyšel v piano baru. V doprovodu klavíristy Juliena Lifszyce, uskutečnila 13 koncertů během 14 dnů. V lednu 2009 se ZAZ dostala do finále třetí řady soutěže Le Tremplin Génération France Bleu/Réservoir, která se uskutečnila v pařížské Olympii. Doprovázeli ji Mathieu Verlot (kontrabas), Fred Lafage (kytara) a Nicolas Cabat (kytara). Zdálo by se, že po tomto úspěchu budou pro Zaz nahrávací studia otevřená, aby mohla vydat své první album, jelikož jako vítěz soutěže dostala 5 000 euro k natočení videoklipu pro MTV, ale musela počkat ještě 14 měsíců.  V dubnu roku 2009 jela znovu na turné do Ruska. Tentokrát do Vladivostoku přes Sibiř až do Nižného Novgorodu. V Rusku Zaz zpívala i písně Édith Piaf, Jacques Brela, Charlese Aznavoura, Serge Gainsbourga, Joe Dassina, Patricie Kaas a své písně z příštího alba: „Je veux“, „Les passants“, „Prends garde à ta langue“. Potom jela na turné do Egypta a Maroka, kde s kapelou v restaurtaci El Papagayo nějaký čas hráli ve stylu latino a doprovázeli jednu španělskou tanečnici. Na konci června 2009 vystupovala v rezidenci Sentier des Halles. Její koncert navštívil incognito skladatel Raphael a následně pro ni napsal překrásné písně, které Zaz zpívá: „La Fée“, „Port Coton“ a „Éblouie par la nuit“.  Kromě toho se v létě roku 2009 Zaz zúčastnila japonského festivalu Fuji Rock Festival. Potom dále zpívala v ulicích Montmartru. V roce 2010 ji časopis "Télérama" představil jako „ohromný objev, veliký hlas a novou naději“ francouzského šansonu. Konečně 10. května 2010 vyšlo první album ZAZ. Polovinu tvoří písně, které napsala a složila sama: „Trop sensible“, „Les passants“, „Le long de la route“, „Prends garde à ta langue“, „J'aime à nouveau“, „Ni oui ni non“. Kerredine Soltani pro ni toto album produkoval a složil píseň ve stylu gypsy jazz – „Je veux“. Na desce jsou i výše zmíněné písně Rafaela „Éblouie par la nuit“, „Port Coton“ a „La Fée“. Spolu se Zaz účinkují na albu Toby Dammit et Bruce Cherbit (bicí), Raphaël Haroche (kytara), Fred Lafage (kytara, klavír, banjo, harmonium), Manuel Marchès a Antoine Reininger (kontrabas), Germain Guyot (klavír), Robert Aaron (saxofon), Alban Sautour (zvuk a kytary). V roce 2010 podepsala smlouvu s produkcí Caramba a vydavatelstvím Sony ATV, přijala pozvání do mnoha televizí a vešla tím ve známost k širšímu publiku. Její píseň „Je veux“, o pohrdání konzumní společností, figuruje na předních místech hitparád a klip se vysílá celé léto na stanici TF1 a jiných hudebních kanálech. Celé její album je na 1. místě mezi 16 top alby roku 2010.

2011–2012.

Následovalo turné po celé Francii (Paříž, La Rochelle, festivaly v Montauban, Saint-Ouen, Châteauroux, Landerneau, Fécamp). Na scéně ji doprovázeli Guillaume Juhel (kytara), Mathieu Verlot (kontrabas), Bruno Pimienta (bicí) a Augustin d'Assignies (klávesy). Zpívala také na Francofolies de Montréal (Kanada), v Monthey (Švýcarsko), v Bruselu, Berlíně a Miláně. Na podzim je na čelních místech hitparád v Belgii, Švýcarsku i Rakousku. I když měla ohromný úspěch na turné, dává přednost malým sálům. Mezi tím bylo její první album oceněno dvojitou platinovou deskou. Dostala cenu jako Objev roku a další domácí i mezinárodní ocenění.  Podle agenturního průzkumu byla nejvyhledávanější francouzskou zpěvačkou na internetu a od roku 2010 byla považována za nejoblíbenější francouzskou zpěvačku vůbec. V lednu 2011 její první album získalo diamantovou desku za prodaných 500 000 kusů ve Francii. 7. ledna 2011 televize TF1 vyhlásila, že píseň „Je veux“ byla zvolena nejoblíbenější písní roku 2010 a kromě toho se stala i umělkyní roku „Nové scény“, zvolena byla čtenáři časopisu "Paris Match". V Německu dostala cenu Echo za „mezinárodní objev na hudební scéně“ a v roce 2011 dostala v kanadském Québecu cenu Félix jako nejlepší frankofonní umělkyně roku. V listopadu 2011 si ji pozval jako hosta pro duet v písni „La radio qui chante“ na své album "Saison" Yves Jamait. Ve stejném roce složila a nazpívala píseň „Cœur-volant“ na hudbu Howard Shora pro film "Hugo Cabret" Martina Scorseseho.

2012–2015.

V květnu 2013 vydala ZAZ své druhé album "Recto Verso", jehož první skladbu „On ira“ složil Kerredine Soltani. Frédéric Volovitch (ze skupiny Volo) a Buridane se také na tomto albu autorsky podíleli. Ve Francii už bylo prodáno nejméně 310 000 kusů a dalších 250 000 po celém světě, celkem tedy asi 560 000. V roce 2013 ZAZ za toto album obdržela Grand Prix. V současné době ji doprovázejí hudebníci Jean Philippe Motte (bicí), Denis Clavaizolle (klávesy), Benoît Simon (kytara), Ilan Abou (baskytara a kontrabas), Thierry Faure (klávesy, akordeon a harmonika), Guillaume Juhel (kytara).  V roce 2013 byla její píseň „Éblouie par la nuit“ použita ve filmu "Dead Man Down" s Colinem Farrellem. Nahrála i titulní píseň a několik dalších pro nový film "Bela a Sebastián" (Belle et Sébastien). V roce 2013 vyjela na ohromné světové turné na pět kontinentů, pokaždé bylo naprosto vyprodáno od New Yorku po Rusko či Japonsko. V Evropě vystoupila v České republice, Německu, Anglii, Švýcarsku, Řecku, Turecku, Srbsku a Rumunsku a samozřejmě objela navíc i celou Francii. O rok později udělala i mini-turné po Latinské Americe, vystoupila v Chile, Argentině, Uruguayi a Brazílii.  V listopadu 2014 ZAZ vydala album "Paris", se kterým v roce 2015 vyhrála cenu Echo v kategorii nejlepší mezinárodní rock-pop hudebnice.

2016-2018.

16. listopadu 2018 ZAZ vydala své 4. album "Effet miroir" (Zrcadlový efekt).

