Před neštěstím.

Expres č. 50, zvaný "Královna moře", který spojoval po pobřežní železnici Colombo s Matarou a byl v důsledku souběhu křesťanských a buddhistických svátků přeplněný, převážel asi patnáct set platících cestujících, celkový počet lidí ve vlaku však musel být ještě vyšší.  Vlaku se nedostalo žádného varování - rizika znalí dispečeři ze stanice Maradana v Colombu se jej sice krátce před tím pokoušeli zastavit v Ambalangodě, ale nepodařilo se jim do stanice dovolat, protože se v tu chvíli všechen staniční personál věnoval expresu a telefon tak byl zvednut až po odjezdu vlaku (u dalších osmi vlaků jedoucích po pobřeží byli dispečeři úspěšní).

Neštěstí.

První tsunami potkal expresní vlak poblíž vesnice Peraliya (distrikt Galle) před desátou hodinou dopolední. Vlak obklopený vodou na železničním náspu zastavil. Nemalý počet místních obyvatel toho využil a vylezl na střechu vlaku v naději, že tam bude bezpečno. Další lidé se ukryli za vlakem, protože věřili, že je ochrání před největším náporem vody. Zpočátku to vypadalo jako dobrý nápad, neboť vlak první nápor ustál. Počet lidí ve vlaku, na vlaku a za ním v tu chvíli i s místními přesahoval dva tisíce.  Asi o deset minut později dorazila druhá tsunami, která byla ještě výrazně větší a silnější než ta první (podle zanechaných stop sahala dva až tři metry nad střechy vozů), a vlak z náspu smetla. V jediném okamžiku zemřela drtivá většina z těch, co se za ním skryli, neboť byla rozdrcena či zavalena vozy. Ti, kteří byli na střeše, byli odneseni běsnící vodou. Ti, kteří zůstali uvnitř vlaku, byli pomlácení a začali se topit, neboť voda vnikla do vagónů. Některé byly tak nacpané lidmi, že kvůli tomu nebylo možné dostat se ven, takže se téměř všichni uvnitř utopili. Na lokomotivě, kterou voda odnesla do asi sto metrů vzdálené bažiny, se utopili strojvůdce i jeho pomocník. Desítky dalších lidí bezprostřední střetnutí s živlem sice přežily, ale v důsledku rozličných zranění zemřely dříve, než se k nim dostala záchrana.  Z cestujících vlakem přežilo jen asi 150 lidí, odhady celkového počtu mrtvých spojených s vlakem mluví o více než 1700 obětech, některé dokonce až o dvou a půl tisících mrtvých. Většina vozů byla nenávratně zničena, opraveny byly pouze dva a lokomotiva (č. 591 Manitoba), všechny tři vozy se od roku 2008 každoročně účastní pietní vzpomínky na neštěstí.

Smetení Expresu č. 50 podmořským zemětřesením vyvolanými tsunami, k němuž došlo 26. prosince 2004 na jihozápadním pobřeží Srí Lanky, představuje největší železniční neštěstí v historii. Počet mrtvých přesáhl sedmnáct set lidí.

The 2004 Sri Lanka tsunami-rail disaster is the largest single rail disaster in world history by death toll, with probably 1,700 fatalities or more. It occurred when a crowded passenger train was destroyed on a coastal railway in Sri Lanka by a tsunami which followed the 2004 Indian Ocean earthquake. The tsunami subsequently caused over 30,000 reported deaths and billions of rupees in property damage in the coastal areas of Sri Lanka.


Život.

Antonio di Pietro Averlino se narodil kolem roku 1400 ve Florencii, kde se pravděpodobně vyučil jako řemeslník. Zdroje naznačují, že pracoval ve Florencii pod italským malířem, architektem a životopiscem Lorenzem Ghibertim, který mu dal jeho jméno Filarete, což znamená milovník ctnosti (či dokonalosti). V polovině 15. století byl Filarete vykázán z Říma poté, co byl obviněn z pokusu ukrást hlavu Jana Křtitele, a přestěhoval se do Benátek a poté do Milána. Tam se stal knížecím stavitelem a pracoval na různých architektonických projektech po dobu patnácti let. Podle jeho životopisce Vasariho zemřel v Římě asi roku 1469.

Dílo.

Bronzové dveře původní Basiliky sv. Petra.

Papež Evžen IV. Filareta pověřil vytvořenímbronzové hlavní brány původní Svatopetrské basiliky v Římě, která byla dokončena v roce 1445. Výroba brány trvala 12 let a i když byla vytvořena během renesance, vykazuje byzantské vlivy a středověká charakter. Někteří kritici poukazují na to, že dveře nabízejí pohled do Filaretovy mysli, "středověce složité a plní vzrušujících, ale ne zcela asimilovaných klasických nauk".

Architektonické dílo.

V Miláně Filarete postavil Ospedale Maggiore (asi 1456) špitál racionálně plánovaný na půdorysu kříže ve čtverci, s nemocničním kostelem ve středu. Některé z dochovaných úseků mnohokrát přestavěné budovy ukazují gotický detail řemeslných tradic milánského "quattrocenta" v rozporu s Filaretovým návrhme all"'antica" neboli "podle antiky". Filarete také pracoval na hradě Castello Sforzesco a na milánské katedrále.

Filaretovo pojednání o architektuře a ideálním městě Sforzinda.

