Statistické údaje a poloha.

Bayreuth je největším městem Horních Frank. Ke konci roku 2018 žilo ve městě 74 657 obyvatel. Rozloha katastru města činí 66,9 km², hustota zalidnění je 1 115 obyvatel/km². Vozidla zde registrovaná mají státní poznávací značku BT. Pro PSČ Bayreuthu je stanoven rozsah 95401 až 95448.  Bayreuth leží v jižní části Hornomohanské vrchoviny na obou březích Červeného Mohanu, jižnější a delší z obou pramenných řek Mohanu, mezi Smrčinami a Franským Švýcarskem. Dalšími toky na území města jsou Warme Steinach, Mistel (v Bayreuthu zvaný Mistelbach) a Sendelbach s připojenými historickými kanály Tappert. Největší vodní plochou je říčkou Ausbachem napájené jezero Röhrensee.  Centrum města leží cca 340 m nad mořem. Bayreuthskou kotlinu ohraničují vrchoviny o 100 metrů vyšší. Nejvyšší vyvýšeninou v okolí je s 594 metry Sophienberg jižně od města. Dalšími vrchy jsou Schlehenberg, Oschenberg, Höhenzug, Rote Hügel a Buchstein. Pánevní oblast má příznivý účinek na klima ve městě. Průměrná roční teplota činí v Bayreuthu 8,3 °C.

Pojmenování.

Roku 1194 je místo jménem Baierrute poprvé zmíněno v listině bamberského biskupa Otty II. Přípona -rute je nejčastěji interpretována jako mýtina. Že by začátek názvu (Baier-) odkazoval na přistěhovalce z bavorského sídelního celku, není průkazné. Mnohé naznačuje, že konečné pojmenování města bylo zakotveno teprve s příchodem nových osadníků. V Bayreuthské zemské knize jsou v letech 1421/24 obsažena také označení Peyeruth nebo Peyrreute, která mohla být vykládána jako „Pfar peyr Reut“ (fara u mýtiny). Ypsilon v názvu města se poprvé objevuje již v 15. století, dlouho před začleněním města do Bavorska. Dnešní psaná forma je doložená roku 1625 v písemnosti města Kulmbach ("Kulmbacher Bürgerbuch"), neprosadila se ale ještě jako konečná. Například markraběnka Vilemína (1709-1758) nazývala město „Bareithem“.

Historie.

Již v raném středověku stál na místě bývalého jezu přes Mohan hrad Leineck. Zdi hradu zprvu jen ze dřeva a hlíny byly později nahrazeny dřevohlinitou zdí v blokové konstrukci, která byla zesílena silnými fošnami zapuštěnými do hlíny. Ve třetí fázi nahradili stavitelé opevnění suchou kamennou zdí. Zejména první a třetí stupeň tohoto bezpečnostního oplocení silně připomínají slovanský stavební styl. Slované sídlili v raném středověku i v části Horních Frank.

Středověk a raný novověk.

Pravděpodobně už v 11. století, v průběhu klučení půdy Schweinfurtských hrabat, vzniklo malé osídlení na místě dnešního dolního náměstí.  Dříve byly listinně zmíněny dnes do města začleněné vesnice Seulbitz (roku 1035 jako sálské královské zboží Silewize v jedné listině císaře Konráda II.) a St. Johannis (možná 1149 jako Altentrebgast). Také městská čtvrť Altstadt (do 19. století Altenstadt) západně od centra by měla být starší než vlastní osídlení Bayreuthu. Ještě starší stopy lidské přítomnosti byly nalezeny v místě Mayernberg: Keramické střepy a dřevěné nádobí byly na základě svého zdobení datovány do 9. století.  Zatímco ještě roku 1199 byl Bayreuth označen jako villa (vesnice), objevuje se roku 1231 v jedné z listin poprvé pojem civitas (město). Je možné předpokládat, že Bayreuth mezi lety 1200 a 1230 dostal propůjčena městská práva. Pány města byly do roku 1248 hrabata s Andechs-Meranien. Po jejich vymření převzal dědictví roku 1260 norimberský purkrabí z rodiny Hohenzollernů. Zpočátku vlády Hohenzollernů byl rezidencí a centrem země Plassenburg v Kulmbachu. Město se proto rozvíjelo jen pomalu a prodělalo si několik katastrof. Už roku 1361 vydává císař Karel IV. purkrabímu Fridrichovi V. pro města Bayreuth a Kulmbach mincovní právo.  Roku 1421 se Bayreuth poprvé objevil na mapě.  V únoru 1430 Bayreuth těžce zpustošili husité, radnice a kostely byly spáleny. Matthäus Merian popisuje tyto události následovně: "„v roce 1430 husité z Čech/ Culmbach a Byrret napadli/ velké krutosti/ jako divoká zvířata/ na obecném davu, a na nóbl osobách páchali./ Duchovní/ mniši a jeptišky vydali ohni/ nebo je přivedli na zmrzlou vodu v řece/ a polívali je studenou vodou/ a z nich se stal takový ubohý zmrzlý tvar/ tak popisuje Borek v české kronice na straně 450."" (Pramen: Frühwald (Ed. ): Frankische Städte und Burgen um 1650 nach Texten und Stichen von Merian, Sennfeld 1991.)  Na mapě „zemských cest říše římské“ od Erharda Etzlauba (1501) je Bayreuth označen jako stanice na Via Imperia z Lipska do Verony.  Již roku 1528 (11 let po zahájení reformace) se panstvo na území franského markrabství připojují k luteránství.  Požár, který vypukl z neopatrnosti roku 1605, zničil 137 z 251 domů ve městě. Roku 1620 zuřil mor, následujícího roku zničil město další velký požár. Také ve třicetileté válce město těžce trpělo.  Mezníkem v historii města bylo přeložení markraběcí rezidence z Plassenburgu nad Kulmbachem do Bayreuthu roku 1603 markrabětem Kristiánem, synem kurfiřta Jana Jiřího Braniborského. Mezi lety 1440 a 1457 makrabětem Johanem Alchymistou vybudovaný první hohenzollernský zámek, předchůdce dnešního starého zámku, byl mnohokrát přestavován a rozšiřován. Po Kristiánově smrti roku 1655 zakládá jeho vnuk Kristián Arnošt Gymnázium Christian-Ernestinum. Roku 1683 se osobně podílí na osvobození Vídně od Turků. V upomínku na tento čin si nechal zhotovit markraběcí kašnu, která nyní stojí před Novým zámkem. Slouží zároveň jako památník, na němž je ztvárněn markrabě Kristián Arnošt jako vítěz nad Turky. V této době byl postaven také vnější obvod hradeb a přestavěn starý zámecký kostel.  Roku 1611 byl dokončen první městský vodovod. Voda protékala dřevěnými rourami z vodního zdroje u Röhrensee do čtyřech kašen ve městě.  V 80. letech 17. století začal markrabě Kristián Arnošt přijímat hugenotské náboženské uprchlíky. Od roku 1686 přicházeli, především z jižní Francie, řemeslníci a obchodníci do Bayreuthu a založili zde téhož roku první francouzsko-reformovanou církevní obec.

18. století: kulturní rozkvět v době markrabat.

Následník Kristiána Arnošta, korunní princ a později markrabě Jiří Vilém, začal roku 1701 založením dříve samostatného města St.Georgen am See (dnes část města) s takzvaným řádovým zámkem, radnicí, vězením a malými kasárnami. Roku 1705 zřídil Řád Opravdovosti, který byl roku 1734 přejmenován na Řád červené orlice, založil i řádový chrám, ten byl dokončen a vysvěcen roku 1711. V St.Georgen byla založena roku 1716 hraběcí porcelánka.  V letech 1715–1719 byl v době markraběte Jiřího Viléma vystavěn první zámek v parku Eremitage. Roku 1721 zakoupilo město palác baronky ze Sponheimu a umístilo v ní radnici, ta původní z roku 1440 zničil jeden z mnohých požárů města.  Jeden z vrcholů své historie zažil Bayreuth v letech 1735-1763, v době vlády markraběcího páru Fridricha a Vilemíny z Bayreuthu, oblíbené sestry Fridricha Velikého. V této době vznikly pod vedením dvorních architektů Josefa Saint-Pierre a Karla von Gontard mnohé reprezentativní budovy a objekty: markraběcí opera (1744–1748) jedno z nejbohatěji zdobených barokních divadel, proběhla přestavba a rozšíření Ermitáže se stavbou nového zámku se slunečním chrámem (1749–1753), stavba nového zámku s dvorní zahradou (1754 násl.), po vyhoření starého zámku došlo k velkému rozšíření města v dnešní Friedrichstrasse. Zrodila se tak nezávislá varianta rokoka, takzvané Bayreutské rokoko. To se vyznačovalo především zdobnou vnitřní architekturou. Došlo i ke změně obranného systému. Staré tmavé brány byly zbořeny, překážely dopravě a byly z obranného hlediska již zastaralé. Markrabě Fridrich své knížectví v době mnohých dobyvačných válek svého švagra Fridricha Velikého držel úspěšně mimo boje a přinesl tak franskému říšskému okresu čas míru.  Roku 1742 došlo k založení Fridrichovy akademie, která byla roku 1743 povýšena na univerzitu. Vzhledem k odmítavému postoji obyvatelstva, které doprovázely i nepokoje, byla univerzita ještě tentýž rok přeložena do Erlangenu. Tam existuje až dodnes. Mezi lety 1756 a 1763 fungovala také akademie pro svobodná umění a vědy.  Bayreuth byl znám jako ostrůvek náboženské tolerance. Katolíci získali právo zřídit si Oratorium, a také židovské rodiny se opět usídlovaly ve městě. Roku 1760 byla vysvěcena synagoga a roku 1787 židovský hřbitov.  Markraběnka Vilemína zemřela roku 1758. Markrabě Fridrich se sice ještě znovu oženil, sňatek byl ale jen krátký a bez potomků. Po smrti markraběte Fridricha roku 1763 cestovalo množství umělců a uměleckých řemeslníků do Berlína, případně do Postupimi, aby pracovali pro pruského krále Fridricha Velikého. Nový markrabě Fridrich Kristián měl totiž pramálo porozumění pro umění. Chyběly mu však i prostředky, protože nákladný životní styl předchůdců, výstavby a platy zejména zahraničních umělců stály více peněz, než si mohl dvůr dovolit. Ke konci vlády markraběte Fridricha bylo u dvora zaměstnáno na 600 lidí, za jeho předchůdců Jiřího Fridricha dvůr zahrnoval kolem 140 osob. Knížectví stálo kousek před bankrotem.  Roku 1769 následuje po bezdětném Fridrichu Kristiánovi markrabě Karel Alexandr z Ansbašské linie franských Hohenzollernů. Bayreuth poklesl na úroveň vedlejšího sídla. Karel Alexandr nadále přebýval v Ansbachu a jen vzácně přijížděl do Bayreuthu.  Po abdikaci posledního markraběte Karla Alexandra na knížectví Ansbašské a Bayreutské 2. prosince 1791 se jejich území stalo pruskou provincií. Pruský ministr Karel August svobodný pán z Hardenbergu správu území převzal na počátku roku 1792.

19. století Bayreuth se stává součástí Bavorska.

Vláda Hohenzollernů nad knížectvím Kulmbach-Bayreuth skončila roku 1806 po porážce Pruska napoleonskou Francií. Když Prusové v létě 1806 vyhlásili Francii válku, bylo knížectví proti Napoleonovi téměř bezbranné, a bylo záhy vydáno jeho bavorským spojencům. 7. října obsadil maršál Soult s 30 000 muži město. 8. října se objevil maršál Ney s dalšími 18,000 vojáky, příštího dne vpochodovala do města první bavorská divize. Povinné ubytovávání vojáků, rekvírování, plundrování a násilné přepady uvedly obyvatelstvo ve strach a hrůzu. Etiene Le Grand de Mercey udržoval ve městě vojenskou vládu a zasahoval tvrdou rukou každý pokus o odpor.  Během francouzské okupace od roku 1806 do roku 1810 platil Bayreuth jako provincie Francouzského císařství vysoké válečné příspěvky. Vyžadováno bylo 2,5 milionu franků v nejkratší možné době. Od 14. listopadu 1806 bylo knížectví pod správou hraběte Camille de Tournon, který sepsal podrobný inventář majetku bývalého knížectví. V červnu 1809 bylo město obsazeno rakouskými jednotkami, ty ale v červenci opět ustoupily před Francouzi. 30. června 1810 předala francouzská armáda bývalé knížectví do rukou Bavorska, mezitím povýšeného na království. Šlo vlastně o koupi, za 15 milionů franků od Napoleona. Bayreuth se stal krajským hlavním městem jednoho z hlavních bavorských krajů. Nakonec zreorganizován ve vládní okres Horní Franky. Napoleon Bonaparte navštívil se svojí chotí Marií Luisou město 15. května 1812. Obyvatelstvem byl přivítán bez jakékoli pozornosti. Plán místního obchodníka vyhodit Napoleona do vzduchu selhal.  Hlavní železniční cesta z Norimberka do Hofu nebyla vedena přes Bayreuth, procházela přes Lichtenfels, Kulmbach a Neenmarkt-Wirsberk do Hofu. Připojení na železniční síť získal Bayreuth teprve v roce 1853, když byla na náklady města zahájena výstavba nájemní železnice. Následovala roku 1863 Východní dráha (z Weidenu), roku 1877 dráha do Smrčin z Norimberka a roku 1896 místní dráha do Warmensteinach.  17. dubna 1870 navštívil Bayreuth Richard Wagner, protože četl o markraběcí opeře, jejíž velikost, ale především mimořádně hluboké jeviště chtěl využít pro svoje scénicky náročná díla. Ukázalo se, že velké množství muzikantů například při opeře Prsten Nibelungův nelze vměstnat do orchestřiště, také situace v hledišti nakonec neodpovídala časově náročným Wagnerovým "uměleckým dílům budoucnosti". Wágner proto přišel s myšlenkou postavit v Bayreuthu festivalové divadlo přímo pro svoji tvorbu. Město Wagnera podporovalo v jeho plánu a dalo mu k dispozici pozemek, nezastavěnou plochu zvanou Zelený Vršek, ležící mimo město mezi nádražím a výletním místem Hohe Warte. Souběžně Wagner koupil pozemek v blízkosti zámecké zahrady, kde si vystavil vlastní dům: Vilu Wahnfried. 22. května 1872 byl položen základní kámen festivalového divadla, 13. srpna 1876 byla scéna slavnostně otevřena. Plány a vedení stavebních prací byly v rukou lipského architekta Otto Brückwalda, který byl znám již svými stavbami divadel v Lipsku a Altenburku.