Zaz, vlastním jménem Isabelle Geffroy, (* 1. května 1980 Tours, Francie) je francouzská zpěvačka, zpívající převážně jazz a šansony, ale také rock a pop. Hitem se stala například píseň „Je veux“. Je často označována za novodobou Édith Piaf.

Isabelle Geffroy (born 1 May 1980 in Tours, France), better known by the nickname Zaz, is a French singer-songwriter who mixes jazzy styles, French variety, soul and acoustic. She is famous for her hit "Je veux", from her first album, "Zaz", released on 10 May 2010.


Biografie.

Jane Campion se narodila 30. dubna 1954 ve Wellingtonu na Novém Zélandu jako druhé ze tří dětí. Její matka byla herečka a spisovatelka, otec operní a divadelní ředitel. Oba její rodiče byli z druhé generace přistěhovalců na Nový Zéland.  Po ukončení studia antropologie na Victoria University ve Wellingtonu odjela Campion do Evropy, kde v Londýně navštěvovala Chelsea School of Arts. Ve studiu malířství pokračovala na Sydney Collage of Arts v Austrálii, kterou absolvovala v roce 1979. Počátkem 80. let vystudovala Australian School of Film and Television.  Režisérka natočila svůj první snímek již během svých studií. Její filmy vyvolaly zájem i bouřlivé diskuse, mnohé získaly národní či mezinárodní ocenění. Připojila se k organizaci australských filmařek Australia's Women's Film Unit. Za svůj vůbec nejúspěšnější film "Piano" získala Zlatou palmu v Cannes a stala se tak první ženou, které se tohoto prestižního ocenění dostalo. V roce 2007 Jane Campion působila na filmovém festivalu v Cannes jako členka poroty. V roce 1993 byla za film "Piano", jako druhá žena v historii, nominována na Oscara v kategorii nejlepší režie (první byla v roce 1975 Lina Wertmüller za film Pasqualino Settebellezze). Režisérka obsadila ve svých dílech tři herečky, které byly za roli v jejím filmu navrženy na Oscara: Holly Hunter (nejlepší herečka, "Piano" (1993)), Anna Paquin (Nejlepší herečka ve vedlejší roli, "Piano" (1993)) a Barbara Hershey (nejlepší herečka ve vedlejší roli, "Portrét dámy" (1996)). Holly Hunter a Anna Paquin byly za své výkony ve filmu "Piano" nejen nominovány, ale skutečně ocenění získaly.  V roce 1992 se Jane Campion provdala za Colina Englerta, který spolupracoval na jejím filmu "Piano" jako pomocný režisér. Rok po svatbě se manželům narodil a po dvanácti dnech zemřel syn Jasper. V následujícím roce se jim narodila dcera Alice.  V současnosti je Jane Campion rozvedená, žije a pracuje v australském Sydney.

Dílo.

Dílo Jane Campion pojednává především o ženách, které formují svoji identitu a hledají vlastní místo ve světě. Zároveň bojují s předsudky a rolemi, které jsou jim připsané společností ovládané do značné míry muži. Filmy jsou netradičně vyprávěny z ženské perspektivy, která umožňuje hluboký vhled do psychiky hrdinek. Filmy často ukazují i to, co se v ostatních filmech zásadně neobjevuje, například menstruační krev (film "An Angel at my Table"), násilí v rodině (film "a Girl's own story"), problémy žen ve viktoriánské době vymočit se v šatech vyztužených pevnými kruhy (film "The Piano"). Mužské postavy jsou muži obyčejní, chybující, lidští, mající své slabosti. Jejich síla, kterou často získali jen díky dědičnému patriarchátu, je neoddělitelná od jejich obav, bezmocnosti a zranitelnosti. Filmy jsou kromě zajímavé narativní roviny také vizuálně bohaté, jsou obrazotvorné a zvukově komplexní. Je v nich dobře rozpoznatelné autorčino výtvarné vzdělání zaměřené na surrealismus.  Jane Campion začala studovat filmovou školu až v roce 1981 a ve stejném roce vznikl její první snímek "Tissues". Jedná se o krátký film o rodině otce uvězněného za zneužívání dětí. Téma dysfunkčních rodin je charakteristické pro její filmy, které vznikaly za doby studií. V té době vzniká také snímek "Peel", za který Campion dostala ocenění v kategorii krátkých snímků na festivalu v Cannes a další jako "Passionless Moments", "Girls Own Story" nebo "After Hours".  Za první celovečerní film je pokládán její snímek "Sweetie" (1989), který natočila spolu s kameramankou Sally Bongers. Ta se stala tímto počinem první ženou za kamerou, která natočila celovečerní film. Sweetie vypráví o dvou sestrách. Starší Kay je odtažitá, bojí se stromů a vybere si muže podle věštby z čajových lístků. Mladší Sweetie je psychicky narušená, své okolí citově vydírá a chce být v centru pozornosti. Rodiče její duševní poruchu přehlížejí a stále jí vnímají jako roztomilé děvčátko, jejich drahouška. Její chování má však nakonec fatální následky. Příběh je vyprávěn z pozice starší sestry, je vykreslen značně naturalisticky a syrově, což mělo za následek rozpolcenost publika - část diváků film miluje, část jej považuje za příliš drsný, až nechutný.  Dalším významným snímkem je "Anděl u mého stolu" ("An Angel At My Table" (1990)). V tomto díle Jane Campion zpracovala autobiografii novozélandské spisovatelky Jane Frame, jejíž odlišnost způsobila, že byla diagnostikována jako schizofrenička a byla zavřená na osm let do ústavu. Campion zde rozvíjí téma izolace uvnitř společnosti ve spojení s touhou někam patřit. Ukazuje nejasnou hranici mezi normalitou a šílenstvím a rozdíl mezi hodnocením společnosti a vnitřním pojetím. Film je rozdělen do tří částí, resp. období života. V každé z částí hraje spisovatelku jiná herečka.  Stále však zůstávala Campion spíše tvůrkyní filmů pro filmové „fajnšmekry“. Do širšího diváckého povědomí se dostává v roce 1993 díky svému dalšímu celovečernímu filmu "Piano" ("The Piano" (1993)). Za tento film získala režisérka Oscara za nejlepší scénář a Zlatou palmu za nejlepší snímek v Cannes. Vznikají nicméně diskuze o tom, do jaké míry byla při tvorbě filmu režisérka omezována ve vyjádření svého názoru v plné míře. Vzhledem k prostředkům, které na film byly vynaloženy, se spekuluje, že v zájmu větší sledovanosti filmu musela autorka značně otupit její obvyklé feministické hledisko. Film je zasazen do 19. století a vypráví příběh Ady, která s dcerou Florou a svým pianem přijíždí na Nový Zéland za domluveným sňatkem s neznámým mužem. Ada od svých šesti let mlčí a promlouvá prostřednictvím hry na piano. Její nový manžel odmítne vzít piano k sobě domů. Piano odkoupí Baines, který ho postupně Adě za její povolnost odprodává zpět. Ada tak nachází svoji tělesnost a ženskou sexualitu. Když to její manžel zjistí, usekne jí prst a nakonec se s ní rozejde. Ada odjíždí a loučí se také se svým pianem. Film je sice zasazen velmi příznačně do 19. století, tedy do doby, kdy ženská sexualita i svoboda byly potlačovány, ale zároveň se v té době začala v ženách probouzet revolta proti této nevyrovnané situaci. Hlavní hrdinka vyniká vlastnostmi příznačnými spíše pro ženy současnosti a to jí dovoluje překročit omezení tehdejší doby. "Piano" bylo velmi nadšeně přijato kritikou i diváky.  Naopak další film autorky "Portrét dámy" ("The Portrait of a Lady" (1996)) se s nadšenými ohlasy nesetkal. Jedná se o životní příběh Američanky Isabel, která odcestuje do Evropy, kde nejprve odmítá několik mužů, aby se nakonec nechala manipulovat svojí přítelkyní a později sobeckým a povrchním Gilbertem, za kterého se provdá. Campion zde popisuje podivnou touhu žen podlehnout muži, který se může stát i jejich záhubou. Je zde nastíněn motiv svobody v novém slova smyslu, svobody podlehnout třeba i zlu, je-li to vaší volbou.  Ve filmu "Jako dým" ("Holy Smoke" (1999)) se mladá Australanka Ruth dostává v Indii do kontaktu se spirituálním učením, které ji velmi ovlivní. Její konzervativní rodiče jsou tím zděšeni, a proto podvodem dosáhnou jejího návratu zpět do vlasti. Zde najmou odborníka na sekty, stárnoucího P.J. Waterse, který jí má obrátit zpět k „normálnímu“ životu. P.J. se snaží rozložit její víru, ale Ruth ho začíná sexuálně přitahovat. Dívka přistoupí na jeho hru a svede ho, neboť v jeho touze vidí možnost, jak nad ním zvítězit. Ruth učí Waterse líbat a učí ho i sexu, čímž bourá jeho identitu založenou na machismu. Campion zde vykresluje příběh stárnoucího muže, který nemá mladé dívce čím imponovat, ani psychicky, ani fyzicky.  "Piková trojka" ("In The Cut" (2003)) vypráví o Frannie, která během vyšetřování vraždy mladé ženy naváže sexuální vztah s hlavním vyšetřovatelem Malloyem. Kromě vášně v ní postupně muž vyvolává také podezření, že je pachatelem vyšetřované vraždy. Od Malloye jednou v noci uteče a dostane se do rukou skutečnému pachateli. Podaří se jí uniknout jen o vlásek. Film zachycuje chování mezi mužem a ženou a vzájemnou otevřenost dvou lidí. Frannie, která byla doposud ostražitá k navazování vztahů a byla zklamaná láskou, v novém vztahu objevuje svoji sexuální touhu, ale zároveň bojuje se svým studem a strachem. Malloy je ohromen Franninou nevinností a ona naopak jeho sexuální přímočarostí.