Filarete dokončil svou významnou knihu o architektuře někdy kolem roku 1464,kdy o ní hovořil jako o své "Libro architettonico" (Architektonické knize). Ani on, ani jeho bezprostřední současníci ji nikdy nenazývali "Trattato" (Pojednání), ačkoli se tak dnes nazývá. "Libro architettonico", která obsahuje dvacet pět částí, byla během renesance poměrně široce rozšířena v rukopisné podobě. Nejznámější a nejzachovalejší je bohatě ilustrovaný rukopis známý jako "Codex Magliabechiano" (pravděpodobně byl vypracován kolem r. 1465; nyní je v archivu Biblioteca Nazionale Centrale di Firenze). Skutečnost, že "Codex Magliabechiano" je věnován Pierovi de' Medici a byl zachován ve Florencii, naznačuje, že Filarete byl ve své rodné Florencii ctěn přes jeho věrnost Milánu. Kniha, která je psána jako fiktivní vyprávění, se skládá převážně z detailních popisů technických aspektů architektury (např. místo a výběr materiálu, výkres, stavební metody, a tak dále) a stálé polemiky proti gotice v severní Itálii, kterou Filarete nazývá "barbarský moderní styl." Filarete místo ní prosazuje použití klasických římských modelů.  Nejslavnější částí jeho knihy je plán Sforzindy, ideálního města pojmenovaného po Francescu Sforzovi, vévodovi z Milána. I když Sforzinda nebyla nikdy postavena, některé aspekty jeho návrhu jsou popsány velmi podrobně. Základní uspořádání města je osmicípá hvězda, vytvořená překrytím dvou čtverců tak, aby všechny rohy byly stejně vzdálené. Tento tvar je pak vepsán do ideálního kruhového vodního příkopu. Půdorys města pravděpodobně ukazuje Filaretův zájem o magii a astrologii. V souladu s dobovou představou o magické moci geometrie a zásadním významu astrologie, Filarete poskytuje, kromě praktických rad o materiálech, stavbě a opevnění, poznámky o tom, jak usmířit nebeské harmonie se Sforzindou. Jeho architektonické výkresy a ještě více jeho alegorické kresby na okrajích rukopisu Codex Magliabechianus - jako je alegorie ctnosti a alegorie rozumu a vůle - Filarete ukazuje pozoruhodnou znalost klasických zdrojů. Možná je znal také díky radám jeho přítela Francesca Filelfa da Tolentina, hlavního humanisty na dvoře v Miláně.  Plán Sforzindy byl navržen tak, že každý z vnějších bodů hvězdy tvořila věž, zatímco vnitřní úhly obsahovaly brány. Každá z bran byla vyústěním radiální ulice procházející přes tržiště specializované na určité zboží. Všechny cesty se nakonec sbíhají na velkém náměstí v centru města. Město mělo tři náměstí – jedno pro knížecí palác, jedno pro katedrálu a jedno pro hlavní tržiště. Protože renesance se hodně zabývala myšlenkou městských průplavů, ve Filaretově Sforzindě měla každá druhá ulice kanál pro nákladní dopravu. Systém kanálů byl také spojen s řekou, a tedy vnějším světem pro dovoz a vývoz zboží. Město také obsahovalo mnoho budov, včetně farností a oddělených škol pro chlapce a dívky. Příkladem budovy, která se objevuje v pojednání, je Dům Neřesti a Ctnosti, desetipodlažní stavba s nevěstincem dole a učenou akademií na vyšších podlažích. Filarete se hodně zabýval zastoupením neřestí a ctností a je možné, že jeho radiální návrh města byl inspirován Augustinovým Pozemským městem, jehož kruhový tvar byl rozdělen do sekcí, z nichž každá měla své vlastní neřesti a ctnosti.  Návrh Sforzindy může být zčásti přímou reakcí na italská města z doby středověku, neplánováně rostoucí, což znamenalo, že mohlo být těžké se v nich orientovat. Renesanční humanistický zájem o klasické texty také mohl podpořit zájem o geometrii městského půdorysu, například v Platónově popisu Atlantidy. Filaretův ideální plán měl odrážet společnost – ideální město mělo být  obrazem ideální společnosti, což je myšlenka typická pro humanistické názory převládající během vrcholné renesance. Renesanční ideální město vyjadřuje svou organizací centralizovanou moc panovníka, což těsně navazuje na Dantův názor, že lidem rasa je nejlépe pod monarchou. Lze tedy argumentoval, že forma tohoto ideálního renesančního města vznikla z napětí mezi vnímanou potřebu centralizované moci a možností vzniku tyranie.

Vliv na architekturu a urbanismus.

Filaretův plánu Sforzindy byl první ideální plán města v době renesance a důkladné vypracování jeho uspořádání ztělesňuje vyšší úroveň vědomého městského plánování, než jaká byla dosažena kdykoliv předtím. Navzdory mnoha odkazům na středověkou symboliku začleněných do plánu Sforzindy, se zásady urbanismu tohoto města staly archetypem humanistického plánování měst během vrcholné renesance. Pojednání vyvolalo zájem mnoha významných představitelů, jako byli Giangaleazzo Sforza a Piero de' Medici. Později, když Francesco di Giorgio a Leonardo da Vinci začali plánovat svá ideální města, tak si půjčovali nápady od Filareta.  Ačkoli nebyla nikdy vybudována, Sforzinda sloužila jako inspirace pro mnohé budoucí plány měst. Například v 16. století, renesanční vojenští inženýři a architekti propojovali Filaretovy ideální městské návrhy s obranným opevněním, které je odvozeno spíš od společensko-politické agendy. Toto pojetí kombinace ideálního a opevněného města se široce rozšířil po celé Evropě i mimo ni.

Antonio di Pietro Averlino ([anˈtɔːnjo di ˈpjɛːtro averˈliːno]; asi 1400 – c. 1469), také Averulino, známý jako Filarete ([filaˈrɛːte]; z řeckého φιλάρετος, což znamená milovník ctnosti), byl florentský renesanční architekt, sochař, medailista a teoretik umění. Známý je jeho návrh ideálního města Sforzinda, první renesanční ideální plán města.

Antonio di Pietro Aver(u)lino (; – ), known as Filarete (; from , meaning "lover of excellence"), was a Florentine Renaissance architect, sculptor, medallist, and architectural theorist. He is perhaps best remembered for his design of the ideal city of Sforzinda, the first ideal city plan of the Renaissance.


Život.

Absolvoval františkánský seminář v Megenu, v roce 1898 vstoupil do karmelitánského kláštera v Boxmeeru a přijal řeholní jméno Titus na počest svého otce. V roce 1905 byl vysvěcen na kněze a v letech 1906 až 1909 studoval filozofii na Papežské univerzitě v Římě. Působil v Ossu jako učitel a novinář, v roce 1923 byl mezi prvními profesory nové katolické univerzity v Nijmegenu, roku 1932 se stal jejím rektorem. Ve své akademické činnosti se zabýval katolickým mysticismem, přeložil do nizozemštiny spisy svaté Terezie od Ježíše. Podílel se na sestavení nizozemské katolické encyklopedie, byl členem Fríské akademie, v roce 1939 mu královna udělila Řád nizozemského lva.  Již před válkou se angažoval v organizaci Comité van Waakzaamheid, varující před nebezpečím nacistické ideologie. Za německé okupace Nizozemska veřejně odsuzoval protižidovská nařízení a spolu s utrechtským arcibiskupem Johannem de Jongem sabotoval snahu okupantů o dohled nad katolickým tiskem. Dne 19. ledna 1942 byl zatčen za podvratnou činnost a v červnu téhož roku převezen do koncentračního tábora v Dachau, kde byl krátce nato zabit fenolovou injekcí do srdce.  V roce 1982 mu byl posmrtně udělen Pamětní kříž nizozemského odboje a v roce 1985 ho papež Jan Pavel II. prohlásil blahoslaveným s pamětním dnem 27. července. V Nijmegenu sídlí Titus Brandsma Instituut a je mu zasvěcen místní kostel (do roku 2004 kostel sv. Josefa), v Bolswardu bylo otevřeno Brandsmovo muzeum. Je po něm pojmenována také řada škol a ulic, je patronem Mezinárodního sdružení katolických esperantistů, v televizní anketě Největší Nizozemec obsadil 42. místo.

Titus Brandsma, původním jménem Anno Sjoerd Brandsma (23. února 1881 Oegeklooster – 26. července 1942 Dachau) byl nizozemský římskokatolický kněz, oběť nacistického režimu.