20. století.

Do konce Výmarské republiky (1900–1933).

Nové století přineslo nové technické inovace. Roku 1908 byl otevřen první kinosál, roku 1909 byla zprovozněna první městská elektrárna. Roku 1904 byla otevřena vedlejší železniční trať do Hollfeldu a roku 1909 místní dráha do Thurnau a Kulmbachu. V letech 1914-1915 byla severní větev toku Červeného Mohanu v jednom úseku narovnána a rozšířena. Obce na přilehlých březích se tak nemusely obávat hrozby povodně, poslední místo překvapila v roce 1909.  Po skončení války roku 1918 převzali krátce v Bayreuthu vládu dělnické a vojenské rady. 17. února 1919 došlo k třídennímu tzv. Speckpuči, celkově šlo o krátké narušení jinak klidného posádkového města.  30. září 1923 se v Bayreuthu konal lidově-nacinoalistický Německý den s více než 5000 účastníky (cca 15% obyvatel Bayreuthu). Mezi hosty se nacházeli mimo jiné: Primátor Albert Preu a také Siegried a Winifred Wagnerovi, kteří na návštěvu do vily Wahnfried pozvali hlavního řečníka slavností, nikoho jiného než Adolfa Hitlera. Ve vile Wahnfried se Hitler seznámil také se zetěm Richarda Wagnera, rasovým teoretikem a spisovatelem Houstonem Stewart Chamberlainem. Také Hans Schemm (pozdější bavorský ministr kultu a vyučování) se toho dne poprvé setkal s Hitlerem.  Roku 1929 byl v městských lázních otevřen krytý bazén.  V roce 1932 byla sjednocena okresní vláda Horních a Středních Frank a jako sídlo byl zvolen Ansbach. Bayreuth byl jako menší odškodnění vybrán jako sídlo spojené zemské pojišťovny Středních a Horních Frank. Oproti spojení vlády se toto spojení zemské pojišťovny nevrátilo do starých kolejí.  Při volbách do říšského sněmu 6. listopadu 1932 dosáhla NSDAP v Bayreuthu 46,7% hlasů (33,1% v průměru celého Německa).

Doba národního socialismu (1933–1945).

Roku 1933 se Bayreuth stal župním městem Bavorské východní marky (od roku 1943 jen župa Bayreuth), bylo proto nutné vybudovat župní sněm. Prvním županem byl Hans Schemm, současně předsedající nacionálně-socialistického svazu učitelů, který sídlil v domě Německé vzdělanosti v Bayreuhtu. V roce 1937 bylo město připojeno k nové říšské dálnici. V roce 1936 začala německá pošta provozovat městskou hromadnou dopravu. Když převzala pošta i provoz tramvají, vzikl tak první podnik Městské hromadné dopravy. První linka vedla ze Sankt Georgen přes Sternplatz k nádraží Altstadt.  Při listopadovém pogromu roku 1938 byla znesvěcena a vyrabována synagoga židovského společenství v Münzgasse. Vypálení se vyhnula, stála totiž nebezpečně blízko markraběcí opery. Uvnitř Bayreutské synagogy, která dnes opět slouží židovské obci jako motlitebna, je umístěna pamětní deska, upomínající na pronásledování a vraždění Židů v době Holokaustu. Zahynlo nejméně 145 Židů z Bayreuthu.  Ve městě bylo v době války umístěno také odloučené pracoviště koncentračního tábora Flossenbürg, kde na zajatcích zkoušeli různé fyzické experimenty. Od září 1944 do dubna 1945 zde byl zástupcem civilního vedoucího Wieland Wagner, vnuk skladatele Richarda Wagnera.  Po zničení soudních budov v Berlíně 3. února 1945 byl lidový soudní dvůr přesunut do Postupimi a přísedící senáty pro vlastizradu a státozradu se přestěhovaly do justičního paláce v Bayreuthu. Od podzimu 1944 zde soudní dvůr ostatně zasedal už opakovaně.  Už 6. února začal přesun celkově kolem 2700 politických zajatců z Berlína. 17. února byli umístěni do trestnice v Bayreuthském Sankt Georgen. 14. dubna 1945 měli být všichni zastřeleni, americké jednotky byly již na dohled. O několik dní dříve byl z podobné situace tzv. Köpenickiády vysvobozen politický vězeň Karl Ruth. V Bayreuthu byli takto v poslední minutě zachráněni Ewald Naujocks i pozdější spolkový prezident Eugen Gerstenmaier.  Silné vzdušné údery spojenců zničily 5., 8. a 11. dubna celou řadu veřejných budov, zasaženy byly také průmyslové závody, zničeny byly příbytky 4500 obyvatel, mezi nimi i vila Wahnfried, 741 osob při náletech zemřelo. V poledne 14. dubna obsadily město americké jednotky.

Partnerská města.

Existuje také kulturní partnerství s Burgenlandskem v Rakousku.

Bayreuth (dříve česky "Barout") je německé město, ležící v severním Bavorsku. Leží na řece Červený Mohan (Roter Main), je hlavním městem vládního obvodu Horní Franky a zemského okresu Bayreuth. Zároveň se jedná o městský okres ("kreisfreie Stadt").  Město je ve světě proslulé díky opernímu festivalu "Richard-Wagner-Festspiele", který se koná každý rok. Univerzita byla založena v roce 1972. Na univerzitě studuje více než 13 000 studentů.  Ačkoli dle jména se zdá Bayreuth od počátků jako bavorské město, není tomu tak. K Bavorsku patří od roku 1810.

Bayreuth (, ; ) is a medium-sized town in northern Bavaria, Germany, on the Red Main river in a valley between the Franconian Jura and the Fichtelgebirge Mountains. The town's roots date back to 1194. In the early 21st century, it is the capital of Upper Franconia and has a population of 72,148 (2015). It is world-famous for its annual Bayreuth Festival, at which performances of operas by the 19th-century German composer Richard Wagner are presented.


Strategie.

Pevnost Eben-Emael byla vybudována v letech 1932 - 1938 k zastavení invazního postupu německé armády za 2. světové války a současně mohla dělostřeleckým postřelováním ze 7 silných dělostřeleckých baterilí krýt mosty, které byly vybudovány přes řeku Mázu.  Pro útočící Německo tak vznikl strategický problém, jak zajistit přechod tanků a vojenské techniky přes mosty na Máze, které byly kryty dělostřeleckou palbou právě z této pevnosti a taktéž byly samostatně jištěny destrukčními náložemi, které měly v případě ohrožení odpálit mostní hlídky.

Válečná situace.

Zabrání mostů a obsazení pevnosti měli mít na starosti nejprve tzv. brandenburští (založeni Canarisem), pro které to však byl úkol velmi obtížný, až nemožný, vzhledem k silným obranným postavením belgické strany.  Hitler požádal Kurta Studenta, velitele 7. letecké divize, aby obsadil pevnost Eben-Emael a několik blízkých mostů přes Albertův kanál a řeku Mázu. Úkol byl velmi obtížný, protože do okolí pevnosti nebylo možno dopravit útočné jednotky k provedení operace a ani nebylo možné přistát letadly kvůli malému prostoru. Hitler navrhl použití nových, přísně utajovaných, nákladních kluzáků DFS 230 (z něm. Deutsche Forschungsanstalt für Segelflug) tažených za třímotorovými letouny Junkers Ju 52. Kluzák DFS 230 dokázal pojmout kromě pilota 8 mužů s proviantem. Student došel k závěru, že horní část pevnosti je právě dost velká na to, aby na ni mohlo přistát 10 upravených kluzáků, ovšem pouze ve dne. Samotný německý průzkum velmi usnadnila okolnost, že pevnost byla obehnána systémem z výšky velmi dobře viditelných příkopů, navíc si posádka udělala na vrcholu pevnosti fotbalové hřiště. S největší pravděpodobností byla pro obeznání pevnosti použita dopravní letadla, když právě přes pevnost vedl od roku 1926 dopravní koridor Kolín nad Rýnem - Paříž. Z existence fotbalového hřiště bylo jasné, že areál pevnosti není zaminován, takže je pro přistání kluzáků použitelný.  Velitelem operace byl jmenován kapitán Walter Koch. Jeho 500 výsadkářů bylo rozděleno do 4 úderných skupin. Odborník na výbušniny Rudolf Witzig vedl skupinu 85 mužů pod názvem „ŽULA“ z nichž většina byli ženisté. Jejich hlavním úkolem bylo proniknout do pevnosti.  Witzigovi muži měli 9 primárních cílů: uprostřed pevnosti pancéřová kopule se 120 mm kanony, na S a J další dvě se 75 mm kanony, všechny s pancířem o síle 30 cm) + další 4 střelecká stanoviště, kde na každém byly umístěny 3 kanony o 75 mm, z kterých se dalo pálit na mosty na severu a na zbylé přes Mázu.  K proniknutí skrz tak tvrdý pancíř byla použita nová zbraň - kumulativní nálož. Jednalo se o nálož tvarovanou tak, aby tlak spalin vyvinul maximální sílu pouze v jednom směru. Vývoj této nálože se Německu podařilo utajit mimo jiné i tím, že výsadkáři při výcviku v rámci utajení nosili stejně těžké kameny). 3 další skupiny s krycími názvy: „OCEL“, „BETON“ a „ŽELEZO“ měly přistát nedaleko mostů a obsadit je. Skupině „ŽULA“ bylo zdůrazňováno v závěrečném výcviku, že musí zničit cíle co nejdříve. V opačném případě hrozí, že děla mosty zničí dříve, než přes ně přejedou německé tanky.  10. května 1940 o půl 4 ráno odstartovalo 40 transportních letounů Junkers Ju 52 ze 2 letišť poblíž Kolína nad Rýnem, které za sebou táhly kluzáky. Když ale letouny doletěly k řece Rýn a k hranici s Francií, prasklo tažné lano jednoho z kluzáků, na jehož palubě byl velitel skupiny žula Witzig. Kluzák musel přistát, takže skupina pokračovala v letu bez svého velitele. Kluzáky byly vypuštěny nad německým územím 10 km od pevnosti. Za úsvitu je zpozorovali belgičtí vojáci, nerozpoznali však, zdali jsou letouny přátelské či ne, a tak je nechali letět dál.  Kluzáky se snášely ke svému cíli. Ve 4:25 se zastavil první kluzák na vršku Eben Emael, ostatní u mostů. 1. oddíl měl za úkol útok na kopule a zničení prvních kanonů. 2. oddíl útočí na další střelecká stanoviště, útočí granáty. Witzigův tým útočí na ústřední kopule, němečtí výsadkáři nevěděli, že v kopuli nefunguje nábojový pás. Další skupina útočí na ocelová vrata a po proražení zabijí osádku. Jeden z kluzáků přistál přímo do ostnatých drátů, praporčík Mensl se svými muži umlčel severní stanoviště a zjistil, že jižní je prázdné. Teprve teď si němečtí výsadkáři uvědomili, že chybí velitel, ale díky výcviku se dá říci, že nebyl potřeba. Výsadkářům trvalo necelých 20 minut k obsazení pevnosti. Skupiny, které obsazovaly mosty, zabraly dva naprosto neporušené, jeden ostražitý belgický voják nálože odpálil u města Canna, a tím zničil most.  Celá operace slavila velký úspěch, ztraceno bylo 24 mužů, převážně u města Canna. Nebyl to však konec. Belgičané se stále ještě bránili, nyní se vrátil Witzig v náhradním kluzáku a nařídil útok na 2 neporušené kopule (120 mm), které zbyly. Nálože s trhavinou neprorazily kopuli, ale ta se již neotáčela. Němci útočí na jižní kopuli, půlmetráková nálož nezmohla zhola nic. Belgičané zahájili o půl 11 palbu na postupující Němce, toto byla Němců největší obava. Belgičanům se podařilo zničit most přes Mázu. Tento čin způsobil, že se Němci na 24 hodin zastavili (pro dostání se na druhý břeh bylo potřeba postavit pontonový most).  Kapitán Koch zavolal na pomoc střemhlavé bombardéry Stuka; mezitím ostatní Belgické pevnosti v okolí zahájily palbu na pevnost Eben-Emael, aby německé výsadkáře vypudily. Do prostoru padlo na 1 200 granátů, mnoho mužů skrývajících se v troskách bylo zraněno. Příchodem noci morálka Belgičanů opadala. Zničením ocelových vrat protitankovými zbraněmi a použitím bojových člunů na přepravu posil německým "151. pěším plukem" přes Albertův kanál pod pevností o den později, dosáhli útočníci převahy, což vedlo k tomu, že belgický velitel pevnost vzdal v 13:30 hodin 11. května. Do zajetí padlo 1200 belgických vojáků a to znamenalo konec bitvy. Během 18 dní kapitulovala celá Belgie.  Byl to velký úspěch pro Němce a Hitler vyznamenal německé výsadkáře železnými kříži.