Jane Campion (* 30. dubna 1954, Wellington, Nový Zéland) je původem novozélandská scenáristka, herečka a především známá režisérka. Její film "Piano" byl zařazen americkou národní společností kritiků mezi 100 nejzásadnějších filmů v dějinách.  Pro své zaměření na ženy v pozicích outsiderek brojících proti stereotypům a stavějícím se proti svým tradičním rolím, je Jane Campion řazena mezi feministické režisérky. Její filmy se vyznačují přímostí a nezdráháním se odhalovat v celé nahotě otázky, které často zůstávají v dílech jiných režisérů opomenuty nebo zcela skryty. Režisérka se zaměřuje na témata sexuality, rodinných vztahů a ženského postavení ve společnosti.  Dílo Jane Campion je významným přínosem z hlediska uměleckého i z hlediska ve filmu nevídaného pohledu na ženy a jejich postavení ve společnosti.

Dame Elizabeth Jane Campion (born 30 April 1954) is a New Zealand screenwriter, producer, and director. She is the second of five women ever nominated for the Academy Award for Best Director and the first and only female filmmaker to receive the Palme d'Or, which she received for the acclaimed film "The Piano" (1993), for which she also won the Academy Award for Best Original Screenplay.


Biografie.

Willibrord se narodil v Northumbrii v rodině zbožného křesťana sv. Wilgila (n. Hilgila). Ve věku 7 let byl chlapec dán na výchovu do benediktinského kláštera v Riponu, který v té době vedl jeho zakladatel sv. Wilfrid. Když dospěl, sloužil Willibrord řeholní slib a stal se mnichem. Ve věku 20 let se odebral do opatství Rathmelsigi v Irsku, které bylo v 7. století jedním z nejvýznačnějších center teologie a vzdělanosti v Evropě. V Irsku strávil Willibrord 12 let, dokončiv své vzdělání pod vedením sv. Egberta.  Roku 690 Willibrord opustil Irsko ve skupině dvanácti misionářů, mezi nimiž byl i sv. Acca z Hexhamu, a vydal se hlásat křesťanství k pohanským Frísům. Přinesli do Fríska i kult sv. Osvalda, který se odtud dále šířil. Misie se konala na pozadí války mezi křesťanským franským majordomem Pipinem II. Prostředním (z Herstalu) a pohanským fríským králem Radbodem. Misionáři doputovali, učíce a kážíce víru, do Utrechtu. Zvláštní význam tété misie spočívá v tom, že s sebou přinášela iro-skotský ideál asketického bezdomovectví potulných mnichů. Tato idea přetrvávala ještě dlouho u anglických misionářů ve Švédsku: sv. Eskil († 1080) se domníval, že oč bude vzdálenější domovu, o to více se přiblíží nebi. Další zvláštností irské církevní organisace bylo to, že centrem lokální církve byl klášter a její hlavou představený tohoto kláštera, zatímco po římském způsobu hlavou místní církve byl biskup, popř. arcibiskup.  Willibrord však místo tohoto starého misionářského ideálu spolupracoval s karolinským majordomem a s papežem na začlenění misionářů do říše. Odebral se do Říma, kde mu roku 695 papež sv. Sergius II. dal požehnání k jeho misii ve Frísku a vysvětil jej na arcibiskupa. Willibrord se tak stal prvním arcibiskupem Frísů. Po návratu do Fríska Willibrord založil řadu kostelů, mezi nimi kostel a klášter v Utrechtu, který se stal jeho prvním sídlem a místním centrem vzdělávání. Tak ve své osobě spojil sv. Willibrord obě tehdy existující misijní koncepce: jako představený kláštera, podřízený vladaři, byl hlavou mise po způsobu irském; jako arcibiskup, podřízený papeži římskému, byl hlavou mise římské. V Echternachu (nyní v Lucembursku) založil roku 698 významné opatství, které existuje dodnes.  Sv. Willibrord neohroženě hlásal nové učení nejkrutějším pohanským vůdcům, mezi nimi i samému Radbodovi, který, třebaže nepřijal křesťanství, propustil Willibrorda v míru, jsa otřesen jeho smělostí a neochvějným přesvědčením.  Willibrord uskutečnil misii rovněž v Dánsku, tam však nedosáhl zvláštních úspěchů a vrátil se zpět do Fríska.  V roce 714 pokřtil syna Karla Martela, budoucího franského krále Pipina Krátkého.  Roku 716 Radbod, využiv rozbroje mezi Franky, opět získal kontrolu nad Frískem, zničil řadu kostelů a pobil množství misionářů a místních křesťanů; když pak roku 719 zemřel, začínal Willibrord svou práci znovu, nyní ovšem již v klidnější atmosféře pod vládou Karla Martela. Pokračoval pak ve své misijní činnosti až do pokročilého věku.  Posledních několik let svého života strávil v Echternachu, kde skonal v noci z 6. na 7. listopad roku 739 v požehnaném věku 82 let. V chóru zdejšího klášterního kostela byl misionář - podle svého testamentu z roku 729 – pochován; v Eternachu byl hned po své smrti uctíván jako svatý. Pojmenován po něm byl dóm v hanzovním městě Wesel, dříve patřící pod klášter v Echternachu. Willibrordova pamětní deska se nachází v pamětní síni Walhalla v Donaustaufu.  Svatý Willibrord je uctíván jak katolickými, tak i pravoslavnými křesťany. Jeho svátek se slaví 7. listopadu. Zvláštní úcty požívá sv. Willibrord u starokatolíků, protože je považován za patrona Utrechtské unie a starokatolický utrechtský arcibiskup se považuje za jeho nástupce v nepřerušené linii úřadu.