Titus Brandsma (23 February 1881 – 26 July 1942), was a Dutch Carmelite friar, Catholic priest and professor of philosophy. Brandsma was vehemently opposed to Nazi ideology and spoke out against it many times before the Second World War. He was imprisoned in the infamous Dachau concentration camp, where he was murdered. He has been beatified by the Roman Catholic Church as a martyr of the faith.


Život.

Její otec byl lodní kapitán, který zahynul na moři. Tím se její matka ocitla v prekérní situaci, neboť její syn zemřel ve věku jednoho roku a podle tehdejších zákonů dědicem majetku po zesnulém otci mohl být jen muž. Matka tak malou Mary začala oblékat do chlapeckých šatů, aby o dědictví nepřišla. Jako chlapec Mary žila do třinácti let, pod jménem Jack. Živila se jako poslíček. Ve třinácti byla Mary poslána do dívčí školy. Jenže přísný režim a zřejmě i tehdejší nároky na dívky, které dosud neznala, jí nevyhovovaly a ze školy utekla. Znovu se začala převlékat za chlapce a vstoupila do armády. Zde se ovšem zamilovala do jiného vojáka, prozradila mu, že je žena a oba pak odešli z armády a otevřeli si hospodu. Její druh ovšem krátce na to zemřel po rvačce s hostem. Mary se pak vrátila znovu k mužskému převleku a nechala se najmout na nizozemskou loď plující do Karibiku. Loď byla přepadena a ovládnuta piráty kapitána Jacka Rackhama. Mary se k Rackhamovým pirátům nakonec přidala. Na jeho lodi se pak zamilovala do muže, z něhož se ale nakonec vyklubala žena – Anne Bonnyová, která byla rovněž v mužském převleku. Velmi se pak sblížily. Rackhamovu loď zajalo roku 1721 britské námořnictvo. Všechny piráty ještě na lodi oběsilo, krom Mary a Anne. Ty se zachránily lží, že jsou těhotné. Britské zákony popravu těhotné ženy nedovolily. Obě pirátky tak byly převezeny do vězení na Jamajce. Anne z něj brzy vykoupil její bohatý otec, Mary zde však nedlouho po uvěznění zemřela, a to ve věku 35 let.

Mary Readová (1685 – 28. dubna 1721 Port Royal (Jamajka)) byla anglická pirátka, vedle Anne Bonnyové nejslavnější ženská představitelka této profese.

Mary Read (1685 – 28 April 1721), also known as Mark Read, was an English pirate. She and Anne Bonny are two of the most famed female pirates of all time, and among the few women known to have been convicted of piracy during the early 18th century, at the height of the "Golden Age of Piracy".  Read was born in England in 1685. She began dressing as a boy at a young age, at first by her mother in order to receive inheritance money and then as teenager in order to join the British military. She then married and upon her husband's death moved to the West Indies around 1715. In 1720 she met Jack Rackham and joined his crew, dressing as a man alongside Anne Bonny. Her time as a pirate was successful but short lived, as she, Bonny and Rackham were arrested in November 1720. Although Rackham was swiftly executed, both Read and Bonny claimed to be pregnant and received delayed sentences. Read died of a fever in April 1721, likely due to complications from the pregnancy.


Život.

Verše začal psát již jako dítě. Navštěvoval gymnázium ve Voroněži, avšak v roce 1902, v jeho patnácti letech, se rodina přestěhovala do Petrohradu, tedy mimo Zónu osídlení, v níž mohli mít ruští židé trvalé bydliště a tedy i chodit do škol. Pomohl mu však židovský filantrop se šlechtickým titulem David Günzburg, který ho představil vlivnému literárnímu kritikovi Vladimiru Vasiljeviči Stasovovi, jenž byl z dětské Maršakovi poezie tak nadšen, že mu zajistil z protižidovských opatření výjimku. Stasov také Maršaka seznámil s Maximem Gorkým a Fjodorem Šaljapinem, s nimiž se spřátelil. Když v roce 1904 Maršakovi diagnostikovali tuberkulózu, nabídl mu Gorkij, aby žil v jeho letním bytě na Jaltě, u Černého moře, kde bylo vhodnější ovzduší. V roce 1904 Maršak rovněž publikoval své první verše, a to v časopise "Židovský život". V té době zastával sionistické postoje. V roce 1907 se vrátil z Jalty do Petrohradu a následně vydal řadu svých textů v populárním časopise "Satyricon". Poté se podíval na Blízký východ a v roce 1912 se přestěhoval do Anglie a vystudoval zde filozofii na Londýnské univerzitě. Zamiloval se zde do anglické kultury a zvláště poezie. Vydal ještě během studií své ruské překlady básní Williama Blakea, Roberta Burnse a Williama Wordswortha. Roku 1913 navštívil experimentální školu ve Walesu, kde započal jeho velký zájem o formování dětí, zejména pak literaturou tvořenou speciálně pro ně. Krátce před první světovou válkou, v roce 1914, se vrátil do Ruska a živil se dále překládáním. K dětské literatuře ho nasměrovala práce s dětmi židovských uprchlíků z Voroněže po začátku války a také smrt jeho dcery v roce 1915. V roce 1920 se přestěhoval do Krasnodaru, kde bylo velké množství sirotčinců, plných kvůli světové i občanské válce. Se skupinou nadšenců zorganizoval jakési dětské městečko, kde děti hrály i vlastní divadlo. Maršak pro ně napsal hru, svůj první text výhradně pro děti. V roce 1922 se vrátil zpět do Petrohradu a začal publikovat knihy pro děti. K nejznámějším patřili "Kluci v kleci" ("Детки в клетке") a "Pohádka o hloupé myšce" ("Сказка о глупом мышонке"). Z jeho divadelních textů je nejznámější pohádka "Dvanáct měsíců" ("Двенадцать месяцев"). V roce 1924 se stal vedoucím dětské pobočky státního vydavatelství Gosizdat. Ten zastával více než deset let a přilákal v té době k tvorbě pro děti řadu autorů vážné literatury, například Jevgenije Lvoviče Švarce a Daniila Charmse. Pokračoval i v překladatelském díle, roku 1948 vyšel jeho slavný překlad Shakespearových sonetů. Řada z nich byla zhudebněna, mj. Dmitrijem Kabalevským v oblasti vážné hudby, v popu například Tichonem Nikolajevičem Chrennikovem či Allou Pugačovou. Z angličtiny přeložil též texty George Gordona Byrona, Percy Bysshe Shelleyho, Johna Keatse, Alfreda Tennysona, Roberta Browninga, Roberta Louise Stevensona, Williama Butlera Yeatse, Lewise Carrolla, Rudyarda Kiplinga či Alana Alexandera Milneho. Překládal ovšem i z němčiny (Heinricha Heineho), z maďarštiny (Sándora Petőfiho), z italštiny (Gianni Rodariho) či arménštiny (Hovhannese Tumanjana). Vůči komunistickému režimu byl loajální, přesto těsně unikl zatčení při Velkém teroru roku 1937 a znovu během procesu s židovským protifašistickým výborem v roce 1952.