Pevnost Eben-Emael byla belgická pevnost mezi městy Lutych a Maastricht na hraně zářezu Albertova kanálu. Pevnost byla vybudována v letech 1931–1935 a byla považována za nedobytnou. Umístění pevnosti bylo zvoleno na belgicko-holandské hranici, ale účelem pevnosti byla obrana proti německé invazi. Sloužilo zde 2000 vojáků.

Fort Eben-Emael () is an inactive Belgian fortress located between Liège and Maastricht, on the Belgian-Dutch border, near the Albert Canal. It was designed to defend Belgium from a German attack across the narrow belt of Dutch territory in the region. Constructed in 1931–1935, it was reputed to be impregnable and at the time, the largest in the world. The fort was neutralized by glider-borne German troops (85 men) on 10 May 1940 during the Second World War. The action cleared the way for German ground forces to enter Belgium, unhindered by fire from Eben-Emael. Still the property of the Belgian Army, the fort has been preserved and may be visited.


Děj.

Příběh pojednává o vdovci, ztvárněném hercem Colinem Firthem, který má nezvladatelné děti, odstraňující jednu chůvu za druhou pomalu ještě dříve, než s nimi otec stihne uzavřít pracovní smlouvu. Objeví se zde i úděsná tetička a ještě děsivější nápadnice. S dětmi si poradí kouzelná chůva, která k výchově dětí užívá originální, někdy i přísné metody.  Vdovec a majitel pohřebního ústavu "Cedric Brown" má sedm nezvladatelných dětí – dvanáctiletého "Simona", desetiletou "Toru", devítiletou "Lilyanu", osmiletého "Erica", sedmiletého "Sebastiana", pětiletou "Christiannu" a roční "Agathu". Ačkoli své děti miluje, netráví s nimi dostatek času, a tak je nemůže sám vychovávat. Děti měly celkem sedmnáct chův, které postupně vypudily z domu, na což jsou hrdé. Stejně tak terorizují kuchařku paní "Blatherwickovou", ale přátelí se s umývačkou nádobí "Evangelinou".  "Cedric" se pokouší najmout další chůvu ze stejné agentury, ale ta ho odmítne. Po několika záhadných událostech přijde zvláštní ošklivá chůva "Nanny McPhee", která se představí jako „státní chůva“. S pomocí magie naučí děti disciplíně a po každé ukončené lekci trochu zkrásní, a tak se z ošklivé chůvy stává chůvou stále krásnější a příjemnější. Děti vedené "Simonem" se na ni pokoušejí použít své triky, ale postupně ji začnou respektovat a žádat ji o radu. Stanou se z nich zodpovědní lidé, kteří pomáhají svému nešťastnému otci řešit rodinné problémy, čímž se stává chůva "Nanny McPhee" méně a méně potřebnou.  Rodina je finančně podporovaná tetičkou jejich nežijící matky lady "Adelaide Stitchovou", která je zdrojem mnoha konfliktů rodiny "Brownových". V rámci péče o "Brownovy" se lady "Adelaide" rozhodne ujmout péče o vzdělání a vstup do společnosti jedné z dcer. Vybere si "Christiannu", ale děti i "Cedric" nechtějí dopustit, aby byli rozděleni. "Simon" nabídne "Chrissino" místo umývačce nádobí "Evangelině", která se vždy toužila vzdělávat. Lady "Adelaide" tedy odjede s ní, aniž by věděla, že se nejedná o "Cedricovu" dceru. Kromě toho "Lady Adelaide" požaduje, aby se "Cedric" do měsíce oženil. Pokud tak neučiní, "Adelaide" přestane rodinu finančně podporovat. Aby nepřišel o dům a děti, rozhodne se "Cedric" obrátit na nevychovanou paní "Selmu Quicklyovou", místní trojnásobnou vdovu s křiklavým oblečením. Děti mají představu o macechách z pohádek (všechny jsou zlé), a tak se pokoušejí sabotovat její návštěvu u nich doma. "Cedric" se pokouší ji ochraňovat před nástrahami dětí, a tak vypadá horlivěji, než ve skutečnosti je. "Selma" je jeho chováním potěšena, protože si nevšimla žádné nástrahy, a je spokojena, že ji "Cedric" žádá o ruku. Další žádost děti zhatí a tentokrát již "Selma" dům rozčíleně opustí a tvrdí, že "Cedrica" již nikdy nechce vidět. Poté, co se děti dozvědí pravdu o finanční situaci rodiny, souhlasí se sňatkem a jdou se "Selmě" omluvit. Navnadí ji především bohatstvím tetičky "Adelaide". V den svatby přijdou děti na to, že je "Selma" skutečně zlá a krutá – rozbije "Agathino" chrastítko, poslední věc, která jim zbyla po mamince. Později děti zhatí obřad a "Selma" rozčíleně odejde. Tím ovšem "Adelaidina" lhůta pro "Cedricovu" svatbu vyprší, a tak plánuje, že přestane rodině platit. "Simon" však řekne, že si jeho otec může vzít "Evangelinu". "Cedric" i "Evangeline" se svatbou souhlasí, ačkoli tím poruší "třídní pravidla". "Kouzelná chůva Nanny McPhee" pak znovu použije svá kouzla, aby připravila perfektní prostředí pro svatbu.  Když už není chůvy "Nanny McPhee" u Brownových potřeba, odejde, čímž dodrží své pravidlo a slova, jež se nesou celým příběhem – "Když mě budete potřebovat, ale nebudete mě chtít, musím zůstat. Když mě budete chtít, ale nebudete mě potřebovat, musím odejít".

Pět lekcí Nanny McPhee.

Aby naučila děti disciplíně, dobrému chování a zodpovědnosti, má Nanny McPhee pět důležitých lekcí. Po splnění každé z nich zmizí něco z její ošklivosti a stává se krásnější. Když jsou všechny lekce splněny, Nanny McPhee je změněna ze staré a škaredé čarodějnice na mladou a krásnou chůvu.

Kouzelná chůva Nanny McPhee (v anglickém originále: Nanny McPhee) je britská fantasy pohádková komedie z roku 2005, natočená podle knihy Christianny Brand Nurse Matilda režisérem Kirk Jonesem. Ve Spojených státech amerických film vydělal 47 144 110 dolarů, v zahraničí 75 345 712 dolarů, celkově 122 489 822 dolarů. Premiéra filmu byla 27. ledna 2006 a za první víkend se utržilo 14 503 650 dolarů v 1995 kinech, což průměrně činí 7270 dolarů na kino.

Nanny McPhee is a 2005 British-American comedy fantasy film based on the Nurse Matilda character by Christianna Brand. It was directed by Kirk Jones, co-produced by StudioCanal, Metro-Goldwyn-Mayer, Working Title Films, Three Strange Angels, and Nanny McPhee Productions with music by Patrick Doyle and produced by Lindsay Doran, Tim Bevan, and Eric Fellner. Set in Victorian England, the film stars Emma Thompson as Nanny McPhee, along with Colin Firth and Angela Lansbury.  The film was theatrically released on 28 October 2005 in the UK by United International Pictures and on 27 January 2006 in the US by Universal Pictures. Thompson also scripted the film, which is adapted from Christianna Brand's "Nurse Matilda" books. A sequel, "Nanny McPhee and the Big Bang", was released in 2010. The filming location was Penn House Estate, Penn Street, Buckinghamshire, England, UK.


Život.

Henri Theodore Fontane se narodil 30. prosince 1819 v Neuruppinu jako syn lékárníka hugenotského původu, Louise Henri Fontana. Pro splacení svých hráčských dluhů byl Theodorův otec nucen v roce 1826 lékárnu prodat a krátce nato, v roce 1827, se rodina odstěhovala do Swinemünde. Po krátkém intermezzu na tamější městské škole začal být Theodor Fontane na přání své matky vyučován otcem a soukromými učiteli jisté spřátelené rodiny, což trvalo až do roku 1832. V letech 1832 až 1833 navštěvoval neuruppinské gymnázium a posléze nastoupil na průmyslovou školu Karla Friedricha von Klödena v Berlíně.  Roku 1834 se odstěhoval k nevlastnímu bratrovi svého otce, strýčku Augustovi. V roce 1835 se poprvé setkal se svojí budoucí ženou Emilií Rouanet-Kummer. Rok nato odešel z průmyslové školy a začal se učit lékárníkem. Roku 1839 zveřejnil svoji první novelu "Geschwisterliebe".  Po vyučení v prosinci 1839 získal Fontane na podzim 1840 místo lékárníka v Burgu (poblíž Magdeburgu). Zde také vznikly jeho první básně.  Roku 1841 onemocněl tyfem, brzy se však uzdravil u svých rodičů v Letschinu. Poté pracoval jako pomocník lékárníka v Lipsku, Drážďanech a nakonec u svého otce v Letschinu. Roku 1843 byl Bernhardem von Lepel uveden do literárního spolku Tunel nad Sprévou, v němž vytrval až do roku 1865. Od 1. dubna 1844 do 31. března 1845 si odbýval u 2. grenadýrského gardového regimentu císaře Františka vojenskou službu, kam nastoupil jako jednoroční dobrovolník a kterou opustil v poddůstojnické hodnosti kaprála. V této době vyhověl pozvání svého přítele Hermanna Scherze a podnikl svoji první, čtrnáctidenní cestu po Anglii.  Po pobytu v lékárně svého otce si našel místo v Berlíně, a to v "Polské lékárně" doktora Julia Eduarda Schachta. 8. prosince 1845 se zasnoubil se svojí milou Emilií Rouanet-Kummer. V březnu 1847 získal nejvyšší aprobaci a stal se tak lékárníkem první třídy. V následujícím, revolučním roce bojoval na berlínských barikádách. Tehdy vznikly radikálně revoluční Fontanovy texty, které vyšly v časopisu Berliner Zeitungshalle. Poté byl zaměstnán v nemocnici Bethanien, kde školil dvě diakonky.  30. září 1849 se rozhodl zcela zanechat svého lékárnického povolání a nadále se živit pouze psaním. Nejprve se věnoval politickým textům v radikálně demokratických novinách Dresdner Zeitung. Téhož roku byla zveřejněna i jeho první kniha Männer und Helden. Acht Preussenlieder. Fontane se oženil se svojí Emilií Rouanet-Kummer a odstěhoval se s ní do Berlína. Jejich manželství bylo zpočátku poznamenáno finančními problémy, protože Fontanovy příjmy byly víc než skromné. Roku 1851 byl konečně zaměstnán Centralstelle für Preßangelegenheiten, pro kteroužto organizaci podnikl dvě cesty do Londýna (1852 a v letech 1855 – 1859).  Roku 1860 se mu narodilo páté dítě. První syn "George" zemřel roku 1887 v Lichterfelde na zánět slepého střeva. Další tři synové zemřeli brzy po narození. Pátým dítětem byla Fontanova jediná dcera "Martha" (Mete). V roce 1864 se pak konečně narodil Fontanův poslední syn "Friedrich". Stejného roku odcestoval Fontane do Kodaně, aby odsud podával zprávy o probíhající prusko-dánské válce. Od roku 1870 pracoval jako divadelní kritik. Během prusko-francouzské války se vydal do Paříže, aby pozoroval válečné operace. Zde byl omylem zatčen jako špion. Zanedlouho byl však propuštěn. Mezi roky 1874 a 1876 podnikl se svojí ženou několik cest po Rakousku, Itálii a Švýcarsku.  Po návratu se rozhodl, že již více nebude pracovat pro noviny a bude se živit jako spisovatel na volné noze. Od té doby napsal mnoho nejrůznějších textů, až v roce 1892 začal pociťovat problémy spojené s těžkou chudokrevností mozku. Lékař mu poradil, aby sepsal své vzpomínky na dětství, což by mu mohlo pomoci vypořádat se s nemocí. A to se také podařilo. Poté psal Fontane ještě jistý čas dále, než 20. září 1898 zesnul v Berlíně. Byl pohřben na hřbitově své náboženské obce Friedhof II der Französischen Gemeinde zu Berlin v obvodě Berlin-Mitte. Theodor Fontane je považován z jedno z největších jmen německé literatury, společně s Goethem, Lessingem, bratry Mannovými a jinými tvoří pomyslnou špici. Roku 1995 se na jeho odkaz navázal Günter Grass se svým románem "Širé pole".

Theodor Fontane (30. prosince 1819 Neuruppin – 20. září 1898 Berlín) byl německý romanopisec a básník, čelný představitel německého poetického realismu.

Theodor Fontane (; 30 December 1819 – 20 September 1898) was a German novelist and poet, regarded by many as the most important 19th-century German-language realist author. He published the first of his novels, for which he is best known today, only at age 58 after a career as a journalist.  Fontane's novels are known for their complex, often sceptical view of society in the German empire; he shows different social and political parts of society meeting and sometimes clashing. Other trademarks of Fontane's work are their strongly drawn female characters (such as "Effi Briest" and "Frau Jenny Treibel"), tender irony and vivid conversations between characters.


Vodní cyklus.