Tradice.

V Echternachu se každoročně o Svatodušních svátcích koná pestrý a velmi originální průvod, zasvěcený sv. Willibrordovi. Účastníci jdou přes celé město zvláštním tanečním krokem: původně se dělaly tři kroky vpřed a dva vzad, od roku 1947 krok vpřed a vlevo a krok vpřed a vpravo. První zmínka o procesí pochází z roku 1497. V průběhu staletí byla procesí několikrát zakázána, přesto však přetrvala do dnešních dnů. Původ tohoto originálního obyčeje není přesně znám, pravděpodobně jde o pozůstatek středověkých kajícnických procesí, jejichž účastníci se chovali jako stižení těžkými chorobami, věříce, že to pomůže odehnat nemoc. Je také možné, že jde o napodobení křesťanských poutníků, kteří po každých třech krocích padali na kolena; není ani vyloučeno, že v tomto zvyku přežívají relikty starých pohanských rituálů. Procesí je zakončeno u světcova hrobu slavnostní mší.

Svatý Willibrord (657? Northumbrie – 7. listopadu 739 Echternach, Lucembursko) byl anglosaský benediktinský mnich, misionář, s jehož jménem je spojeno šíření křesťanství ve Frísku a obrácení Frísů na víru. V této souvislosti bývá nazýván „apoštolem Frísů“. Byl prvním arcibiskupem Frísů se sídlem v Utrechtu (695-739). Je svatým římskokatolické, starokatolické i pravoslavné církve, jeho svátek se světí ve výroční den jeho úmrtí – 7. listopadu (jiné církve 20. října).

Willibrord (; 658 – 7 November AD 739) was a Northumbrian missionary saint, known as the "Apostle to the Frisians" in the modern Netherlands. He became the first Bishop of Utrecht and died at Echternach, Luxembourg.


Stanoviště.

V přírodě rostou tyto orchideje převážně jako epifyty na kmenech a větvích stromů, řidčeji i na kamenném podkladu.

Anatomie a morfologie rostliny.

Kořen.

Kořeny jsou uzpůsobené k přichycení k podkladu. Jsou pevné, hladké, silné a na povrchu mají vrstvu odumřelých buněk nazývající se velamen, která jim dává šedo-stříbrnou barvu. Tyto buňky jsou naplněné vzduchem. Slouží jako ochrana před mechanickým poškozením či spálením od slunce. Ve chvíli, kdy velamen nasákne vodu, zprůhlední a zezelená. Velamen nekryje vzrostný vrchol kořene, který je celý zelený a velmi citlivý vůči svému okolí.

Stonek a listy.

"Phalaenopsis" patří mezi monopodiální skupinu rostlin, které mají pouze jeden krátký stonek, který je redukovaný a nese tmavě zelené listy. Vyrůstající listy jazykovitého tvaru jsou masité, na povrchu kožovité. Mohou dorůstat do délky až 40 cm. Na kvalitu listů má znatelný vliv umístění rostliny.

Květy a semena.

V období květu vynese rostlina stvol se 4 – 10 květy, které vyrůstají z pupenů většinou ve střední části stvolu. Květy různých pestrých barev svým tvarem připomínají motýla a jsou bilaterálně symetrické. Každý květ se sestává ze šesti okvětních lístků ve dvou trojčetných kruzích. Vnější kruh se skládá ze tří lístků zvané sepaly (kališní) a vnitřní kruh má taktéž tři lístky zvané petaly (korunní). Spodní petal se od ostatních liší tvarem a nazývá se labellum (pysk). Slouží jako přistávací plocha pro opylovače. Uprostřed květu nad labellem se nachází kolumna (sloupek) nesoucí bliznu a prašníky, které jsou označovány jako brylky kvůli pylu utvářeného do „hrudek“. Po opylení a dozrání tobolkovitého semeníku, jenž v době zralosti praskne, se uvolní drobná semínka bělavé či žlutavé barvy. Semena patří mezi nejmenší na světě - na jeden gram můžeme počítat až milion semen.

Rozmnožování.

Phalaenopsis se rozmnožuje hlavně generativním způsobem. Ke správnému uchycení a klíčení semen pomáhají symbiotické houby. Většina těchto hub patří mezi stopkovýtrusné, nejčastěji se objevuje rod Rhizoctonia. Po vyklíčení semene se vytvoří pouze malé vláskovité kořínky a k plnému růstu se „odhodlají“ až ve chvíli, kdy se propojí s myceliem symbiotických hub. Symbiotické houby slouží jako hlavní zdroj výživy pro vyvíjející se rostlinu.

Hybridy.