Samuil Jakovlevič Maršak, rusky (3. listopadu 1887 Voroněž – 4. července 1964 Moskva) byl ruský a sovětský spisovatel židovského původu, autor literatury pro děti. Byl rovněž překladatelem, zejména z angličtiny.

Samuil Yakovlevich Marshak (alternative spelling: Samuil Yakovlevich Marchak) (; 4 July 1964) was a Russian and Soviet writer of Jewish origin, translator and poet who wrote for both children and adults. He translated the sonnets and some other of the works of William Shakespeare, English poetry (including poems for children), and poetry from other languages. Maxim Gorky proclaimed Marshak to be "the founder of Russia's (Soviet) children's literature."


Životopis.

Narodil se jako nemanželský syn italského krále Pipina, o jeho matce se nedochovaly žádné zprávy. Král Pipin měl z manželství s údajnou Bertou pět dcer, ale žádného syna.  Náhlá smrt krále Pipina roku 810 i jeho staršího bratra Karla o více než rok později, připravila císaře Karla Velikého o dva budoucí nástupce a potenciální vladaře. Jeho jediným dospělým potomkem zůstal Ludvík Pobožný. Přesto se roku 812 císař rozhodl k předání Italského království do moci Bernarda, kterého v létě roku 813 oficiálně dosadil za italského krále, avšak bez řádné, byť formální, volby magnátů. Na místo rádce tohoto mladistvého krále z rodu Karlovců určil Karel Veliký zkušeného politika, vojáka a svého nevlastního bratrance Walu, který se však záhy po nástupu Ludvíka Pobožného stal jeho stoupencem  Nový král (resp. jeho regent Wala) se musel potýkat s novou nebezpečnou situací v Itálii, kdy se Byzanc z italského území stáhla a Arabové obsadili Sicílii, odkud podnikali pirátské nájezdy na sever poloostrova.  Po smrti Karla Velikého roku 814 se vlády ve Franské říši ujal jeho jediný přeživší syn Ludvík. Bezproblémové vztahy s italským králem Bernardem ukončilo vydání "Ordinatio imperii" v červenci roku 817, v němž císař Ludvík Pobožný formou zákona upravil nástupnictví v říši po smrti své osoby. Dědici byli výhradně jeho tři synové Lothar, Pipin a Ludvík. Údajnou zásluhu na tomto odsunutí z pozice italského krále měla manželka císaře Ludvíka Pobožného Ermengarda (Irmgarda) († říjen 818).  Bernard reagoval v prosinci 817 tažením na sever, zřejmě povzbuzen svými příznivci a ve snaze vydobýt si silou své údajné právo na italskou korunu, ale císař pohotově přeskupil svá vojska, a tak se Bernard pokusil vyjednávat. Vydal se za císařem do Chalon-sur-Saône v Burgundsku, ovšem gesto pokory nebylo vyslyšeno. Císař jej nechal zatknout, odvést do Cách, kde byl následujícího roku 818 odsouzen k smrti. Tento trest mu jeho císařský strýc 15. dubna změnil na doživotní žalář, ovšem nechal jej oslepit. To bylo provedeno takovým způsobem, že Bernard na následky násilného oslepení za dva dny zemřel.  Jeho potomkem z manželství s Kuningutou byl Pepin, hrabě z Vermandois a zakladatel vedlejší větvě Karlovců zvané Herbertovci po jeho synovi Herbertovi. Tento rod si udržel značný vliv ve Francouzském království až do svého vymření koncem 11. století.

Bernard či Bernhard (797 Pikardie – 17. dubna 818 Cáchy) byl nemanželským synem Pipina Italského a vnukem císaře Svaté říše římské Karla Velikého. V Italském království panoval od roku 813 do roku 817.

Bernard (797 – 17 April 818 ) was the King of the Lombards from 810 to 818. He plotted against his uncle, Emperor Louis the Pious, when the latter's "Ordinatio Imperii" made Bernard a vassal of his cousin Lothair. When his plot was discovered, Louis had him blinded, a procedure which killed him.


Životopis.

Salviati se narodil ve Florencii. Mezi roky 1529 a 1530 byli jeho učiteli Giuliano Bugiardini, Baccio Bandinelli, Raffaele Brescianino a nakonec mezi lety 1529 až 1530 Andrea del Sarto. V roce 1531 cestoval do Říma, kde se setkal s dalším Bandinelliho žákem, s Giorgio Vasarim. Pomohl mu dokončit zakázku v Palazzo Salviati pro kardinála Giovanni Salviati, fresku "Život Jana Křtitele" (Life of John the Baptist). Za pobytu v kardinálově domácnosti přijal příjmení Salviati.  Mezi roky 1532 a 1535 vytvořil fresku "Zvěstování (Annunciation)" v kostele San Francesco a Ripa – (kostel Sv. Františka z Assisi, který kdysi pobýval u sousedního kláštera. (Termín Ripa je připomínkou blízkosti břehu řeky Tibery. ) Jeho zralý styl je manýristický. Vytváří davové scény přeplněné zkroucenými postavami podobné scénám Giulio Romana. V roce 1538 se připojil k Jacopino del Conte při dokončení fresky "Navštívení (Visitation)" pro oratoř "San Giovanni Decollato", což bylo florentské bratrstvo sloužící osobám, které byly odsouzeny k popravě. V roce 1540 Salviati pracoval v Bologni vedle Vasariho a pobýval krátkou dobu v Benátkách, kde ve maloval freskové dekorace pro Palazzo Grimani. Během tohoto období ukazoval jeho styl vliv malíře Parmigianina. Mnoho jeho portrétních obrazů je mnohdy připisováno malíři Agnolo Bronzino. V roce 1543 se Salviati vrátil do Florencie. Pracoval pro Cosimo I. de Medici, velkovévodu v Toskánsku, v letech 1543 až 1545 dokončil freskovou výzdobu věnovanou rodině Medici ("Triumph of Camillus") v "Sala dell'Udienza" v Palazzo Vecchio. Navrhoval gobelíny pro nedávno založené Arazzeria: "Ecce homo", "Vzkříšení (Resurrection)", a "Josef vykládá faraonovi sny" ("Joseph explains the Pharaoh's dreams)". Tuto zakázku dostal i přesto, že se o ni ucházeli také jiní současní manýrističtí malíři: Bronzino a Pontormo. Mezi roky 1547 a 1548 namaloval pro baziliku "Santa Croce (Bazilika Svatého Kříže)" ve Florencii oltářní obraz "Deposition (Ukládání)". V letech 1548 až 1563 Salviati často cestoval Říma aby dokončil různé freskové série, jako například "Svatba v Káni galilejské (Wedding of Canae)" v oratoriu Piceni, "Narození Jana Křtitele (Birth of John the Baptist)" pro oratoř "San Giovanni Decollato", pracoval v Palazzo della Cancelleria (Pallium Cappella ), Palazzo Sacchetti, Palazzo Farnese. Zemřel roku 1562 v Římě.