Evapotranspirace je významná ztráta vody z povodí, kterou podstatně ovlivňují typy vegetace a využití půdy. U rostlin s hlubokými kořeny dochází k vyšší a nepřetržité transpiraci vody, protože voda, která z listů transpiruje, pochází z kořenů. Byliny obecně transpirují méně vody než dřeviny kvůli jejich menšímu olistění. Jehličnaté lesy tíhnou k vyšší míře evapotranspirace než listnaté opadavé lesy, hlavně v době jejich vegetačního klidu a na začátku jara. Je to kvůli zdokonalenému zachytávání srážek a jejich vypařování jehličím v tomto období. Faktory, které ovlivňují evapotranspiraci, zahrnují fázi rostlinného růstu nebo míru vyspělosti, procentuální zastoupení půdního pokryvu, slunečního záření, humusu, teploty a větru. Izotopní měření potvrdilo, že transpirace je součástí evapotranspirace.  Lesy prostřednictvím evapotranspirace redukují vodní zásoby až na jedinečné ekosystémy, které se nazývají mlžné lesy. Stromy v mlžných lesech podporují shromažďování vody v podobě mlhy nebo nízkých mračen a ta následně padá na zemský povrch. Tyto stromy stále přispívají k evapotranspiraci, ale obvykle sbírají více vody, než se z nich vypaří.  V nezavlažovaných oblastech je aktuální evapotranspirace obvykle nižší než srážky, protože půda má vyrovnávací paměť, která využívá schopnosti udržet vodu. Zadržené vody je obvykle méně, než je množství srážek, protože malé množství vody se ztratí při filtrování nebo povrchovým odtokem dešťové vody. Výjimkou jsou oblasti s vysokou hladinou podzemní vody, kde proces kapilárního vzlínání může způsobit vystoupání podzemní vody přes půdu až na povrch. Jestliže potenciální evapotranspirace je vyšší než skutečný úhrn srážek, půda vyschne, pokud nebude zavlažována.  Evapotranspirace nikdy nemůže být vyšší než potenciální evapotranspirace, ale může být nižší, pokud zde není dostatek vody, která by se mohla vypařit, nebo pokud nejsou rostliny schopny transpirovat.

Odhad evapotranspirace.

Evapotranspirace může být naměřena nebo vypočítána prostřednictvím několika metod.

Nepřímé metody.

Údaje z výparoměrů mohou být použity pro výpočet výparu z jezera, ale transpirace a výpar dešťové vody zachycené vegetací se tím nevypočítá. Existují tři obecné přístupy v nepřímém měření evapotranspirace.

Vodní bilance povodí.

Evapotranspirace může být vypočítána rovnicí vodní bilance povodí. Tato rovnice ukazuje změnu množství vody v povodí (S) společně s jejími vstupy a výstupy:  formula_1  Vstupy znamenají srážky (P) a výstupy evapotranspiraci (která je vypočítávána), průtok povodí (Q) a doplňování podzemní vody (D). Jestliže údaje změna množství vody uložené v povodí, srážky, průtok povodí a doplňování podzemní vody jsou známy, chybějící údaj evapotranspirace může být vypočítán přeskupením rovnice na následující:  formula_2

Evapotranspirace městské vegetace.

Obavy z náročnosti městské krajiny, zvláště městských zelených ploch na dostatek vody rostou. U odhadu evapotranspirace (ET) a následně náročnosti městské vegetace na dostatek vody je potřeba zvážit heterogenitu rostlin, půdy, vody a klimatických podmínek. Výzkum provedený v jižní Austrálii využil dvou praktických přístupů v odhadování ET a porovnával je pod dobu jednoho roku s detailní analýzou vodní bilance půdy. Jeden z přístupů je metoda klasifikace krajinotvorných rostlin podle využití vody (WUCOLS), která je založena na názoru expertů, že různé skupiny krajinotvorných rostlin potřebují různé množství vody. Druhý přístup je dálkové snímání založené na rozšířeném vegetačním indexu (EVI) získaného ze snímačů satelitu Terra, který ukazuje průměrnou situaci snímanou spektroradiometrem MODIS. Obě metody vyžadují znalosti o evapotranspiraci počítané z meteorologických dat.

Hydrometeorologické rovnice.

Nejobecnější a nejrozšířeněji používaná rovnice pro vypočítání referenční ET je Penmanova rovnice. Penman-Monteithovu variaci doporučuje Organizace pro výživu a zemědělství FAO a Americká společnost civilního inženýrství . Jednodušší Blaney-Criddlova rovnice byla mnoho let populární na západě Spojených států amerických, ale není přesná v regionech s vyšší vlhkostí. Další možnosti tvoří Hargreavesova rovnice nebo Makkinkova rovnice, která je jednoduchá, ale musí být přesně nastavená na specifickou oblast. Pro převedení referenční ET na aktuální evapotranspiraci plodin je třeba použít plodinový koeficient a koeficient stresu.

Energetická bilance.

Třetím postupem, jak vypočítat aktuální evapotranspiraci je využití energetické bilance.  λE je energie potřebná pro přeměnu vody z kapalného do plynného skupenství, R vyjadřuje radiační bilanci, G je půdní tepelný tok a H značí turbulentní tok tepla. Použitím přístrojů jako je scintilometr, měřením půdního tepelného toku nebo měřením slunečního záření (radiometry) lze spočítat jednotlivé části energetické bilance a pomocí nich určit energii dostupnou pro aktuální evapotranspiraci.  SEBAL a METRIC algoritmy odhadují energetickou bilanci na zemském povrchu použitím satelitního snímkování. To umožňuje vypočítání aktuální i potenciální evapotranspirace pixel za pixelem. Evapotranspirace je klíčovým indikátorem pro vodohospodářský management a efektivitu zavlažování. Algoritmy SEBAL a METRIC mohou mapovat tyto klíčové indikátory v čase a prostoru, po dny, týdny nebo roky.

Experimentální metody měření evapotranspirace.

Jedna metoda měření evapotranspirace je s vážícím lysimetrem. Váha půdního sloupce je měřena průběžně a změna v půdní zásobě vody je určena ze změny váhy. Změna váhy je převedena na jednotky délky, která používá povrchovou plochu vážícího lysimetru a jednotku váhy vody. Evapotranspirace je vypočítána jako změna váhy plus dešťové srážky mínus perkolace.

Dálkové snímání.

V uplynulých desetiletích se odhadování evapotranspirace zlepšilo díky dálkovému snímání, hlavně v oblasti agronomie. Nicméně vyčíslení evapotranspirace ze smíšeného rostlinného prostředí, hlavně městských zelených ploch, je stále výzvou kvůli heterogenitě rostlinných druhů, zápoje vegetace a mikroklimatům a protože postupy jsou nákladné. Různé přístupy založené na dálkovém snímání pro odhad evapotranspirace mají různé výhody a nevýhody.

Vířivá kovariance.

Nejpřímější metodou pro měření evapotranspirace je prostřednictvím techniky vířivé kovariance, ve které výkyvy hodnot vertikální rychlosti větru korelují s výkyvy měrné hmotnosti vodní páry v atmosféře. Tento způsob přímo odhaduje přenos vodní páry (evapotranspirace) ze zemského povrchu (nebo zápoje vegetace) do atmosféry.

Vegetace městské krajiny.

Metody měření evapotranspirace mohou být přizpůsobeny městskému prostředí, abychom odhadli nároky vegetace městské krajiny na dostupnost vody.

Potenciální evapotranspirace.

Potenciální evapotranspirace (PET) je množství vody, které by se mohlo vypařit a transpirovat, pokud by bylo dostupné dostatečné množství vody. Tento požadavek zahrnuje energii dostupnou pro výpar a schopnost nižší atmosféry přenášet vypařenou vlhkost pryč od zemského povrchu. Potenciální evapotranspirace dosahuje vyšších hodnot v létě, při méně oblačných dnech a blíže k rovníku, protože vyšší množství slunečního záření poskytuje více energie pro výpar. Potenciální evapotranspirace je také vyšší během větrných dní, protože vypařená vlhkost je rychleji odnášena z povrchu země nebo rostlin.  Potenciální evapotranspirace je vyjádřena v jednotkách výšky vodního sloupce a její roční průběh lze znázornit graficky.  Potenciální evapotranspirace je obvykle měřena nepřímo z dalších klimatických faktorů, ale také záleží na typu povrchu, jako jsou například vodní plochy, typu vegetace a při nepřítomnosti vegetačního krytu i na typu půdy. Hodnota potenciální evapotranspirace je často počítána na nejbližší klimatické stanici na referenčním povrchu, konvenčně na krátce střiženém trávníku. Tato hodnota je nazývána referenční evapotranspirace a může být převedena na potenciální evapotranspiraci vynásobením koeficientem příslušného povrchu. V zemědělství se tento koeficient nazývá plodinový koeficient. Rozdíl mezi potenciální evapotranspirací a úhrnem srážek se používá v plánování zavlažování.  Průměrná roční potenciální evapotranspirace je často srovnávána s průměrným ročním úhrnem srážek (P). Poměr těchto dvou hodnot, P/PET, se nazývá index sucha.

Evapotranspirace (ET) je celkový výpar ze zemského povrchu do atmosféry, který se vztahuje k určitému území. Tento celkový výpar se skládá z fyzikálního výparu (evaporace) a fyziologického (transpirace). Evaporace zahrnuje pohyb vody do vzduchu ze zdrojů jako půda, vodní plochy a dešťová voda zachycená na vegetaci (intercepce srážek). Transpirace je výdej vody vegetací zejména listy. Odkazuje k pohybu vody v rámci rostliny a související ztrátě vody jako výparu z průduchů listů. Evapotranspirace je důležitou součástí vodního cyklu na Zemi. Element (jako například strom), který přispívá k evapotranspiraci, se nazývá evapotranspirátor.  Referenční evapotranspirace (ET0), někdy nepřesně předkládána jako potenciální ET, je reprezentací potřeby evapotranspirace prostředím. Představuje míru ET krátkých zelených rostlin (tráva), které mají stále stejnou výšku, kompletně pokrývají zem, čímž ji chrání před světlem, a udržují adekvátní vodní status v půdním profilu. Tento stav se odráží od energie dostupné pro evaporaci vody a dostupného větru, který přenáší vodní výpar ze země do nižší části atmosféry. V případě dostatku vody se aktuální evapotranspirace rovná referenční evapotranspiraci.

Evapotranspiration (ET) is the sum of evaporation and plant transpiration from the Earth's land and ocean surface to the atmosphere. Evaporation accounts for the movement of water to the air from sources such as the soil, canopy interception, and waterbodies. Transpiration accounts for the movement of water within a plant and the subsequent loss of water as vapor through stomata in its leaves. Evapotranspiration is an important part of the water cycle. An element (such as a tree) that contributes to evapotranspiration can be called an evapotranspirator.  Potential evapotranspiration (PET) is a representation of the environmental demand for evapotranspiration and represents the evapotranspiration rate of a short green crop (grass), completely shading the ground, of uniform height and with adequate water status in the soil profile. It is a reflection of the energy available to evaporate water, and of the wind available to transport the water vapor from the ground up into the lower atmosphere. Often a value for the potential evapotranspiration is calculated at a nearby climatic station on a reference surface, conventionally short grass. This value is called the reference evapotranspiration (ET). Actual evapotranspiration is said to equal potential evapotranspiration when there is ample water. Some US states utilize a full cover alfalfa reference crop that is 0.5 m in height, rather than the short green grass reference, due to the higher value of ET from the alfalfa reference.


Politické aspekty.

Protest proti rasismu.

Na těchto hrách došlo k jedním z nejznámějších politických demonstrací v historii Olympijských her. 16. října Američtí atleti Tommie Smith (rekordman v běhu na 200 m) a John Carlos zdvihli na stupních vítězů při americké hymně každý po jedné ruce v černé rukavici. Rukama zaťatými v pěst tak dali najevo podporu černošskému hnutí Black Power a také všem diskriminovaným Afroameričanům ve Spojených státech. Oba atleti byli dva dny po svém protestu Averym Brundagem vyloučeni z amerického týmu, který rozhořčeně tvrdil, že politika nemá ve sportu žádné místo. Sportovci následně opustili olympijskou vesnici a po návratu do vlasti je kritizovala americká média i část veřejnosti.  Také Peter Norman, který v závodě skončil na druhém místě, podpořil tento protest. Při slavnostním ceremoniálu předávání medailí měl na sobě odznak Olympijského projektu pro lidská práva. Za tento čin byl Norman také potrestán. Australské sportovní autority z olympijského výboru ho za tento čin napomenuly a australským tiskem byl postupně naprosto vyloučen ze společnosti. Na příštích olympijských hrách už Norman neúčinkoval, ačkoliv s přehledem splnil čas potřebný pro kvalifikaci. V roce 2000 nebyl pozván mezi australské medailisty na zahajovací ceremoniál LOH v Sydney.

Masakr v Tlatelolcu.

V reakci na vznikající sociální nepokoje v Mexiku v období příprav na olympijské hry začala mexická vláda stále více potlačovat odbory, složené především ze studentů, vznikající kvůli hospodářskému stavu této země. V září prezident Gustavo Díaz Ordaz obsadil Mexickou univerzitu, což ovšem chod událostí nezměnilo. 27. srpna se uskutečnila studentská demonstrace s účastí kolem půl miliónu lidí.  2. října, pár dní před začátkem olympijských her, se na 5 000 studentů shromáždilo na Tlatelolckém náměstí Plaza de las Tres Culturas, aby vyjádřili nesouhlas s brutálními policejními zásahy, aktuálními vedoucími policejními činiteli, věznění politických vězňů a zákazem svobodného shromažďování. Protestanti měli plakáty, které mimo jiné i opovrhovaly olympijskými hrami, jako : "¡No queremos olimpiadas, queremos revolución!" ("Nechceme olympiádu, chceme revoluci !"). Na tento protest se však mexická vláda několik dní předem důkladně připravila. V jejím průběhu vystřelily z několika různých míst světlice, což se později ukázalo jako signál pro mexickou tajnou policii na uzavření náměstí. V té době začali všudypřítomní vojáci, kterých bylo na 10 000, a asi 200 tanků, střílet po protestujících občanech. Při tomto incidentu byly desítky mexických občanů zavražděny, stovky zraněny a dalších asi 1000 protestujících bylo zatčeno.  Tato událost byla ve zprávách mexickou vládou odůvodňována tím, že násilně projevující se studenti začali se střelbou první a armádní zásah sloužil pouze k potlačení nepokojů. Z výpovědi studentů u reportáže novinářky Elen Poniatowské poté ale jasně vyšlo najevo, že to byla právě mexická armáda, která začala se střelbou a že světlice, které byly vystřeleny z vrtulníků nad městem, inicializovaly armádní zásah.