Zahradnictví a jiné obchodní domy nabízejí širokou škálu barev a velikostí hybridů těchto rostlin. Hybridy jsou přizpůsobené k amatérskému pěstování. Díky tomu se rod "Phalaenopsis" stal jednou z nejprodávanějších pokojových rostlin.  Novinkou na trhu je orchidej zvaná 'Blue Mystique'. Jak z názvu vyplývá, jedná se o "Phalaenopsis" s blankytně modrou či tyrkysovou barvou květu. Tohoto zbarvení se podařilo docílit díky speciálnímu přírodnímu barvivu, jež bylo vynalezeno extra pro "Phalaenopsis" americkou společností SilverVase. Barvivo se aplikuje do stvolu těsně před vyvinutím poupat. Díky tomu listy orchideje nejsou modré, ale zelené, a tak zbarvení rostliny vypadá přirozeně.

Odkazy.

Externí odkazy.

Rod "Phalaenopsis" (česky někdy nazývaný můrovec) z čeledi vstavačovité je nejčastěji pěstovaným rodem orchidejí. V rámci rodu "Phalaenopsis" rozlišujeme asi 60 různých druhů, které jsou převážně epifytické a příležitostně litofytní. Jejich přirozený výskyt je v oblastech tropické Asie, Číny, Indie, Nepálu, Indonésie, Nové Guineji a severovýchodní Austrálie. Některé druhy nalezneme na Červeném seznamu z roku 1997 jako ohrožené nebo zranitelné.

Phalaenopsis , commonly known as moth orchids, is a genus of about seventy species of plants in the family Orchidaceae. Orchids in this genus are monopodial epiphytes or lithophytes with long, coarse roots, short, leafy stems and long-lasting, flat flowers arranged in a flowering stem that often branches near the end. Orchids in this genus are native to India, Taiwan, China, Southeast Asia, New Guinea and Australia with the majority in Indonesia and the Philippines.


Historie.

První digitální hry využívaly jednoduchých mechanismů k interakci s hráčem, často disponovaly pouze osvětlenými tlačítky a zvukovými efekty. Mezi starší digitální hry patří např. Mattel Auto Race (1976) a Mattel Electronic Football (1977) s jednoduchými červenými LED displeji; stiskem tlačítek se přesunoval automobil (nebo fotbalový záložník v případě hry Mattel Electronic Football) znázorněný světlým bodem a vyhýbal se překážkám (tmavším bodům). V roce 1978 představila firma Milton Bradley Company jednoduchou hru Simon, ve stejný rok firma Parker Brothers vyvinula hru Merlin, sofistikovanější přístroj se 6 herními variantami a souborem 11 tlačítek a integrovaným LED displejem. Přes svou relativní jednoduchost byly tyto hry velmi žádané.  Počáteční úspěch Mattelu a Parker Brothers spustil na počátku 80. let 20. století celou vlnu obdobných kapesních elektronických zařízení, mezi nimi stojí za zmínku série populárních her pro 2 hráče od firmy Coleco. Další elektronické hry byly miniaturizované verze arkádových videoher. Když v roce 1979 viděl Gunpei Yokoi (pozdější herní vývojář, pracoval dlouhou dobu pro Nintendo) v japonském vlaku Šinkansen unaveného businessmana, jak si hraje s LCD kalkulačkou, dostal nápad využít hodinky i jako miniaturní herní konzoli pro ukrácení času. Japonská společnost Nintendo začala od roku 1980 vydávat série elektronických her navržených Yokoiem a nazvaných Game & Watch. S využitím technologií pro kalkulačky velikosti kreditních karet, které se objevily na trhu, Yokoi navrhl LCD hry s digitálním displejem času v rohu zobrazovacího zařízení. Pro pozdější vyspělejší hry série Game & Watch vyvinul Yokoi ovladač tvaru kříže („D-pad“) k ovládání postav na displeji. Yokoi zavedl svůj křížový ovladač i pro herní konzoli Nintendo Entertainment System a tento se následně stal standardem ve světě videoher jako náhrada joysticku.  Během 80. let zlevnily LCD displeje a začaly masově nahrazovat LED displeje v elektronických hrách. Použití obrázků libovolných tvarů v LCD a VFD hrách umožnilo nahradit hranatý „pixelovaný“ vzhled ze starších konzolí, ale i nová technologie měla své nedostatky. Veškerá grafika je statická - fixována na jednom místě, jakákoli možná pozice herního objektu na displeji je předdefinována (všechny pozice - objekty či obrázky se zobrazí během resetu hry), jednotlivé pozice se navzájem nepřekrývají. Iluze pohybu je vytvářena postupným přeblikáváním jednotlivých pozic objektu na displeji. Pozadí displeje tvoří nepohyblivé barevné kresby prostředí (např. pro digitální hru Elektronika IM02 „Jen počkej“, kde vlk chytá vajíčka slepic do košíku, je to barevné provedení kurníků). Částečně kvůli těmto omezením neposkytovalo hraní prvních LCD digitálních her takový prožitek jako u jejich LED předchůdců. Některé ze známých LCD digitálních her jsou hry série Game & Watch od Nintenda (tuto sérii okopíroval Sovětský svaz pro svou řadu Elektronika IM, která byla rozšířená v bývalém východním bloku), elektronické hry od Firmy Tiger Electronics a další. Vzniklo mnoho variant od různých výrobců, populární byly konverze arkádových videoher. Nové hry stále vznikají, vycházejí však povětšinou z karetních či deskových her.  V roce 1982 představila firma Bandai sérii LCD Solarpower, první řadu her napájených sluneční energií. Některé z nich, např. digitální hra s hororovým námětem „Terror House“, disponovaly dvěma vzájemně se překrývajícími LCD panely pro vyvolání 3D efektu. V roce 1983 série Tomytronic 3D japonské společnosti Takara Tomy simulovala počítačovou 3D grafiku užitím dvou LED panelů, které byly osvětleny externím světlem přes okénko v horní části konzole, jde o první domácí video 3D hardware.  Vznikaly další hry se 2 nebo i 3 displeji s různými scénami nabízejícími všelijaké herní variace.

Digitální hra je malé kapesní / přenosné zařízení (herní konzole) pro hraní interaktivních elektronických her, nezřídka miniaturizovaných verzí videoher. Ovládání, displej i audiovýstup je v drtivé většině součástí herního přístroje. Displej bývá (na pár výjimek) určen k hraní jediné hry, touto jednoduchostí bylo možno docílit malých rozměrů herních přístrojů, které se někdy vyrovnaly digitálním hodinkám. K zobrazení se zpočátku používaly malé žárovky a alfanumerické displeje (jako u kalkulaček), později LCD displeje a VFD displeje (Vacuum Fluorescent Display) s lepšími detaily a barvou (v případě VFD displeje). Digitální hry byly na vrcholu popularity od konce 70. let do začátku 90. let 20. století a staly se předchůdci modernějších kapesních herních konzolí (Nintendo Game Boy, Atari Lynx, PlayStation Portable aj.).  Anglický termín je „Handheld electronic game“.