Francesco de' Rossi (1510—1563) byl italský manýristický malíř, který žil a pracoval hlavně ve Florencii, ale často pracoval také v Římě. Je známý pod mnoha jmény, pod přijatým jménem Francesco Salviati nebo Il Salviati, ale také Francesco Rossi a Cecchino del Salviati.

Francesco de' Rossi (1510–1563) was an Italian Mannerist painter who lived and worked mainly in Florence, but also produced several works in Rome. He is known by many names, prominently the adopted name Francesco Salviati or as Il Salviati, but also "Francesco Rossi" and "Cecchino del Salviati".


Dějiny.

Do roku 1229 byli Hafsidé místodržiteli Almohadů pro severoafrické oblasti Ifríkíjje s centrem v dnešním Tunisu. V důsledku probíhající španělské reconquisty na Pyrenejském poloostrově a následném rozpadu říše Almohadů nabyli Hafsidé v roce 1264 plné suverenity. Prvním samostatným vladařem, který si přisvojil titulu chalífy, byl v pořadím druhý vládce Muhammad I. al-Mustansir (1228–1277). Muhammad musel za své vlády v roce 1287 čelit vojskům osmé křížové výpravy vedené francouzským králem Ludvíkem IX. Pro křižáky mělo toto tažení být jen zahřívací epizodou, v plánu bylo rychlé obsazení severoafrické země a odtud následně podniknout další výpad proti daleko silnějšímu malúckému Egyptu a podpořit tak ohrožené křižácké státy v Levantě. V tomto případě byl osud nakloněn Hafsidům; křížová výprava skončila pro Francouze fiaskem již na samém začátku kvůli nečekanému skonu Ludvíka IX. na úplavici, nikoli tedy zásluhou vojenské nebo taktické převaze sultanátu. Přestože severoafrická Ifríkíjje a především pak Tunisko zažívali za vlády Hafsidů rozkvětu jako nikdy dříve, někdy se i hovoří o zlaté éře, tak na mezinárodní scéně byli slabými a nevýraznými politickými hráči a do dění okolního světa se příliš nezapsali. Ačkoli se jim podařilo si podmanit sousední Tilimsánský sultanát na území dnešního Alžírska, mezi lety 1347 a 1357 však byli dvakrát dobyti marockou dynastií Marínovců a v době 14. století se museli potýkat s postupným hospodářským úpadkem. Hafsidé byli podporovateli středomořského pirátství, berberští piráti přepadávali obchodní lodě a připravovali tak o podstatné zisky zejména italské republiky, tím na sebe Hafsidé upoutávali pozornost Evropy. Další křížová výprava označovaná jako mahdijská z roku 1390 se pokusila o dobytí pirátské pevnosti Mahdia, ani ta Hafsidy vážněji nezasáhla a jen na krátký čas se museli zdržet pirátství vůči Janovanům.  Mocensky a hospodářsky nepříliš silný sultanát tak roku 1534 poprvé podlehl turecké invazi Osmanské říše a další porážky měly teprve následovat. Zanedlouho po této anexi byli Osmanští Turci z Tuniska vyhnáni intervencí císaře Karla V. a hafsidské Tunisko se stalo poplatným klientským státem Habsburků. V roce 1535 se Hafsidé stali vazaly habsburského Španělska. V roce 1569 bylo ale Tunisko znovu napadeno a anektováno Osmanskou říší a znovu musela zasahovat habsburská vojska pod vedením Juana de Austria. Ani to však neodvrátilo dalším pokusům o anexi Tuniska a připojení k Osmanské říši. Roku 1574 bylo Tunisko opět dobyto osmanskými vojsky, nyní již definitivně. Poslední vládce Hafsidů chalífa Muhammad IV. byl převezen do Konstantinopole a popraven. Někteří zbylí dědicové a potomci vládnoucí hafsidské dynastie unikli osmanské čistce a přežili v ústraní pod ochranou Španělů na Kanárských ostrovech a ostrově Tenerife. Vlády nad Tuniskem již ale nikdy nenabyli zpět.

Symbolika.

Historické zdroje, zejména pak evropské a arabské obchodní mapy, se ohledně tuniské vlajky Hafsidů nemohou shodnout. Zda tu pracovala fantazie autorů či zachycují proměnlivost hafsidské symboliky v průběhu staletí, není jasné. Z počátku převažuje červená s bílým či žlutým srpkem měsíce, kterou poté střídá bílá s černým či modrým, v 15. století je to vlajka žlutá s bílým půlměsícem.

Hafsidé (arabsky الحفصيون "al-Hafsijún") byla od období středověku muslimská sunnitská dynastie berberského původu, která vládla v Severní Africe v oblastech Ifríkíjje (dnešnímu Tunisku, západní Libyii a části východního Alžírska) v rozmezí let 1229–1574.

The Hafsids ( "al-Ḥafṣiyūn") were a Sunni Muslim dynasty of Berber descent who ruled Ifriqiya (western Libya, Tunisia, and eastern Algeria) from 1229 to 1574.


Život.