Věra Čáslavská.

O další významnou politickou aféru na těchto olympijských hrách se postarala Věra Čáslavská. Při ceremoniálu předávání medailí v disciplíně kladina, kde bylo vítězství velmi sporně přisouzeno její sovětské soupeřce Natalji Kučinské, totiž při znění sovětské hymny jemně sklonila hlavu. Tímto činem protestovala proti sovětské invazi Československa. Čáslavská takto při sovětské hymně sklonila hlavu ještě jednou, a to při předávání medailí u disciplíny prostná. V této soutěži jí také významně ukřivdili rozhodčí, když změnili výhru Čáslavské na remízu Čáslavské se sovětskou gymnastkou Larisou Petrikovou.  Zatímco od československých občanů se Čáslavské dostávalo plné podpory (doma podepsala 2000 slov), nová vláda na tento čin reagovala výrazně záporněji. Čáslavské bylo na mnoho let zakázáno sportovat či vycestovat do zahraničí. Byla nucena žít odděleně od společnosti a média z ní dělala národní ostudu.

Zajímavosti.

Na konci Olympiády byli v místním kostele oddáni Josef Odložil a Věra Čáslavská.

XIX. letní olympijské hry se uskutečnily v době od 12. do 27. října roku 1968 v Ciudad de México, hlavním městě Mexika.  Na této olympiádě se sportovci blýskli nevídanými výkony, když se jim podařilo překonat 43 světových rekordů. Mezi nimi vynikl zejména veleskok amerického dálkaře Boba Beamona, který doslova ulétl na 890 cm, čímž překonal dosavadní světový rekord Ralpha Bostona o 55 cm. Tento skok je dodnes třetím nejdelším skokem v historii, když byl v roce 1991 o 1 cm překonán Carlem Lewisem a posléze na tom samém mistrovství světa v atletice o 5 cm překonán Mikem Powellem.  Ve skoku vysokém se prosadil americký výškař Dick Fosbury se svým převratným stylem - flopem, kterým skočil 224 cm a vytvořil tak nový olympijský rekord. Tímto stylem od té doby skáče drtivá většina špičkových výškařů.  Mezi další rekordy, které vydržely více než 10 let patří ty na 100m Jima Hinese, 400m Lee Evanse a ve štafetě 4x400m čtvrtkařů USA.

The 1968 Summer Olympics (Spanish: "Juegos Olímpicos de Verano de 1968"), officially known as the Games of the XIX Olympiad, was an international multi-sport event held in Mexico City, Mexico, from October 12 to the 27th.  These were the first Olympic Games to be staged in Latin America and the first to be staged in a Spanish-speaking country. They were the first Games to use an all-weather (smooth) track for track and field events instead of the traditional cinder track. This was also the first example of the Olympics exclusively using electronic timekeeping equipment .  The 1968 Games were the third to be held in the last quarter of the year, after the 1956 Games in Melbourne and the 1964 Games in Tokyo. The Mexican Student Movement of 1968 happened concurrently and the Olympic Games were correlated to the government's repression.  The United States won the most gold and overall medals for the last time until 1984.


Život.

Čingiz Ajtmatov se narodil 12. prosince 1928 v rodině Torekula a Nagimy Ajtmatových, ve vesnici Šeker v Talaské oblasti, Kyrgyzstánu. Byl kyrgyzské národnosti (jeho otec byl Kyrgyz, matka Tatarka). Podle kyrgyzské tradice má každý znát všechny své předky až do sedmého pokolení a Čingiz znal opravdu každého z nich jménem a o každém věděl, čeho ve svém životě dosáhl. Jméno Čingiz dostal Ajtmatov podle slavného vojevůdce Čingischána.  Rodina Ajtmatova držela vždy při sobě. Čingizovi byla blízká zejména jeho babička, která ho brala s sebou na významné oslavy a setkání (např. svatby, pohřby, lidové hry), k vypravěčům národních bájí, zpěvákům. Spisovatel reflektuje tyto své zážitky z dětství ve své tvorbě, která je protkána kyrgyzským národním koloritem a změnami, které pro národ přineslo období sovětské moci.  Otec Čingize Ajtmatova, Torekul, byl významným politickým činovníkem Kyrgyzské sovětské socialistické republiky. V roce 1935 odjel s rodinou do Moskvy studovat politickou školu. V roce 1937 byl však zatčen, obviněn z buržoazního nacionalismu a spolu s mnoha dalšími kyrgyzskými komunisty o rok později popraven. Čingize spolu s jeho dalšími sourozenci vychovávala matka sama, rodina nesla punc nepřítele sovětského národa.  Čingiz Ajtmatov vystudoval Vysokou školu zemědělskou ve Frunze (dnes Biškek) a pracoval jako zootechnik a veterinář až do roku 1966. Mezitím vystudoval Literární institut Maxima Gorkého v Moskvě, přispíval do novin v ruštině a v kyrgyzštině, překládal. V roce 1963 obdržel Ajtmatov Leninovu cenu za povídku Džamila. V roce 1968 obdržel státní cenu za povídku "Na shledanou, Gulsari!" Je jedním ze dvou spisovatelů za střední Asie, kteří sovětské státní ocenění za literaturu obdrželi. Ajtmatov píše jak v ruském jazyce, tak v kyrgyzském jazyce.  Ajtmatov byl dvakrát ženatý. Před rozpadem SSSR pracoval jako velvyslanec Sovětského svazu v Lucembursku, poté jako velvyslanec Kyrgyzské republiky v Belgii, Lucembursku, Nizozemsku, EU, NATO a UNESCO.

Dílo.

Milostná novela: Romány reprezentující magický realismus:

Čingiz Torekulovič Ajtmatov, , , (12. prosince 1928 – 10. června 2008) byl kyrgyzský spisovatel, prozaik a publicista, píšící kyrgyzsky a rusky, jeden z představitelů tzv. magického realismu. Proslavila ho milostná novela "Džamila" (1959), zasazená do období 2. světové války, za kterou obdržel Leninovu cenu.  V tvorbě Čingize Ajtmatova se obdivuhodným způsobem snoubí realismus a legenda, motivy národní kyrgyzské kultury, témata humanismu a hlubokého člověčenství. Jeho tvorba je poetická natolik, nakolik může být próza přirovnávána k poezii.

Chingiz Torekulovich Aitmatov (as transliterated from Russian; , properly transliterated: Cıŋgız Törökulovic Aytmatov; 12 December 1928 – 10 June 2008) was a Soviet and Kyrgyz author who wrote in both Kyrgyz and Russian. He is one of the best known figures in Kyrgyzstan's literature.


Charakter provozu.

V porovnání se západnějí položenými městy Evropy jsou podmínky provozu tramvají v Petrohradu na nesrovnatelně nižší úrovni. Nasazeno je rozličné množství typů tramvají, které jsou většinou (stejně jako i tratě) ve velmi špatném stavu, cestovní rychlost je tak velmi nízká. Od roku 1998 mají všechny tramvaje průvodčí; jízdenky se kupují přímo u něj.

Historie.

1863–1900: První začátky.

Historie pouliční dráhy v tomto městě začala dne 27. srpna 1863, kdy společnost "Première Compagnie des tramways à Petersbourg" zahájila provoz na první lince koňské tramvaje. Byla 4,3 km dlouhá, spojovala náměstí Admiratelitejskaja se současným nádražím Moskovskij vokzal; vozy jezdily po kolejích s rozchodem 1524 mm. Za další dva roky následovalo otevření dvou 3,5 km dlouhých dalších nových úseků. V roce 1874 navíc ve městě vznikla druhá tramvajová společnost a nastal skutečný rozvoj; přibývaly desítky kilometrů tratí. O čtyři roky později bylo tak v provozu již 27 linek na 90,7 km tratí. Na přelomu století kolejová síť dosáhla velikostí současné síti pražské; měřila 131,3 km.  Dopravních společností však stále přibývalo. Roku 1878 se objevila už třetí společnost; otevřela úsek linky mezi nádražím Moskovskij vokzal a čtvrtí Rybackoje. Roku 1902 se ale projevil zájem města získat trati pod svojí kontrolu, to tento úsek jako jeden z prvních vykoupilo.  Zatímco byly v provozu desítky kilometrů koňky, elektrická trakce uvedena do provozu ještě nebyla. Změnu přinesly roky 1895 a 1896 kdy ruská loďařská společnost z Finska právě první linku zprovoznila.  V letech 1895–1910 se v zimě jezdilo i přes zamrzlou Něvu. Tři postavené jednokolejné tratě o rozchodu pravděpodobně 1000 mm opravdu vedly po silné vrstvě ledu, na které byly položeny dřevěné pražce a kolejnice. Do ledu byly „zamraženy“ také dřevěné stožáry pro trolejové vedení. První trať spojovala Senátní náměstí a Vasiljevský ostrov, druhá Palácové nábřeží a Mytninskaje nábřeží a třetí Suvorovovo náměstí a Vyborské nábřeží. Tento nápad se však nesetkal u většiny veřejnosti s pochopením.

1900–1921: Předsovětská doba.

Kolem roku 1906 už existovalo kolem 150 km tratí, jak elektrifikovaných, tak ještě s animální trakcí. Ročně se přepravilo kolem 100 milionů cestujících. 16. září 1907 se přidalo k postupné elektrifikaci sítě i samo město a to byl soumrak koňské tramvaje; ta byla poté deset dalších let postupně nahrazována a vytlačována. Těsně před první světovou válkou bylo v provozu 710 vozů, většina z nich sloužila i za časů občanské války.  Kromě koňky a elektrických tramvají jezdily také mezi 80. lety 19. století a koncem občanské války ještě dva parní vozy, i přes zamrzlou řeku.

1921–1945: Meziválečná doba a obléhání města za druhé světové války.

Od roku 1923 byly zavedeny nově jízdní řády. Síť se poté, co se obnovily mírové podmínky, opět rychle rozrůstala, na konci meziválečného období její délka dosahovala již okolo 700 km. S blokádou, nyní již Leningradu, kterou zahájila německá vojska, nastaly pro petrohradské tramvaje krušné časy. Přesto celý systém – ač s ohromnými těžkostmi – fungoval i v této době; krátké zastavení provozu proběhlo v zimě a na jaře roku 1942, důvodem byly problémy s dodávkami proudu. Prvních pět linek začalo jezdit 15. dubna 1942, během několika měsíců jich fungovalo již dvacet.  Během války bylo zničeno 500 km drátů trolejového vedení a 150 vozidel; dalších 1065 bylo poškozeno. Některé z úseků se octly dočasně na okupovaném území, provoz musel být z nedostatku prakticky všeho dočasně ukončen.

1945–1991: Poválečný Leningrad.

S opravami se mohlo začít až po konci války; do roku 1947 se podařilo zprovoznit celou síť, a poté se pokračovalo opět s rozvojem. Objevily se nové tramvaje; staré dřevěné nahradily moderní vozy koncepce PCC – sovětské i Československé (Tatra T2). Později přibývaly již pouze vozy domácí výroby (tramvaje UKVZ). V 60. letech zažil systém další éru svého velkého rozvoje, hlavně díky velké bytové výstavbě. Vrcholu bylo dosaženo roku 1986, kdy na 1022 km linek bylo v provozu přes 2 200 tramvají. Perestrojka ale vše změnila, začalo se s rozsáhlým rušením tratí, včetně i té nejstarší z roku 1863, jež byla zavřena po více než 130 letech provozu.

1991– současnost: Redukce tramvajové sítě.

Po roce 1991 došlo k dalším úsporám, hlavně v oblasti personálu; byly sníženy počty například u řidičů tramvají. Narostly tak intervaly a kvalita služeb klesla. Také se okamžitě zastavily veškeré práce na rekonstrukcích tratí a samozřejmě i plánování či výstavba nových. Kvůli tomu se tak ztráty začaly paradoxně ještě zvyšovat, což odstartovalo další kolo odlehčování celého tramvajového systému, s kterým se započalo někdy kolem roku 1995. V druhé polovině 90. let tak tramvajové koleje zmizely z mnoha prospektů a situace se začala po finanční stránce pomalu zlepšovat. Objevily se sice i nové tratě, většinou napaječe metra v odlehlejších částech velkoměsta, devadesátá léta a začátek 21. století se však zapsaly do dějin petrohradských tramvají spíše negativně. Světové prvenství v délce sítě ztratil Petrohrad ve prospěch melbourneských tramvají.

Vozový park.