Handheld electronic games are very small, portable devices for playing interactive electronic games, often miniaturized versions of video games. The controls, display and speakers are all part of a single unit. Rather than a general-purpose screen made up of a grid of small pixels, they usually have custom displays designed to play one game. This simplicity means they can be made as small as a smartwatch, and sometimes are. The visual output of these games can range from a few small light bulbs or LED lights to calculator-like alphanumerical screens; later these were mostly displaced by liquid crystal and vacuum fluorescent display screens with detailed images and in the case of VFD games, color. Handhelds were at their most popular from the late 1970s into the early 1990s. They are the precursors to the handheld game console.


Vývoj.

Série letounů Amiot 350 má svůj původ ve stejných požadavcích francouzské vlády jako jeho hlavní rival Lioré-et-Olivier LeO 451. Letoun byl poprvé představen jako maketa poštovního letounu na letecké výstavě "„Salon l´Aéronautique“" v roce 1936. Nový aerodynamický celokovový středoplošník se zatahovacím podvozkem vzbudil velkou pozornost a představoval výrazný odklon od předchozích zastaralých typů. V roce 1935 konstruktéři spočítali teoretické výkony navrhovaných typů Amiot 340 a Amiot 341, které se lišily jen skladbou výzbroje a umístěním pilotní kabiny – Amiot 341 ji měl v ose trupu. Vývoj pokračoval i nadále, ačkoliv poměry ve francouzském leteckém průmyslu byly v druhé polovině 30. let 20. století víc než složité. Letecký průmysl byl zahlcen množstvím nejrůznějších objednávek, studií a programů od mnoha státních institucí. Nesporné kapacity francouzského leteckého průmyslu se tak tříštily v množství prototypů a návrhů, které se nikdy nedostaly do výroby.  V roce 1936 bylo rozhodnuto oslavit desáté výročí přeletu Atlantského oceánu Lindberghem rekordním letem z Paříže do New Yorku. Pro tento účel byl vybrán vyvíjený stroj Amiot 340. Tak vznikl letoun Amiot 370, který byl poháněn dvojicí motorů Hispano-Suiza 12Yjrs/Ykrs s výkonem 632 kW (860 hp). Letoun, který neměl vystouplý kryt pilotní kabiny, byl poprvé zalétán 25. července 1937. K plánovanému letu nakonec nedošlo, ale Francie s tímto letounem získala několik leteckých rekordů.  Konstruktéři museli zohlednit další požadavky vládní institucí, které požadovaly letoun se zdvojenou svislou ocasní plochou pro lepší ovladatelnost letounu a větší střelné pole hřbetního střelce. V té samé době byla zrušena kategorie letounů B5 (pětimístný bombardovací) a nahrazena kategorií B4. Také tomu se musel nový letoun přizpůsobit. V průběhu roku 1937 tak vznikl projekt série čtyřmístných letounů pod názvy "Amiot 341, 342" (bombardéry), "343" (silná obranná výzbroj), "344" (bitevní letoun), "345" (dálkový bombardér), "346 a 347" (torpédové bombardéry). Drtivá většina však zůstala jen na papíře.  S téměř ročním zpožděním za konkurenčním letounem LeO.45 vzlétnul prototyp Amiot 340-01 6. prosince 1937. Tento prototyp se zúčastnil propagandistického dezinformačního recipročního letu do Berlína v roce 1938, aby přesvědčil Němce, že Francie má ve službě moderní bombardéry. Po dalších zkouškách byl letoun v roce 1938 upraven na prototyp Amiot 351-01 se zdvojenou ocasní plochou.  Tak vznikla typová řada 350, která zahrnovala letouny Amiot 350 (bombardér s motory Hispano-Suiza 12Y-50/51), Amiot 351 (motory Gnome-Rhône 14N-38/39), Amiot 352 (motory Hispano-Suiza 12Y-50/51), Amiot 353 (britské motory Rolls-Royce Merlin III), Amiot 354 (motory Gnome-Rhône 14N-48/49), Amiot 355 (Gnome-Rhône 14R-2/3), Amiot 356 (britské motory Rolls-Royce Merlin X) a Amiot 357-A4 (průzkumná verze s motory Hispano-Suiza 12Z-89 nebo 12Y-89).  Sériová výroba se však rozbíhala velice pomalu a typová řada musela být s přicházející 2. světovou válkou výrazně redukována. Nakonec bylo rozhodnuto o stavbě strojů Amiot 351 (s dvojitou ocasní plochou) a Amiot 354 (s jednoduchou ocasní plochou). Objednávka těchto moderních strojů dosáhla čísla 880. Nicméně skutečně bylo dodáno kolem 87 strojů.  První sériový letoun Amiot 351-B4 byl dodán v červenci 1939. Výroba se však soustředila na typ Amiot 354. Do zahájení německého útoku v roce 1940 jich bylo dokončeno jen 42 kusů.  Amiot 351 měl být osazen po jednom kulometu 7,5 mm MAC 1934 v nose letounu a na břiše letounu. Na hřbetu letounu měl být namontován jeden letecký kanón Hispano-Suiza HS.404 ráže 20 mm. Kvůli technickým problémům s instalací výzbroje mnoho letounů vstupovalo do služby u operačních jednotek pouze s lehkým kulometem Darne nebo MAC 1934 ráže 7,5 mm na této pozici.

Operační historie.

V květnu 1940 byly letouny Amiot 351/354 právě vybavovány dvě bombardovací "„groupes“" – GB 1/21 (6 strojů) a GB II/21 (2 stroje) na základně v Avignonu. Dalších 5 strojů sloužilo u GB I/34. Zbytek boje schopných strojů byl rozptýlen po skladech, ve zkušebních a výcvikových střediscích. Několik desítek letounů bylo v té době rozpracováno v továrnách v konečné fázi výroby. Tato situace byla dána tím, že letouny byly vyráběny ve třech továrnách. Dvě z nich byly později bombardovány Němci. 16. května 1940 provedly Amioty 351/354 ozbrojené průzkumné lety nad nizozemským Maastrichtem, což byly první akce letounů tohoto typu.  Od června byly Amioty 351/354 dodávány i k GB II/34. Letuschopné stroje byly používány na málo účinné noční nálety a průzkumné akce. K 5. červnu 1940, kdy byla zahájena 2. fáze německého tažení, měly zmíněné skupiny ve stavu 25 letounů, z kterých bylo 13 operačně způsobilých. V té době všechny Amioty 351/354 působily v severní Francii. Tři byly ztraceny v boji a dalších 10 při nehodách. Opožděné dodávky letounů Amiot 351-B4 byly zahájeny až 25. května 1940.  Letouny se účastnily poslední akce v noci ze 14. na 15. června a všechny dostaly 17. června 1940 rozkaz k evakuaci do Afriky, kam jich odletělo 39. Po podepsání příměří se jich do Francie vrátilo 29. Protože byl jejich počet příliš malý, Itálie o letouny neměla zájem. Proto byla většina v srpnu 1940 zrušena.  Pět letounů Amiot 351/354 pokračovalo ve službě i po bitvě o Francii jako poštovní letouny. Čtyři letouny Amiot 351/354 byly převeleny k Luftwaffe jako transportní letouny a sloužily i u speciální německé jednotky KG200.  Motory odebrané z těchto letounů byly později použity na transportních letounech Messerschmitt Me 323.