Studoval na univerzitě v Oslu a poté hodně cestoval, nějaký čas i jako námořník. Básnicky debutoval v roce 1922 sbírkou "Omkring Kap det gode Haab", která zpracovávala jeho zkušenosti na moři, podobně jako některé jeho další knihy a divadelní hry. Začal pracovat také jako novinář, roku 1927 působil jako zpravodaj v Číně. Ve 30. letech vstoupil do Komunistické strany Norska. V letech 1933-1935 žil v Sovětském svazu, kam byl oficiálně pozván ke studiu sovětského divadla a filmu. Po návratu se stal horlivým propagátorem Stalina. V letech 1935-1940 byl předsedou politické organizace Přátelé Sovětského svazu. V roce 1937 napsal obhajobu moskevských procesů (viz Velký teror) a napadal norské intelektuály, kteří je kritizovali. Také jeho román "Ung må verden ennu være" byl obranou Stalina a moskevských procesů. Tvrdě útočil také na norské trockisty i samotného Trockého, který v Norsku žil v letech 1937-1939. V letech 1936-1937 vydával literární časopis "Veien Frem", kam zpočátku psala řada levicových intelektuálů, ale většina z nich nakonec odešla poté, co Grieg prosadil striktně stalinistickou linii. Roku 1936 napsal jednu ze svých nejznámějších básní Til Ungdommen (Obklopeni nepřáteli), roku 1952 byla zhudebněna Otto Mortensenem.  V roce 1940 se ovšem Grieg postavil proti Stalinovi a Kominterně, když žádali (po podepsání paktu Molotov-Ribbentrop), aby komunisté odsuzovali německou válku se západními zeměmi jako střet dvou imperialismů. Jako vlastenec se s tím Grieg nemohl smířit zejména po vpádu německých vojsk do Norska roku 1940. Nechal se odvést do norské armády a zúčastnil se bojů proti Němcům. Z Norska do Velké Británie prchl na stejné lodi jako královská rodina a rezervy centrální banky. V Británii Grieg sloužil norské exilové vládě a podílel se na tvorbě vládního rozhlasového vysílání. Sloužil také jako válečný korespondent, mapoval zejména činnost norských vojáků (na Islandu, na ostrově Jan Mayen a jinde). V noci na 2. prosince 1943 se v pozici válečného korespondenta zúčastnil spojeneckého náletu na Berlín. Připojil se ke 460. squadróně královského australského letectva, která sídlila u Binbrooku, konkrétně nasedl do Lancasteru Mk.III. Ten se stal jedním z pěti sestřelených spojeneckých letounů během této operace, zřítil se blízko německé obce Kleinmachnow. Grieg při tom zahynul, stejně jako všech sedm dalších členů posádky Lancasteru. To učinilo z Griega norského národního hrdinu. Krátce po osvobození, roku 1945, v Norsku vyšla sbírka jeho válečných básní nazvaná "Friheten" (Svoboda). Stala se nejprodávanější norskou sbírkou poezie všech dob. O jeho sporném působení ve 30. letech se v Norsku začalo diskutovat až s jistým zpožděním.  Grieg byl přítelem anglického romanopisce Grahama Greena, který v roce 1980 napsal o Griegovi životopisnou knihu "Způsoby útěku".  Byl vzdáleným příbuzným hudebního skladatele Edvarda Griega, jeho bratr Harald Grieg byl významným nakladatelem, jeho žena Gerd Griegová herečkou.

Nordahl Grieg, celým jménem Johan Nordahl Brun Grieg (1. listopadu 1902 Bergen - 2. prosince 1943 Kleinmachnow) byl norský spisovatel, novinář a politický aktivista komunistické orientace.

Johan Nordahl Brun Grieg (1 November 1902 – 2 December 1943) was a Norwegian poet, novelist, dramatist, journalist and political activist. He was a popular author and a controversial public figure. He served in World War II as a war correspondent and was killed while on a bombing mission to Berlin.


Život.

Jak se zdá, Faedrus se sice narodil v Makedonii, ale už v dětství se dostal do Říma, neboť v prologu ke třetí knize svých bajek vzpomíná, že jako chlapec četl Quinta Ennia. Protože se v rukopise svého díla označuje jako "Libertus Augusti" (Augustův propuštěnec), tento císař mu pravděpodobně daroval svobodu. Na základě některých narážek v téže knize se usuzuje, že básník upadl do nemilosti u Tiberiova všemocného prétoriánského velitele Seiana, a byl pohnán před soud, údajně kvůli některým bajkám, ve kterých se skrývala kritika režimu. Přesto Faedrus přežil jak Tiberiovu , tak Caligulovu vládu a zemřel kolem roku 50 našeho letopočtu.

Dílo.

V jeho době zůstávala bajka v římském prostředí opomíjeným žánrem stojícím mimo hlavního proud literární tvorby. Její okrajový význam pro římskou literaturu dosvědčuje i to, že když ji v této době konečně uchopil, bylo to prostřednictvím osoby s nejnižším společenským postavením - otroka. Dokonce ani vydání Faedrova bajkařského souboru nevyvolalo v římské společnosti větší zájem a jako autor unikl pozornosti významných literárních osobností své doby, a popravdě i dlouho poté. Římský literární kritik Marcus Fabius Quintilianus ho nepovažoval za hodného zmínky. Na několik zmínek o tomto "římském Ezopovi" lze natrefit u epigramatika Marcuse Valeria Martiala a pozdně antického básníka Aviena. Jiný pozdně antický básník Aurelius Prudentius Clemens Faedra imitoval.  Faedrův počin neměl v římské tradici obdoby, nicméně Faedrus se omezil na přebásnění původní prozaické látky řeckých ezopských bajek do latiny. Různorodým řeckým předlohám přitom dal jednotný styl a ráz (které si s nimi dnes spojujeme), tedy výhradní užití zvířat jako protagonistů a uvedení poučení na úvod nebo závěr bajky. K některým bajkám Faedrus přimíchal anekdoty z běžného života, kterým nechybí satirický duch a které lze považovat za jeho nejoriginálnější přínos.  Faedrus je uváděn jako autor přibližně 90 bajek rozdělených do pěti knih. Zdá se však, že některé bajky zůstávají roztroušené po dalších anonymních rukopisech. Připisuje se mu například téměř s jistotou dalších 30 bajek ze sbírky "Appendix Perottino", nazvané podle jeho vydavatele, Niccola Perottiho, arcibiskupa ze Siponto, žijícího v 15. století. Rukopis obsahoval 64 Faedrových bajek s uvedeným autorstvím, další byli anonymní.  Nevíme kdy byly Faedrovy bajky přesně vydány, asi až po roce 43, jelikož Seneca, vyjadřující se v tom roce k formě bajky, se o Faedrovi nezmiňuje.  Faedrovy bajky ovlivnily středověkou kulturu. Řada středověkých vydání byla sice anonymních, nebo s pseudoautorstvím (např. "Kodex Romulus"), každopádně posloužila pro obnovu žánru a jako vzor pro bajky nové.

Faedrus (asi 20 př. n. l - asi 50) byl římský spisovatel, autor bajek. Původem byl pravděpodobně thrácký otrok z Pydna v římské provincii Makedonie (dnes v Řecku). Jeho tvorba spadá do období vlády císařů Augusta, Tiberia, Caliguly a Claudia. Faedrus je považován za prvního latinsky píšícího autora bajek, ačkoli ve skutečnosti pouze přeložil jambickým senárem řecké bajky připisovány Ezopovi.

Gaius Julius Phaedrus (; ; Phaîdros) was a 1st-century CE Roman fabulist and the first versifier of a collection of Aesop's fables into Latin. Few facts are known about him for certain and there was little mention of his work during late antiquity. It was not until the discovery of a few imperfect manuscripts during and following the Renaissance that his importance emerged, both as an author and in the transmission of the fables.


Historie.