Vozový park v Petrohradu představují tramvaje těchto typů:

Druhé největší město Ruska, Petrohrad, provozuje vlastní tramvajovou síť (rusky nebo také ). Na 220 km tratí je v provozu 38 linek; petrohradská tramvajová síť patří k nejrozsáhlejším na světě. Dopravu tu zajišťuje okolo tisíce vozidel (v září 2006 celkem 959 tramvají)

Trams in Saint Petersburg are a major mode of public transit in the city of Saint Petersburg, Russia. Saint Petersburg once had the second-largest tram network in the world, consisting of about of unduplicated track in the late 1980s. However, since 1995 the tramway network has declined sharply in size as major portions of track were removed, particularly in the city centre. Saint Petersburg lost its record to Melbourne, Australia. While it still had of length in 2002, by early 2007 the tram network's had declined to just over , and by the 2010s operated on just of network.  The system is operated by "Gorelektrotrans" (), a municipal organization that operates St. Petersburg's 41 tram routes, as well as the city's trolleybus network.


Historie.

Od roku 1263 se na místě současného paláce nacházel statek Rytířů maltézského kříže. V roce 1505 si pronajal tuto usedlost nejvyšší komoří sir Giles Daubeney a využíval ji pro rozptýlení Jindřicha VII. Thomas Wolsey, v době kdy zastával funkci arcibiskupa z Yorku a prvního ministra krále, převzal nájem a původní panské sídlo nechal v průběhu následujících sedmi let rekonstruovat a vytvořil tak základ současné podoby paláce. Wolsey chtěl vytvořit z tohoto paláce kardinálské renesanční sídlo po vzoru italských paláců.  Palác si přivlastnil, ještě za života Wolseyho, asi v roce 1525, Jindřich VIII. Tudor, který nechal postavit Velkou aulu – poslední velkou středověkou aulu postavenou pro anglického panovníka a tenisový kurt (pro původní verzi tenisu, z něhož se vyvinula současná podoba tenisu).  Roku 1604 byl palác místem jednání Jakuba I. s reprezentací anglických puritánů, známého jako "Hampton Court Conference". Důsledkem neúspěchu jednání bylo rozhodnutí krále Jakuba I. vydat vlastní verzi, tzv. Bibli krále Jakuba ( "King James Version Bible"). Za vlády Marie II. a Viléma Oranžského byla část přestaveb vzniklých v době Jindřicha VIII. zbořena a část státních komnat se začala běžně používat. Polovina paláce byla v období let 1689 až 1694 přestavěna. Po smrti královny Marie ztratil Vilém zájem o rekonstrukci paláce. Poté byl palác znovu opomíjený až do doby Jiřího II. a jeho manželky Karolíny, kdy byl palác vybaven novým nábytkem, který navrhl architekt William Kent. Královniny soukromé komnaty – koupelna, ložnice a soukromá kaple – jsou přístupné veřejnosti.  Od roku 1760 panovníci preferovali jiná londýnská sídla, a tak Hampton Court přestal být využíván jako královský palác.  Roku 1796 započala rekonstrukce Velké auly a po jejím dokončení roku 1838 královna Viktorie zpřístupnila palác pro veřejnost. Velký požár v královském pokoji roku 1986 si vyžádal rekonstrukci některých místností, která byla ukončena roku 1995.

Labyrint.

Poblíž Hampton Courtu je světoznámý labyrint ze živého plotu. Založen byl okolo roku 1689 až 1695 Jiřím Londonem a Henrym Wisem pro Viléma Oranžského.  Labyrint se rozprostírá na ploše 1300 m² a je dlouhý 800 m. Je pravděpodobné, že byl vytvořen na místě předchozího bludiště vytvořeného pro kardinála Wolseyho. Plot tvořily původně stromky habru ale časem bylo na jeho opravy použito i jiné druhy stromků a keřů.  Labyrint se nachází v zahradách o ploše 243 000 m² obklopujících palác.

Hampton Court Palace je původní královský palác v londýnském obvodu Richmondu. Palác je vzdálen 18,9 km na jihozápad od Charing Cross. V současnosti je přístupný pro veřejnost. V parku u paláce se každý rok koná květinová slavnost "Hampton Court Palace Flower Show".

Hampton Court Palace is a royal palace in the borough of Richmond upon Thames, south west and upstream of central London on the River Thames. Building of the palace began in 1515 for Cardinal Thomas Wolsey, a favourite of King Henry VIII. In 1529, as Wolsey fell from favour, the cardinal gave the palace to the king to check his disgrace. The palace went on to become one of Henry's most favoured residences; soon after acquiring the property, he arranged for it to be enlarged so that it might more easily accommodate his sizeable retinue of courtiers. Along with St James' Palace, it is one of only two surviving palaces out of the many the king owned. The palace is currently in the possession of Queen Elizabeth II and the Crown.  In the following century, King William III's massive rebuilding and expansion work, which was intended to rival the Palace of Versailles, destroyed much of the Tudor palace. His work ceased in 1694, leaving the palace in two distinct contrasting architectural styles, domestic Tudor and Baroque. While the palace's styles are an accident of fate, a unity exists due to the use of pink bricks and a symmetrical, if vague, balancing of successive low wings. King George II was the last monarch to reside in the palace.  Today, the palace is open to the public and a major tourist attraction, easily reached by train from Waterloo station in central London and served by Hampton Court railway station in East Molesey, in Transport for London's Zone 6. In addition, London Buses routes 111, 216, 411 and R68 stop outside the palace gates. The structure and grounds are cared for by an independent charity, Historic Royal Palaces, which receives no funding from the Government or the Crown. In addition, the palace displays many works of art from the Royal Collection.  Apart from the Palace itself and its gardens, other points of interest for visitors include the celebrated maze, the historic royal tennis court (see below), and the huge grape vine, the largest in the world . The palace's Home Park is the site of the annual Hampton Court Palace Festival and Hampton Court Palace Flower Show.


Původ.

Alfred Schnittke se narodil ve městě Engels v Saratovské oblasti autonomní Sovětské socialistické republiky Povolžských Němců. Jeho otec Harry Viktorovič Schnittke (1914–1975) byl Žid původem z Frankfurtu, který se do Sovětského svazu se přesunul v roce 1927, kde pracoval jako novinář a překladatel z ruštiny do němčiny. Jeho matka, Maria Josifovna Schnittke (za svobodna Vogel, 1910–1972), byla povolžská Němka narozená v Rusku. Schnittkeho babička z otcovy strany, Tea Abramovna Katz (1889–1970), byla filoložka, překladatelka a editorka německojazyčné literatury. Svá hudební studia započal v roce 1946 ve Vídni, kam byl otec vyslán jako novinář a překladatel. V roce 1948 se rodina přestěhovala do Moskvy. Ve studiích pokračoval v roce 1961 na Moskevské konzervatoři, kde mezi jeho učitele skladby patřil Jevgenij Golubjev, a studiu se věnoval prakticky do roku 1972. Vydělával si převážně jako skladatel filmové hudby. Po konverzi ke křesťanství ovlivnilo jeho tvorbu hluboké, až mystické prožívání víry.

Hudební činnost.

Skladatelům sovětské porevoluční éry chyběla perspektiva avantgard západu. Byli izolováni od zkušenosti, jež prožívali Boulez nebo Stockhausen a nuceni přijímat optimistické hudební formy konzervované romantismem Rimského-Korsakova. Teprve v 50. a 60. letech docházelo k určitému uvolnění, a mladí skladatelé nacházeli alternativní hudební vyjádření pod vlivem Západu (Sofia Gubajdulina, Edison Děnisov, Arvo Pärt, Valentin Silvestrov, Giya Kancheli).  Stejně tak raná Schnittkeho hudba, zpočátku silně ovlivněná Dmitrijem Šostakovičem, se po návštěvě italského skladatele Luigi Nona v Sovětském svazu vydala cestou serialistické techniky ("Skladby pro piano a komorní orchestr" z roku 1964). Skladatel později prošel různými kompozičními systémy, až nakonec opustil racionální hudební struktury, které jej neuspokojovaly, a přešel k vlastnímu hudebnímu způsobu vyjadřování, které neslo název polystylismus. Ačkoliv i zde lze vnímat avantgardní experimentování, neboť v polystylových skladbách se mísily styly minulé i současné ve velmi těsném sousedství, zdůrazňuje Schnittke sounáležitost s hudební tradicí, která žije v nás. Cílem polystylismu je sjednotit hudební prostor a překročit hranice jednotlivých stylů a epoch, ponechat vedle sebe citace různých skladatelů, poukázat na svár elementů a ve všech přeryvech a dramatech nechat zaznít pasáže smíření, klidu a syntézy. Tomuto snažení, podle svých slov, podřídil veškeré své úsilí. První koncert využívající polystylovou techniku byla Druhá houslová sonáta, "„Quasi una sonata“" (1967-1968), ale v plné míře dosahuje tohoto efektu ve své "1. symfonii" (1969-1972), v níž hráči volně improvizují nebo ve skladbě "Concerto grosso" (1977) pro dvoje housle, cembalo a preparovaný klavír. Polystylovost uplatnil ve svém angažmá jako skladatel filmové hudby, kde hudební forma vázaná na obrazovou zpětně ovlivňovala pole vážné hudby (příklad filmu: „Skleněný akordeon“). V souvislosti s hudebními citacemi, používáním vzorců těchto citací nebo jemnými narážkami na ně v podobě aluzí se mnohdy hovoří o Schnittkem jako o postmoderním skladateli. Vedle toho komponoval také stylově jednotné práce jako např. "Piano kvintet" (1972-1976), napsaný na památku předčasně zemřelé matky.  Schnittkeho hudební jazyk akcentuje smysl pro aktuální duchovní konflikt, vnímá rozporuplný a chaotický svět na pozadí mystické zbožnosti. Ačkoliv ve svých skladbách jde až na samu hranici hudební desintegrace, neukazuje chaos přímo, ale usmiřuje varovné elementy ve všeobjímající syntéze. V "Koncertu pro sbor" z let 1984-1985 se projevuje jemnější duch Schnittkeho hudby záměrně čerpající z pravoslavného zpěvu, aniž by skladba postrádala moderní styl. Skladba je založena na Knize nářku – mystickém hymnu arménského teologa a básníka z 10. století Řehoře z Nareku ("Grigor Narekaci"). Stejně působivé je i hudební připomenutí tisícileté historie křesťanství na Rusi ztvárněním jedenácti anonymních duchovních poém z 15. století pod názvem "Kajícné písně" ("Stichy pokajanie") z roku 1988. Cestu vedoucí ke zniternění jeho hudby umocňovaly pocity odcizení a odvrat od každodenního života, snaha překročit hudebními prostředky horizont banality a propracovat se k dokonalosti vnitřního světa a absolutní hudby. Tyto autorovy prožitky zrcadlí především jeho symfonie.  Schnittke byl často terčem represí sovětského režimu. Jeho 1. symfonie byla zakázána svazem umělců, a po těchto obstrukcích mu bylo v roce 1980 znemožněno cestování mimo Sovětský svaz. Po roce 1980 se stala Schnittkeho hudba světově známá zásluhou sovětských emigrantů, zejména houslistů Gidona Kremera, Marka Lubotského a cellisty Mstislava Rostropoviče. Navzdory ohlašující se nemoci napsal celou řadu zásadních skladeb mezi něž vedle několika symfonií patří "Druhé" (1980) a "Třetí" (1983) "smyčcové kvarteto", "Houslové trio" (1985); Faust-kantáta "Sied nüchtern und wachet" (1983), později začleněná do opery "Historie Doktora Johanna Fausta" a za pozornost stojí balet "Peer Gynt" (1985-1987).

Zdravotní potíže a smrt.

V roce 1985 utrpěl Schnittke mozkovou mrtvici a setrval dlouhou dobu v kómatu. Byl prohlášen na základě řady indicií za klinicky mrtvého, ale z kómatu se probral. Zotavil se dokonce natolik, že mohl opět komponovat. V roce 1990 opustil Rusko a usídlil se v Hamburku. Jeho zdraví bylo však již trvale podlomeno a do své smrti prožil ještě několik ataků.  Jak se Schnittkeho zdraví zhoršovalo, jeho hudba postupně ztrácela extrovertní rysy, odvracela se od polystylismu, uzavírala se do bezútěšnosti a potkáme v ní všeobjímající lítost nad ztracenou minulostí smíchanou s prudkou ironií. "Čtvrtý kvartet" (1989) a "6." (1992), "7." (1993) a "8. symfonie" (1994) jsou toho příkladem, přičemž někteří Schnittkeho žáci (např. Gerald McBurney) tvrdí, že poslední díla ohlašují konec autorova života. Po záchvatu mrtvice v roce 1994 zůstal Schnittke ochrnutý, což silně omezilo jeho komponování. V roce 1997 přidal několik krátkých prací, avšak "9. symfonie" zůstala kvůli jeho smrti nedokončená.  Zemřel 3. srpna 1998 v Hamburku.

Alfred Garrijevič Schnittke (v češtině často též "Šnitke", , 24. listopadu 1934, Engels – 3. srpna 1998, Hamburk) byl rusko-německý židovský skladatel. V 60. letech 20. století vytvářel alternativní linii k hlavnímu proudu sovětské hudby socialistického realismu. V jeho tvorbě se projevuje touha náležet k celku určité kultury. Je představitelem hudby, která v sobě integruje různé hudební styly a epochy, a proto bývá spojován s myšlenkami postmoderny.

Alfred Garrievich Schnittke (, Alfred Garriyevich Shnitke; 24 November 1934 – 3 August 1998) was a Soviet and German composer. Schnittke's early music shows the strong influence of Dmitri Shostakovich. He developed a polystylistic technique in works such as the epic Symphony No. 1 (1969–1972) and his first concerto grosso (1977). In the 1980s, Schnittke's music began to become more widely known abroad with the publication of his second (1980) and third (1983) string quartets and the String Trio (1985); the ballet "Peer Gynt" (1985–1987); the third (1981), fourth (1984), and fifth (1988) symphonies; and the viola concerto (1985) and first cello concerto (1985–1986). As his health deteriorated, Schnittke's music started to abandon much of the extroversion of his polystylism and retreated into a more withdrawn, bleak style.