Varianty.

Amiot 340.01  Amiot 350  Amiot 351.01  Amiot 351  Amiot 352  Amiot 353  Amiot 354  Amiot 355.01  Amiot 356.01  Amiot 357  Amiot 358  Amiot 370

Specifikace (Amiot 354-B4).

"Technické údaje pocházejí z publikací „Letadla 1939–45: Stíhací a bombardovací letadla Francie a Polska“ a „War Planes of the Second World War: Volume Seven Bombers and Reconnaissance Aircraft“."  Třetí říše

Amiot 354 představoval poslední verzi ze série rychlých dvoumotorových bombardérů rodiny letounů Amiot 350, který bojoval v rámci francouzského letectva v omezených počtech během bitvy o Francii v roce 1940 na počátku 2. světové války.

The Amiot 354 was the last in a series of fast, twin-engine bombers which fought with the French Air Force in limited numbers during the Battle of France.


Životopis.

Narodil se Einir a Tomosovi Rheonovým ve městě Carmarthen. Má staršího bratra Aleda. Když mu bylo pět let, jeho rodina se přestěhovala do Cardiffu. Navštěvoval Ysgol Gyfun Gymraeg Glantaf a ve svých sedmnácti letech začal s hraním, když získal role ve školních divadelních představeních a zúčastnil se slavnosti National Eisteddfod of Wales, před tím, než studoval na London Academy of Music and Dramatic Art.

Kariéra.

Herectví.

Ve svých sedmnácti letech měl svou první televizní roli ve velšském seriálu "Pobol Y Cwm". Hrál Macsena Whita, ale seriál později opustil, aby mohl studovat na Londýnské akademii múzických a dramatických umění. Jeho první významná divadelní role přišla ve hře Eight Miles High, která se v roce 2008 hrála v Royal Court Theatre v Liverpoolu.  Později v roce 2008 byl obsazen do role Moritze Stiefla v londýnské produkci rockového muzikálu "Probuzení jara", který získal cenu Tony. Svou roli hrál od ledna 2009 v Lyric Hammersmith a po přemístění i v Novello Theatre, než byla v květnu 2009 derniéra, o pět měsíců dříve, než se plánovalo. Získal nominaci na What's On Stage Award v kategorii nejlepší herec ve vedlejší roli v muzikálu. V roce 2010 za své ztvárnění role získal cenu Laurence Oliviera v kategorii nejlepší mužský herecký výkon v muzikálu ve vedlejší roli.  Ihned po muzikálu "Probuzení jara" byl obsazen do seriálu "". Seriál vyhrál cenu BAFTA a časopis 247 Magazine ho popsal jako "směs Skins a Heroes". Iwan hraje nervózního a plachého Simona Bellamyho, který získá schopnost neviditelnosti. 20. prosince 2011 oznámil přes sociální síť Twitter, že seriál opouští spolu se svou kolegyní ze seriálu, Antoniou Thomas.  Hostoval jako Ben Theodore v komediálním seriálu "Grandma's House". V roce 2011 se také objevil ve finálové epizodě seriálu "Tajný deník call girl". Ve stejný rok byl nominován na cenu Golden Nymph v kategorii nejlepší herec v dramatickém seriálu za svou roli Simona Bellamyho v seriálu "".  Od roku 2013 do roku 2016 hrál v seriálu "Hra o trůny" postavu jménem Ramsay Bolton. V roce 2017 bylo oznámeno, že si zahraje jednu z hlavních rolí v seriálu "Inhumans".

Hudba.

S psaním písní a zpíváním začal v šestnácti letech, když byl hlavní zpěvákem skupiny The Convictions, ale skupinu opustil, aby se mohl věnovat své herecké kariéře. V roce 2010 nahrál svoji první sólovou práci, EP nazvanou "Tongue Tied" v RAK Studios v Londýně. EP produkovali Jonathan Quarmby a Kevin Bacon a digitálně vyšlo v červnu 2010. V dubnu 2011 se do RAK Studios vrátil, aby nahrál svoje druhé EP "Changing Times". Opět ho produkovali Quarmby a Bacon a přidali se zde 3 doprovodní hudebníci. Changing Times vyšlo 10. října 2011. V únoru 2012 na rádiovém chatu s AWAL OnAir Radio Rheon oznámil, že právě pracuje na plném albu.

Osobní život.

Rheon žije v Londýně se svojí přítelkyní Zoë Grisedale. Dvojici se narodilo dítě v srpnu 2018.

Iwan Rheon (* 13. května 1985, Carmarthen, Wales, Spojené království) je velšský divadelní, filmový a televizní herec, zpěvák a skladatel. Vyhrál cenu Laurence Oliviera a absolvoval London Academy of Music and Dramatic Art.

Iwan Rheon (, ; born 13 May 1985) is a Welsh actor, singer, and musician. He is known for his portrayals of Simon Bellamy in E4's "Misfits" and Ramsay Bolton in HBO's "Game of Thrones", as well as playing Mick Mars in the 2019 movie" The Dirt" based on Mötley Crüe. He has also appeared in "Vicious", "Riviera" and "Inhumans".


Historie.

LIDEM.

V dubnu 2012 opustila Karolína Peake stranu Věci veřejné a spolu s několika dalšími bývalými poslanci Věcí veřejných začala připravovat vznik politického uskupení coby partnera koaliční vlády Petra Nečase. Počátkem května 2012 bylo oznámeno, že strana má již registrovanou doménu www.lidem.cz (držitelem je Charles Peake, manžel Karolíny Peake). Jméno strany odsouhlasil přípravný výbor této politické formace 3. května 2012. Uskupení chtělo sbírat nutných 1 000 podpisů pod petici k registraci strany a chtělo také oslovit studenty uměleckých škol, aby nové straně navrhli logo. Z přijatých návrhů vybrali 22. června 2012 logo, jehož autorem byl devatenáctiletý student Jakub Figura.  Strana vznikla odchodem Karolíny Peake a části dalších politiků z Věcí veřejných, za které byli původně zvoleni do Poslanecké sněmovny. Odchod zdůvodnili svým nesouhlasem s politikou, kterou VV prosazovaly vůči svým koaličním partnerům. VV později vládní koalici opustili a přešly do opozice.  Přípravný výbor sice zpočátku podcenil včasnost registrace své nové politické strany, protože žádost o registraci politického subjektu s názvem „LIDEM“ podala k Ministerstvu vnitra neznámá skupina osob už 9. května, ale nakonec se ukázalo, že tato žádost měla procesní vady a byla proto vrácena k přepracování.