Železniční vůz byl postaven v roce 1914 v Saint-Denis a jako jídelní vůz sloužil do srpna 1918. Pak byl rekvírován a upraven na štábní vůz maršála Foche, kterému sloužil od října 1918 do září 1919. Foch, jako vrchní velitel jednotek Dohody na západní frontě, podepsal 11. listopadu 1918 příměří s Německem, kterým skončily boje první světové války; zbylé Centrální mocnosti ukončily nepřátelství již dříve. Vagón byl poté navrácen společnosti Compagnie des Wagons-Lits a krátce sloužil jako jídelní vůz. V září 1919 byl darován do pařížského Musée de l'Armée a mezi lety 1921 a 1927 byl vystaven na dvoře Invalidovny. Na žádost starosty Compiègne a s podporou Američana Arthura Henry Fleminga byl vůz restaurován a navrácen do Compiègne. Zde byl umístěn v muzeu postaveném na Mýtině příměří (), v areálu zbudovaném na místě podpisu dohody.  Během druhé světové války nařídil Hitler navrátit vůz na stejné místo, aby tu mohlo být 22. června 1940 podruhé podepsáno příměří; tentokrát s Německem vítězícím. Vagón byl vytlačen z budovy a umístěn o pár metrů dále, poté byl odvezen do Berlína a o týden později vystaven v Berlínském dómu. V roce 1944 byl převezen do Durynska, odtud do Ruhly nakonec se ocitl poblíž rozsáhlého tunelového komplexu u obce Crawinkel v okrese Gotha. Před postupujícími americkými vojsky byl v březnu 1945 zapálen či vyhozen do povětří. I když očití svědkové z řad veteránů SS i civilistů tvrdí, že viděli letecký útok v dubnu 1944 nedaleko Ohrdrufu, má se za to, že vůz zničili příslušníci SS v roce 1945.

Vagón z Compiègne byl osobní železniční vůz, ve kterém bylo podepsáno první i druhé příměří z Compiègne.  Poté, kdy bylo podepsáno v lese u Compiègne první příměří, byl vůz umístěn na čestném místě ve francouzském muzeu. Po druhém příměří byl vagón odvezen do Berlína, aby symbolizoval německou převahu nad Francií. V průběhu druhé světové války byl zničen, zdroje se liší v názoru na to, kde a kdy se tak stalo a kdo zkázu způsobil.

The Compiègne Wagon was the train carriage in which both the Armistice of 11 November 1918 and Armistice of 22 June 1940 were signed.  Before the 1918 signing in the Forest of Compiègne, the wagon served as the personal carriage of Ferdinand Foch and was later displayed in French museums. However, after the successful invasion of France, Adolf Hitler had the wagon moved back to the exact site of the 1918 signing for the 1940 signing due to its symbolic role. The wagon was later destroyed near the end of World War II, most likely by the SS.


Rozšíření.

Rostlina pochází z vlhkých světlých lesů severozápadu Severní Ameriky, kde se komerčně pěstuje i na plantážích. Za původní areál je považována celkem široká oblast, které zahrnuje jih Aljašky, téměř celou Kanadu a severozápad a jihozápad Spojených států amerických. Dřevina byla dovezena do Evropy, kde se začala pěstovat v zahradách a v některých státech, hlavně severských, zplaněla do volné přírody. V současně tak roste například v Německu, Norsku, Švédsku, Estonsku i na severozápadě Ruska.  V České republice je muchovník olšolistý řídce pěstován v parcích a zahradách, odkud díky semenům roznášených ptáky se ojediněle dostává mimo vyhrazená území. V přírodě byl poprvé zjištěn v Prokopském údolí roku 1979 a později v Průhonicích, Roztokách a Hluboké nad Vltavou.

Ekologie.

V domovině roste na kamenitých svazích, v křovinách, ve světlých lesích a po jejích okrajích, stejně jako na nesečených horských loukách, kde se vyskytuje v nadmořské výšce do 3600 m. Na půdu není příliš náročný, špatně se mu daří jen na dlouhodobě suchém stanovišti. Přestože nejlépe roste na plném slunci, snese i částečný polostín. Ve středoevropských podmínkách kvete v dubnu a květnu, plody dozrávají v červnu a červenci. Přes své brzké kvetení nebývají květy poškozovány jarními mrazíky, obvykle snesou pokles teplot až -5 °C a rostliny dobře přezimují i při -40 °C. Životnost muchovníku olšolistého bývá 40 až 50 let a v Evropě téměř není napadán škůdci. Plody nedozrávají současně, za slunného a teplého počasí se sklízí na dvakrát, za chladného a deštivého postupně. Při pěstování bez ochrany je běžné, že ptáci sklidí plody ještě před jejich zralostí.

Popis.

Opadavý, vzpřímený keř nebo menší strom 2 až 4 m vysoký s letorosty zpočátku šedavými a později červenohnědými až hnědými. Vyrůstá z kořenů dosahující až do hloubky 140 cm a rozložených do dvojnásobku průměru koruny. Pupeny na letorostech jsou vejčitého tvaru, na konci zašpičatělé a vínově červeně zbarvené. Kožovité, střídavé listy s asi 1 cm dlouhými řapíky mají čepele eliptické až vejčité, 3 až 4,5 cm dlouhé a 2 až 3,5 cm široké, na bázi okrouhlé až srdčité a na vrcholu tupě špičaté. V mládí jsou na spodní straně plstnaté a později lysé, po obvodě mají na každé straně více dopředu směřujících zubů bez osinkaté špičky. Čárkovité palisty brzy opadávají.  Hroznovitá květenství dlouhá 3 až 5 cm jsou vzpřímená, hustá a bývají složená se sedmi až jedenácti bílých, vonných květů s asi 1 cm dlouhými stopkami. Jejich miskovité češule jsou 3 mm velké, pět vytrvalých kališních lístků je 3 mm dlouhých, 1,5 mm širokých a za plodu nazpět ohnutých, pět bílých korunních lístků je obvejčitých, 12 mm dlouhých a 5 mm širokých. V květu je dále až 20 tyčinek s bílými nitkami a hnědými prašníky, pětičetné gyneceum, spodní semeník se čtyřmi nebo pěti různě dlouhými a navzájem srostlých čnělkami převyšují okraj malvice, které přetrvávají na zralém plodu jako tvrdý trn. Květ je opylován hmyzem, nejčastěji včelami a je samosprašný.  Plod je kulovitá, dužnatá, 8 až 15 mm velká malvice, která je ve zralosti modročerná a ojíněná, sladká a šťavnatá, na povrchu hladká a na vrcholu má věnec zaschlých kališních zubů. Obsahuje tří až deset semen obklopených blanitým endokarpem, který vytváří přihrádky semenných pouzder.

Rozmnožování.

Rostlinu lze množit dřevnatými řízky na jaře a měkkými řízky koncem léta, stejně jako oddělky kořenů. Semena si udržují klíčivost asi pět let, na jaře se mohou vysévat semena stratifikována tři až čtyři měsíce v chladnu a vlhku. Mladé rostlinky se sází na stanoviště do sponu 60 cm a pro rozvětvení se řežou výhony v prvém roce na 1/3 délky, stejně se postupuje i druhým rokem tak, aby keř měl 10 až 15 výhonů. Třetího roku začíná plodit, délka výhonů se udržuje na úrovní 2 až 2,5 m.

Význam.