Názvy kantonu v různých jazycích.

Francouzsky: "Vaud", německy: "Waadt", italsky: Vaud, rétorománsky: "Vad", anglicky: "Vaud".

Geografie.

Území kantonu se táhne od Ženevského jezera na jihu, k Neuchâtelskému jezeru na severu. Na severozápadě v pohoří Jura hraničí s francouzskými departementy Ainem, Jurou a Doubsem, na jihozápadě s kantonem Ženevou, na jihu v Ženevském jezeře s francouzským Hornosavojským departementem, na jihovýchodě s kantonem Valais, na východě s kantony Fribourgem a Bernem a na severovýchodě s kantonem Neuchâtel. Celková rozloha kantonu činí 3 212 km².  Nejsevernější částí kantonu je exkláva tvořená územím bývalého okresu Avenches, obklopená kantonem Fribourg a Neuchâtelským jezerem. Na druhou stranu se však uvnitř Vaudského území nacházejí dvě exklávy kantonu Fribourg, a dvě exklávy kantonu Ženeva, tvořené územím obce Céligny.  Hory na jihovýchodě jsou součástí Švýcarských Alp. Nachází se zde Diableretský ledovec a několik oblíbených lyžařských cílů, jako jsou Villars, Les Diablerets a Leysin. Střední část kantonu je naopak složená z morén a pahorkatin. V blízkosti jezer se rozkládají roviny.

Politický přehled.

Zdejší kantonální parlament, který má 150 poslanců, se nazývá „Velká rada“ (francouzsky "Grand Conseil"). Sedmičlenná vláda se nazývá „Státní rada“ (francouzsky "Conseil d'Etat").

Historie.

Ve středověku bylo území moderního kantonu Vaud dlouho rozděleno mezi více států. Většina území moderního kantonu Vaud byla až do roku 1536 součástí Savojského hrabství, několik územně nesouvisejících částí (Grandson, Orbe-Échallens) bylo součástí Burgundského vévodství. Součástí Savojska byla však i západní část moderního kantonu Fribourg. Na těchto územích Savojsko vytvořilo Baronství Vaud. Roku 1403 se součástí Švýcarska stala malá část moderního kantonu Vaud, tvořená územím bývalého okresu Pays-d’Enhaut, jež se roku 1555 stala součástí kantonu Bern. Roku 1475 získal kanton Bern jihovýchodní část Baronství Vaud, tvořenou územím moderního okresu Aigle. Roku 1536 pak kantony Bern a Fribourg dobyly zbytek území baronství Vaud, které si následně rozdělily mezi sebe. Obyvatelé bernské části bývalého baronství považovali kanton Bern za okupanta a v období Velké Francouzské revoluce vyhnali v lednu 1798 bernského fojta a vyhlásili roku 1798 Lemanskou republiku. Po příchodu francouzské armády pak byla Lemanská republika přeměněna v Kanton Léman, přičemž součástí kantonu nebyly severovýchodní části moderního kantonu Vaud (například město Avenches), které byly nově začleněny do kantonu Fribourg. Od roku 1801 usilovaly tyto části o připojení ke kantonu Léman. Roku 1803 pak na základě Napoleonem vydaných mediačních akt vzniká moderní kanton Vaud, jehož součástí se staly i oblasti připojené roku 1798 ke kantonu Fribourg.

Správní členění.

Od roku 1803 se kanton členil na 19 okresů (francouzsky "district"). K 1. lednu 2008 vstoupila v platnost správní reforma, která počet okresů snížila na 10:  Okresy se dále člení na 309 obcí (francouzsky "Commune").

Vaud je kanton na západě Švýcarské konfederace v blízkosti Ženevského jezera. Úředním jazykem je zde francouzština. Jeho metropolí je Lausanne.

The canton of Vaud ( ; , ; , ) is the third largest of the Swiss cantons by population and fourth by size. It is located in Romandy, the French-speaking western part of the country; and borders the canton of Neuchâtel to the north, the cantons of Fribourg and Bern to the east, Valais and Lake Geneva to the south, the canton of Geneva to the south-west and France (Auvergne-Rhône-Alpes and Bourgogne-Franche-Comté) to the west.  The capital and biggest city is Lausanne, officially designated "Olympic Capital" by the International Olympic Committee and hosting many international sports organizations. Other main cities are Yverdon-les-Bains and Montreux. As of the canton has a population of .


Skok do výšky.

Na základní škole začínala nejprve s basketbalem, ale brzy přešla k atletice. Po odchodu na sportovní gymnázium v Brně se soustředila především na skok do výšky. Na mistrovství světa juniorů v roce 1988, které se konalo v Kanadě v Sudbury, skončila na šestém místě. O rok později již získala bronzovou medaili na atletickém juniorském mistrovství Evropy v jugoslávském Varaždínu. Následoval prudký pokles formy, který se zastavil až se začátkem spolupráce s trenérem Odehnalem. Díky němu se dokázala v roce 1992 kvalifikovat na olympijské hry do Barcelony. Zde ovšem zaostala o 4 cm za svým tehdejším osobním maximem, které bylo zároveň kvalifikačním limitem pro postup do finále. O rok později ještě vyrovnala výkonem 1,95 m český rekord, ale to již byla i mistryní republiky v tehdy nové ženské atletické disciplíně trojskoku.

Trojskok.

V roce 2006 oznámila konec kariéry, přesto nastoupila na atletický ovál, aby pomohla v soutěži družstev pražskému klubu USK. Na Evropském poháru v atletice překonala nominační limit Českého atletického svazu a zajistila si účast na mistrovství Evropy v Göteborgu. Její účast při absenci plné tréninkové přípravy však byla již spíše symbolická. Ve sportovním prostředí se nicméně chce pohybovat i nadále. Se svým partnerem a trenérem má dceru Terezku (nar. 2001).  Drží české rekordy v trojskoku na dráze i v hale. V roce 1997 zvítězila na Mistrovství světa v lehké atletice v Aténách výkonem 15.20 metrů, což je národní rekord (a 9. místo v historických světových tabulkách ). O dva roky později v japonském Maebaši skočila v hale 14.87 metrů, čímž drží také český halový rekord.

Politická angažovanost.

V komunálních volbách v roce 2010 kandidovala z pozice nestraníka za NEZ/DEM do Zastupitelstva města Brna, a to jako lídryně kandidátky subjektu ""SUVERENITA-blok J. BOBOŠÍKOVÉ a NEZÁV. DEM. STOP korupci,STOP předraž. zak.,STOP zdraž. vody a MHD,více peněz do sportu"". Zvolena však nebyla.  Na webových stránkách hnutí ANO 2011 je uvedena jako jeho podporovatelka v sekci ""Podporují nás"". Když se jí na tuto skutečnost novináři v červnu 2019 ptali, tak odpověděla, že se stala spíše kritikem hnutí, ačkoliv si nemyslí, že úplně všechno dělá hnutí špatně. Dále dodala, že se jí nelíbí, jak se Babiš staví k podezřením, kterým čelí.

Šárka Kašpárková (* 20. května 1971 Karviná) je česká sportovkyně, basketbalistka, bývalá atletka, skokanka do výšky a trojskokanka. Tato atletka, jejímž životním partnerem je její trenér Michal Pogány, je bronzovou medailistkou z olympijských her 1996 v Atlantě a mistryně světa z roku 1997. Atletickou kariéru ukončila v roce 2006, o tři roky později se ale k vrcholovému sportu vrátila. V lednu 2009 totiž oznámila, že vypomůže při sérii zranění basketbalovému Valosunu Brno.

Šárka Kašpárková (, born 20 May 1971 in Karviná, Czechoslovakia) is a former Czech track and field athlete who specialised in the triple jump.  She attended her first Summer Olympics in 1992, participating in the high jump. She switched to the triple jump when it was given world championships status and won an Olympic bronze medal in the discipline at the 1996 Atlanta Games. She won another bronze at the 1997 IAAF World Indoor Championships and improved further by becoming the world champion at the 1997 World Championships in Athletics – her winning jump of 15.20 m was the second-farthest ever at the time.  She won both the indoor and outdoor silver medals at the European Athletics Championships. She won the bronze at the 1999 IAAF World Indoor Championships with her personal best indoor jump of 14.87 m, but failed to reach the podium at any major championships after that point, suffering a sharp decline in form.


Erupce.

Od 17. století je zdokumentováno přes 150 erupcí produkujících proudy bazaltové lávy. Na severozápadním úbočí sopky se nachází pozorovací observatoř "Bourg-Murat", která aktivitu sopky monitoruje. Byla založena roku 1978 a je spravována "Institut de Physique du Globe de Paris". Od roku 2000 došlo na ostrově každoročně minimálně ke dvěma erupcím, v roce 2017 se tak stalo v lednu a červenci.  Sopečné erupce na ostrově probíhají formou výtoku žhavé málo viskózní lávy z magmatického krbu. Láva je velmi pohyblivá, což zapříčiňuje vznik lávových proudů, které pak rychle postupují po úbočí sopky a stékají do oceánu. Vlivem rozdílné teploty mezi žhavou lávou a mořskou vodou dochází k rychlému tuhnutí lávy a vzniku tzv. polštářové lávy, která je dobře známá i z Havajských ostrovů. Vzniklé polštáře jsou typické sklovitou strukturou na povrchu, která je způsobena rychlým ochlazením.  Lávové proudy pravidelně ničí dálnici N2, která vede pod vulkánem, při své cestě k oceánu. Silničáři musejí po zničení dálnice čekat až proud lávy vychladne a následně dálnici opětovně zprovozní, což může trvat i dlouhé měsíce, jelikož lávový proud musí vychladnout i uvnitř. Od roku 2000 je dálnice poškozována i vícekrát do roka.  Sopečná erupce se může také stát nebezpečím pro ostrovní populaci při mohutnějším proudu. V roce 1977 došlo k evakuaci vesnice "Piton-Sainte-Rose" před tím, než vesnici zasáhl proud lávy, který zničil několik budov. Tehdy lávový proud překročil silnici a zcela obklopil kostel. Proud se zastavil před kostelními dveřmi a postupně vychladl bez toho, aniž by poničil budovu. Po vychladnutí byla vyklizena cesta ke kostelu a kostel se opět vrátil do služby, ale pod novým názvem "Notre-Dame des Laves" ("Panna Maria v Lávě").

Turismus.

Sopečné erupce se staly častým turistickým cílem na izolovaném ostrůvku Réunion. Turistické stezky vedou dramatickou krajinou a vyhlídková místa zaručují bezpečný pohled na dramatické erupce. Časté erupce umožňují turistům spatřit sopečnou aktivitu z bezprostřední blízkosti a vychutnat si tak nevšední zážitek.  Sopka je dobře přístupná pomocí sítě silnic, které jsou vybaveny turistickým zázemím (obchody, občerstvení atd.). Pěším návštěvníkům se doporučuje být v dobré psychické kondici s kvalitní obuví a s dostatečnou zásobou vody a jídla. Teoreticky by se mohlo stát, že sopečná erupce odřízne návštěvníka na vyšším místě. Také náhlé změny počasí nejsou na ostrově výjimkou.  Nejlepší cestou, jak si prohlédnout vulkán, je soukromá vyhlídka vrtulníkem, kterou na ostrově provozuje několik firem. V oblasti je možné zhlédnout naučnou expozici "Maison de la Volcan" v Bourg Murat.

Piton de la Fournaise je jedna z největších a nejaktivnějších sopek na světě, která se nachází na francouzském ostrově Réunion v Indickém oceáně východně od ostrova Madagaskar. Sopka je na ostrově známa pod označením le Volcan. Jedná se o největší turistickou atrakci na ostrově.  Sopka se tyčí do výšky 2 631 metrů nad mořskou hladinu. Typově se jedná o štítovou sopku, která vznikla opakujícím se výlevem málo viskózní lávy nad horkou skvrnou pod Indickým oceánem. Sopka je aktivní minimálně 530 000 let a byla doplňována sopečnou činností štítové sopky Piton des Neiges, která je i nejvyšší horou ostrova. Dnes je tato sopka neaktivní.  Sopka nemá tradiční sopouch, ale vlivem sesouvání celé sopky východním směrem došlo ke vzniku tří kalder ("Mafate, Salazie a Cilaos") a to přibližně před 250 000 lety, 65 000 lety a 5 000 lety. Kužel vysoký 400 metrů je situován doprostřed nejmladší kaldery, která nese jméno "Caldera de l´Enclos Fouque". Ve vrcholu kužele se nalézají dva krátery pojmenované "Bory" a větší "Dolomieu", ve kterých probíhá většina současných erupcí (ale je zde možno objevit množství menších kráterů). Svahy sopky jsou hustě zalesněny. Kráter Dolomieu byl pojmenován po francouzském mineralogovi D. G. de Dolomieu.

Piton de la Fournaise (French for "Peak of the Furnace") is a shield volcano on the eastern side of Réunion island (a French department) in the Indian Ocean. It is currently one of the most active volcanoes in the world, along with Kīlauea in the Hawaiian Islands, Stromboli and Etna in Italy and Mount Erebus in Antarctica. A previous eruption began in August 2006 and ended in January 2007. The volcano erupted again in February 2007, on 21 September 2008, on 9 December 2010, which lasted for two days, and on 1 August 2015. The most recent eruption began on 25 October 2019. The volcano is located within Réunion National Park, a World Heritage site.  Piton de la Fournaise is often known locally as "le Volcan" ("the Volcano"); it is a major tourist attraction on Réunion island.