Členové vlády za LIDEM.

Součástí vlády Petra Nečase byli dva členové LIDEM a straně náleželo také křeslo ministra bez portfeje, na které nominovala nestraníka:

Členové Poslanecké sněmovny za LIDEM.

Od vzniku strany do rozpuštění sněmovny 28. srpna 2013 zasedalo osm členů LIDEM v Poslanecké sněmovně, kam byli v květnu 2010 původně zvoleni na kandidátce Věcí veřejných:  K srpnu 2013 zůstalo členy původního neformálního uskupení LIDEM pět poslanců. V dolní komoře jednali jako "nezařazení", protože nebyl splněn minimální počet deseti poslanců nutných k založení poslaneckého klubu. Členkou strany byla původně i poslankyně Jana Suchá, která jí přestala být v roce 2013 po nezaplacení členských poplatků. Přesto zůstala v neformálním uskupení poslanců LIDEM.  Po roce 2013 jde o neparlamentní uskupení.

Odvolaná výzva k odchodu z Nečasovy vlády.

Poté, co předseda vlády Petr Nečas 20. prosince 2012 odvolal ministryni obrany Karolínu Peake po osmi dnech v úřadu, vyzvalo předsednictvo LIDEM své ministry, aby k 10. lednu 2013 podali demisi. Premiér odvolání zdůvodnil tím, že jeho důvěra k ní jako ministryni obrany, klesla do záporných hodnot. Za hlavní důvod označil její odvolání 1. náměstka Vlastimila Picka.  Poslanec Viktor Paggio pro nesouhlas s odvoláním původních prohlášení a další účastí LIDEM na vládním projektu s ODS a TOP 09 3. ledna 2013 rezignoval na funkci místopředsedy strany. Dne 8. ledna 2013 republiková rada LIDEM zrušila výzvu a vyzvala k jednání s vládními partnery o nové podobě koaliční smlouvy.

Volby 2013.

Ve volbách do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky v roce 2013 figurovali členové a bývalí poslanci za LIDEM Dagmar Navrátilová, Viktor Paggio, Jiří Rusnok, Jiří Mikl, Pavel Michalík, Radek Haviger a Viktor Mládek na kandidátkách Strany soukromníků České republiky, ale ani jeden z nich neuspěl. V komunálních volbách na podzim 2014 strana získala pouhé čtyři zastupitele v celé ČR.

VIZE 2014.

13. března 2014 byla strana LIDEM – liberální demokraté změněna na VIZE 2014.

Řád národa.

Hnutí Řád národa potom vzniklo přetransformováním politické strany VIZE 2014 (na platformě politické strany LIDEM registrované 29. května 2012) na čtvrtém celorepublikovém sněmu, který se konal 31. května 2015. Sněm schválil změnu formy z politické strany na hnutí, změnu názvu na ŘÁD NÁRODA a především změnu politické cesty původní strany z cesty liberálního pravostředového zaměření na směr konzervativního nacionalismu. Současně byl zvolen nový předseda, 1. místopředseda a tři místopředsedové.  Politickým cílem hnutí je dostat se do parlamentu. Prosazuje vlastenectví, dodržování zákonnosti, respektování historického tradicionalismu.  V květnu 2016 získalo hnutí parlamentní zastoupení, když poslanec Karel Fiedler, zvolený v roce 2013 původně do poslanecké sněmovny za Úsvit přímé demokracie Tomia Okamury, ohlásil přechod do Řádu národa a následný odchod z poslaneckého klubu Úsvitu. Předseda Josef Zickler prohlásil, že jeho hnutí usiluje o získání i dalších poslanců. Zároveň uvedl, že Řád národa má okolo 2000 členů. Karel Fiedler následně hnutí opět opustil.

Senátní volby 2016.

Do senátních voleb 2016 hnutí vyslalo dva zástupce. V obvodu č. 4 - Most to byl podnikatel Jiří Maria Sieber a v obvodu č. 25 - Praha 6 tiskový mluvčí Martin Šalek.

Vedení.

První předsedkyní strany byla na jejím ustavujícím sněmu 3. listopadu 2012 zvolena Karolína Peake. První místopředsedkyní se stala poslankyně Dagmar Navrátilová, dalšími místopředsedy tehdejší poslanci Viktor Paggio a Jiří Rusnok a dále člen strany Jiří Neumann. Ustavujícího sněmu se zúčastnilo sedmdesát delegátů, přičemž strana měla k tomuto datu okolo sta členů.  Druhý celorepublikový sněm strany proběhl 9. listopadu 2013 a bylo na něm zvoleno nové vedení strany ve složení:  Na třetím celorepublikovém sněmu konaném 15. února 2014 strana rozhodla o změně názvu na VIZE 2014 a zvolila nové vedení:

Současné vedení hnutí.

Politické hnutí Řád národa má toto vedení:

Zajímavosti.

Facebook.

Na sociální síti Facebook se strana navenek těší obrovské popularitě, kde její oficiální profil má (ke dni 18.1. 2019) ~268 271 "To se mi líbí" od stejného množství uživatelů, což z ní dělá nejpopulárnější českou politickou stranu na této sociální síti. Takové množství uživatelů budí podezření, jaký podíl z toho ve skutečnosti tvoří boti. Kolem uskupení se pohybují zejména fyzicky zdatní jedinci, ať již z ozbrojených složek, center bojových umění, nebo posiloven.  Poznámka: Údaje ke dni 18. ledna 2019

Řád národa - Vlastenecká unie (zkratka ŘN - VU) je české politické hnutí národně konzervativního zaměření. Vzniklo transformací ze strany LIDEM založené na jaře 2012 okolo tehdejší místopředsedkyně vlády Karolíny Peake, původně pod názvem LIDEM – liberální demokraté (zkratka LIDEM). Nový subjekt byl zaregistrován 29. května 2012. Jeho zakladateli byla skupina politiků z Věcí veřejných, za které byli původně zvoleni do Poslanecké sněmovny, ale nesouhlasili s vnitrostranickým vývojem. Od 13. března 2014 do 11. června 2015 nesla strana název VIZE 2014, pak se transformovala na hnutí Řád národa.  Řád národa − Vlastenecká unie se hlásí otevřeně ke konzervativnímu nacionalismu. Má blízké vztahy ke kontroverzní skupině Ortel, která pro předsedu Vlastenecké unie natočila předvolební klip. Sídlo Řádu je v bývalé Benešově vile v Praze která patří Ruské federaci a sdílí zahradu s ruským velvyslancem. Vilu pronajímá blízký přítel prezidenta Miloše Zemana Zdeněk Zbytek, známý svou náklonností k putinovskému Rusku.

Order of the Nation, previously known as LIDEM, is a political party in the Czech Republic, formed in 2012 as a breakaway party from Public Affairs (VV). The party supports greater individual freedom in economic and social spheres.