Život.

Alexandre Dumas mladší se narodil 27. července roku 1824 jako nemanželský syn slavného francouzského spisovatele Alexandra Dumase staršího. Jeho dětství bylo touto skutečností dosti poznamenáno, neboť byl vychováván po penzionátech. Jako mladý muž žil bohémským životem a na živobytí si vydělával literární tvorbou. Po neúspěšném básnickém debutu "Hříchy mládí" (Péches de jeunesse, 1847) šel nejprve ve stopách svého otce. Zejména romány "Dobrodružství čtyř žen a jednoho papouška" (Les Aventures de quatre femmes et d'un perroquet, 1847) a "Jindřich Navarský" (Henri de Navarre, 1851) nezapřou otcův vliv. Současně však začal psát realistické romány, kriticky zobrazující sociální poměry společnosti, z nichž nejznámější je "Dáma s kaméliemi" (La Dame aux camélias, 1848). K napsání románu inspiroval Dumase život mladé kurtizány Marie Duplessis, se kterou se seznámil v Saint-Germain-en-Laye, kde od roku 1844 žil po určitou dobu společně se svým otcem. V tomto románu zaujal na svou dobu tak revoluční postoj k sociálnímu postavení padlé ženy, že následná dramatizace z roku 1852 byla cenzurou dlouho zadržována. Její uvedení se však stalo Dumasovým skutečným triumfem (hra inspirovala například italského skladatele Giuseppe Verdiho k napsání opery La traviata) a Dumas se obrátil k divadlu. Ve svých hrách, které vyvolaly mnohé polemiky v tehdejším společenském životě, kriticky zobrazoval mravy druhého císařství, řešil problémy nemanželských dětí, rozvodů, cizoložství, kuplířství atp., zabýval se právy žen, napadal předsudky společnosti a bojoval tak za uzdravení národa oslabeného zhýralstvím a falešnou morálkou.  Dumas svým dílem posílil realismus na francouzských divadelních scénách. Roku 1874 byl zvolen členem Francouzské akademie, byl několikrát předsedou Společnosti dramatických autorů a roku 1894 obdržel Řád čestné legie. Zemřel 27. listopadu roku 1895.  Katolická církev zařadila „všechny milostné romány" ("omnes fabulae amatoriae") Alexandra Dumase mladšího i jeho esej „Otázka rozvodu" ("La question du divorce") na Index zakázaných knih.

Alexandre Dumas mladší (27. července 1824, Paříž – 27. listopadu 1895, Marly-le-Roi) byl francouzský prozaik a dramatik, nemanželský syn slavného francouzského spisovatele Alexandra Dumase staršího.

Alexandre Dumas (; 27 July 1824 – 27 November 1895) was a French author and playwright, best known for the romantic novel "La Dame aux Camélias" ("The Lady of the Camellias"), published in 1848, which was adapted into Giuseppe Verdi's 1853 opera "La traviata" ("The Fallen Woman"), as well as numerous stage and film productions, usually titled "Camille" in English-language versions.  Dumas (French for 'son') was the son of Alexandre Dumas ('father'), also a well-known playwright and author of classic works such as "The Three Musketeers". Dumas was admitted to the (French Academy) in 1874 and awarded the (Legion of Honour) in 1894.


Druhy zvěře.

§ 2 českého zákona o myslivosti (449/2001 Sb.) vymezuje základní pojmy, přičemž pod písmenem b) definuje zvěř odkazem na výčty druhů zvěře pod písmeny b) a c), tedy na výčet druhů, které nelze lovit podle mezinárodních smluv nebo které patří mezi zvláště chráněné živočichy a na výčet druhů zvěře, kterou lze obhospodařovat lovem. Tyto dva výčty jsou rozděleny podle taxonomické třídy na savce a ptáky. Některé druhy jsou však mezi lovnou zvěř zařazeny chybně a ve skutečnosti je nelze lovit.  Druhy zvěře, kterou nelze lovit podle mezinárodních smluv nebo které jsou zvláště chráněné:  Druhy zvěře, kterou lze obhospodařovat lovem:

Historický vývoj pohledu na zvěř.

V paleolitu byla zvěř lovena jako hlavní zdroj obživy vedle sběru rostlin. V Evropě byli vyhledávanou kořistí lovců, mamuti, zubři, losi, sobi, jeleni, bobři apod. Postupem času se zvěř stává majetkem panovníka respektive šlechty, jejíž vlastnictví bylo spojeno s právem na půdu. Od této doby je zvěř lovena spíše kvůli sportu. Lov zvěře se stal oblíbenou kratochvílí šlechty. Tento stav se stupňoval až do takové míry, že bylo třeba přijmout řadu regulačních opatření, která mají za úkol chránit početní stavy zvěře před nekontrolovaným vybíjením. Nyní již není hlavním problémem zvěře lov, ale moderní zemědělství a znečišťování životního prostředí.  viz Historie_myslivosti, Současné právní předpisy o myslivosti

Faremní chovy.

Existují chovy zvířat, které patří do výčtu zvířat zařazovaných do výčtu zvěře. Takto chovaná zvířata ale není možno zařadit mezi zvěř. Se zvířaty, která jsou chována s tímto způsobem se musí nakládat jako s kterýmikoliv jinými hospodářskými zvířaty. Vzhledem k tomu, že nejsou zcela domestikovaná, z toho však vyplává celá řada praktických i legislativních úskalí, hlavně pokud jde o porážku a zpracování produktů.V poslední době vyvstaly problémy s odstřelem zvířat z faremních chovů, což je v rozporu se Zákonem o myslivosti i se Zákonem na ochranu zvířat, neboť jelenovití z farem by měli být poráženi na jatkách jako jiný dobytek. Přeprava jelenovitých a manipulace s nimi však často způsobuje takové obtíže, že se od toho z praktických důvodů upouští. Tato zvířata jsou zdrojem masa, avšak kvůli zařazení mezi hospodářská zvířata nemůže být jejich trofej ohodnocena ani vystavována na mysliveckých výstavách.

Zvěř je populace volně (divoce) žijících zvířat, která má nebo měla význam z hlediska myslivosti. V českém právu stanoví § 2 zákona o myslivosti (449/2001 Sb.) taxativní výčet taxonomických druhů, jejichž volně žijící populace se za zvěř považují. Zvěř se dále rozděluje na srstnatou (zákon o myslivosti ji nazývá přímo savci) a pernatou (zákon o myslivosti ji nazývá ptáci). Tyto dvě skupiny se dále člení podle užitkovosti.

Game or quarry is any animal hunted for sport or for food, or the meat of those animals. The type and range of animals hunted for food varies in different parts of the world.


Vznik.

Letoun vyvinul v létě 1915 první Fokkerův šéfkonstruktér Martin Kreuzer ze stíhačky Fokker E.I vestavěním výkonnějšího rotačního devítiválce Oberursel U.I o výkonu 74 kW. Další inovací byla instalace spádové palivové nádrže a zvětšení objemu hlavní nádrže na 81 litrů paliva. Nový typ nesl tovární označení M.14, tedy identické s Fokkerem E.II. Většina Fokkerů E.III byla vyzbrojena jedním synchronizovaným kulometem Spandau lMG 08 s 500 náboji v zásobníku, ale po neúspěchu Fokkeru E.IV s dvěma kulomety byly některé E.III vybaveny dvěma kulomety.  Začátkem roku 1916 byl při pokusech o zvýšení bojové hodnoty Fokkeru E.III do jeho draku zabudován rotační devítiválec Goebel Goe.I o 74 kW a prototyp birotačního motoru Siemens Sh.I. Jeho původní výkon 66 kW se později podařilo vyladit na 85 kW.  Podle údajů firmy Fokker bylo vyrobeno 294 kusů typu E.III, ale z nich 49 bylo přestavěno z Fokkerů E.II, které se ve Fokkerově továrně ve Schwerinu podrobovaly opravám.

Nasazení.

První tři exempláře Fokkeru E.III vstoupily do služby na západní frontě v srpnu roku 1915, koncem října zde již sloužilo 23 kusů a k 31. prosinci 1915 již 40 těchto strojů. Byly přidělovány po jednom až třech kusech k leteckým polním oddílům k ochraně jejich průzkumných a pozorovacích letounů. Podnikaly rovněž samostatné stíhací akce proti spojeneckým strojům, ve kterých vynikl zejména nadporučík Max Immelmann. Sám však v kokpitu E.III podlehl 18. června 1916 britskému stroji Royal Aircraft Factory F.E.2b řízeným poručíkem McCubinem. Na typu létalo i letecké eso Ernst Udet, hrabě von Holek či kapitán von Gersdorff. Po dalších dodávkách E.III na frontu zde koncem února 1916 sloužilo 67 strojů, v závěru měsíce dubna již 110. Od června 1916 začaly jejich počty na frontě pozvolna klesat na 101 kusů, k 31. srpnu zde operovalo 64 E.III a na konci října jen 28. Na konci roku bojově sloužilo už jen 11 letounů E.III, které však začaly přecházet k výcviku. Do srpna 1917 tak na frontě nebyl evidován žádný Fokker E.III, avšak od října do konce roku byly ještě nasazeny letouny z poslední dvanáctikusové série, objednané v druhé polovině roku 1916.  Již od roku 1915 používal 14 strojů Fokker E.III Marine-Flieger Abteilung "Kaiserliche Marine" (Německé císařské námořnictvo), který byl nasazen i na východní fontě.  Rakousko-uherské letectvo převzalo od února do července 1916 12 kusů pod označením Fokker A.III, z nichž některé byly vyzbrojeny kulomety Schwarzlose ráže 8 mm. Na jednom z prvních již 18. února "Hauptmann" Jindřich Kostrba od letecké roty Flik 4 sestřelil na italské frontě dva bombardéry Caproni Ca.1 a průzkumný Caudron. Později byly zařazeny ke Flikům 1, 8, 9, 13, 18, 25 a 29.  Osmanské vzdušné síly získaly dodávku 22 E.III, z nichž část byla umístěna v Beeršebě v Palestině a část operovala v Mezopotámii během obležení Kut-al-Amary.

Specifikace.

Údaje dle

Erós (latinsky "Amor" nebo "Cupido", řecky "Ἔρως") je bůh lásky a sama láska; syn boha války Area a bohyně lásky a krásy Afrodíty, uctívaný též jako božstvo úrody. Ztělesňuje princip lásky v jakékoli podobě (heterosexuální i homosexuální). Jeho římským ekvivalentem byl Amor. Jako Dionýsos, byl i on někdy zmiňován jako Eleutherios, „osvoboditel“. Podle starších mýtů je Erós zosobnění mocné a vše oživující síly, která se zrodila po počátečním Chaosu.  Podle Hésioda se Erós zrodil současně s matkou země Gaiou. Spojil rozptýlené počátky věcí, z nichž vznikly všechny živé bytosti, bohové, lidé i zvířata.

In Greek mythology, Eros (, ; , "Desire") is the Greek god of love and sex. His Roman counterpart was Cupid ("desire"). In the earliest account, he is a primordial god, while in later accounts he is described as one of the children of Aphrodite and Ares and, with some of his siblings, was one of the Erotes, a group of winged love gods.


V češtině.

V češtině bývá ráz (předraz) označován za tvrdý hlasový začátek, není samostatným fonémem a v písmu se nezaznamenává. Použití rázu v češtině je fakultativní, tj. používá se jen někdy. Při artikulaci samohlásky na začátku slova (morfému) plní ráz funkci protetické hlásky, obvykle tak slouží k vyznačení předělu mezi slovy, a to i uvnitř složenin. Vkládá se obvykle mezi dvě samohlásky, které spolu netvoří dvojhlásku, např. "používat" , "táta a máma" ; u slov začínajících samohláskou slouží k odlišení předložky, např. "z okna" ; vkládá se před samohlásku u druhé části složeniny, např. "trojúhelník" .  Ráz se používá více v Čechách, v moravských nářečích se často vyslovuje bez rázu, např. , . Podle současné ortoepické normy je ráz povinný po neslabičných předložkách "k, s, z, v," v profesionálních projevech se ale doporučuje výslovnost s rázem i v ostatních případech.  Ve spisovné výslovnosti se nikdy neklade ráz ve slovech cizího původu, kde dochází k setkání dvou samohlásek, např. ve slově "koala".

V jiných jazycích.

Vyskytuje se v arabštině (ء- hamza) a hebrejštině (ע-'ajn), mohou být na začátku, uprostřed nebo na konci slova. V přepisu se zapisuje apostrofem.  Ráz se vyskytuje mimo jiné v polynéských jazycích jako wallisština, futunština nebo havajština. V psané formě se v nich zapisuje pomocí znaku ' jako ve slovech ma'uli, 'aho, ta'u nebo O'ahu.  V jazycích jižní Ameriky (ajmarština, kečuánština) se také označuje apostrofem a má fonologický význam (např. ajm. "t'ant'a" "chléb").  V grónštině se zřídka vyskytuje také, ale jen ve slovech cizího původu.

Ráz je neznělá glotální ploziva, zvláštní souhláska, která se vyskytuje v různých jazycích. V mezinárodní fonetické abecedě se označuje symbolem , číselné označení IPA je 113, ekvivalentním symbolem v SAMPA je ?.

The glottal stop or glottal plosive is a type of consonantal sound used in many spoken languages, produced by obstructing airflow in the vocal tract or, more precisely, the glottis. The symbol in the International Phonetic Alphabet that represents this sound is .  As a result of the obstruction of the airflow in the glottis, the glottal vibration either stops or becomes irregular with a low rate and sudden drop in intensity.