Je pěstován jako nenáročný, okrasný keř, jehož čerstvé plody jsou svým vzhledem i složením blízké plodům borůvek, obsahují ve 100 g asi 3,6 mg vitamínu C, 152 mg fenolů, 178 mg anthokyanů, 61 mg flavonolů a okolo 10 % cukrů. Z plodů se obvykle lisuje šťáva karmínové barvy (pro vyšší výtěžnost je vhodné nechat plody po sklizni asi týden přezrát) nebo se z nich vyrábějí džemy a kompoty. Lze je také sušit na rozinky. Průměrná úrodnost ze staršího keře bývá okolo 10 kg. Patří k nejranějším medonosným rostlinám a jeho květy bývají lákadlem pro včely i motýly.  Dřevo je tvrdé a rovné, používá se nejčastěji pro rukojeti nástrojů. Při zahřátí ho lze tvarovat a po vychladnutí drží tvar. Keře mají rozlehlý kořenový systém a bývají proto sázené ke stabilizaci svahů i jako zábrana větrné eroze půdy.

Muchovník olšolistý ("Amelanchier alnifolia") je vytrvalá, opadavá dřevina, obvykle keřovitého vzrůstu pocházející ze Severní Ameriky. Je jedním ze čtyř nepůvodních druhů rodu muchovník, které se v české přírodě vyskytují a je považován za příležitostný neofyt. Je vysazován v parcích jako okrasná rostlina a v zahradách pro jedlé plody vzhledem podobné borůvkám.

Amelanchier alnifolia, the saskatoon, Pacific serviceberry, western serviceberry, alder-leaf shadbush, dwarf shadbush, chuckley pear, or western juneberry, is a shrub with edible berry-like fruit, native to North America from Alaska across most of western Canada and in the western and north-central United States. Historically, it was also called pigeon berry. It grows from sea level in the north of the range, up to elevation in California and in the Rocky Mountains, and is a common shrub in the forest understory.


Biografie.

Narodil se 28. prosince 1989 v Lisabonu, kde bydlí dosud. Narodil se do bývalé šlechtické rodiny. Ve věku deseti let se podílel na televizním programu Bravo Bravíssimo a v roce 2009 byl jedním z deseti finalistů Ídolosu, portugalské verze soutěže Pop Idol, kde skončil jako sedmý. Vystudoval psychologii na Instituto Superior de Psicologia Aplicada v Lisabonu. Jako student programu Erasmus strávil nějaký čas na Mallorce, kde zpíval v baru. Poté, co opustil obor psychologie, požádal o Taller de Músics, hudební školu v Barceloně, kde ukončil studium v roce 2014. V roce 2015 se zúčastnil festivalů Vodafone Mexefest a EDP Cool Jazz. Dne 2. srpna 2016 vydal Sobral svůj debutový singl " Excuse Me " jako hlavní singl z debutového albu. Ve stejný den vydal své debutové studiové album Excuse Me. Album dosáhlo 10. příčku v Associação Fonográfica Portuguesa. " Nem Eu " byl vydán jako druhý singl z alba dne 27. října 2016. Mluví pěti jazyky, a to portugalštinou, španělštinou, angličtinou, trochu italštinou a katalánštinou.

Eurovision Song Contest 2017.

Sobral potvrdil, že se zúčastní Festivalu da Canção 2017 s písní " Amar pelos dois ", kterou napsala jeho sestra Luísa Sobral. Soutěž, konanou 5. března 2017 vyhrál, a tak mohl zastupovat Portugalsko v soutěži Eurovision Song Contest 2017 v Kyjevě. Sobral nemohl v prvních zkouškách vystoupit kvůli srdečním potížím a operaci, která ho donutila k odpočinku před výkonem v semifinále, kde postoupil do finále. Proto jeho sestra Luisa během prvních zkoušek převzala roli zpěváka. Ve finále získal 758 bodů, které pod současným hlasovacím systémem představují nejvyšší bodové vítězství v historii soutěže. Bylo to první vítězství Portugalska v této soutěži od jejího debutu v roce 1964.

Po Eurovizi 2017.

Dne 5. září 2017 Sobral oznámil prostřednictvím svého účtu na Facebooku, že dočasně přeruší kariéru kvůli obavám o zdraví po posledním koncertě konaném 8. září v zahradách Casino Estoril v Cascaisi. Dne 9. prosince 2017 podstoupil Sobral úspěšnou transplantaci srdce a v lednu 2018 opustil nemocnici.  Dne 23. dubna 2018 obdržel společně se svou sestrou Luísou Sobralovou portugalské vyznamenání za zásluhy a oba obdrželi medaile prezidenta (ComM) od portugalského prezidenta Marcela Rebela de Sousa.  Během finále Eurovision Song Contest 2018 v Lisabonu zde vystoupil s brazilským zpěvákem Caetanem Velosem.

Salvador Vilar Braamcamp Sobral (* 28. prosince 1989 Lisabon, Portugalsko) je portugalský zpěvák. S písní "Amar pelos dois" reprezentoval Portugalsko na Eurovision Song Contest 2017 v ukrajinském Kyjevě a s rekordním ziskem 758 bodů zvítězil.

Salvador Vilar Braamcamp Sobral (, born 28 December 1989) is a Portuguese singer, who won the Eurovision Song Contest 2017 for with the song "Amar pelos dois", written and composed by his sister Luísa Sobral. In doing so, he gave its first ever win in the contest since its debut in , ending the longest winless run by a country in Eurovision history (53 years). Sobral and his entry hold the Eurovision record for the highest-scoring winner, having earned a total of 758 points under the current voting system, after winning both the jury vote and televote.


Literární předloha a vznik opery.

Podkladem pro libreto byla francouzská tragédie od Andrého Obeyeho "Le Viol de Lucrèce" napsaná podle staré legendy o znásilnění Lukrécie, která v historii zaujala mnoho spisovatelů, včetně Livia, Ovidia, Machiavelliho, Chaucera a Shakespeara; ale i skladatelů, včetně Respighiho a Händela; a umělců jako jsou Rembrandt, Botticelli, Cranach, Dürer a Tizian. Podle římského historika Livia byl posledním římským králem Tarquinius Superbus, který vládl mezi roky 535 a 510 před naším letopočtem. Měl syna jménem nezdolný Tarquini. Ten po mnoha neúspěšných pokusech o svádění nakonec Lukrécii znásilnil. Pak se Lukrécie spojila se svou rodinou, řekla jim, co se stalo, a spáchala sebevraždu. Její příbuzný Luci Juni Brut pak vyzval lid v Římě, aby se vzbouřil. Dynastie Tarquinů byla nucena uprchnout do Etrurie a monarchie, které dosud vládli, byla nahrazena Římskou republikou.  Není známo, zda je to mýtus, nebo historický fakt. Římský historik Titus Livius to popsal jako skutečný příběh v jeho "Ab Urbe Condita" (Od založení města). Nicméně, Livius napsal svůj příběh asi 500 let po historických událostech a zdá se, že se mýty a pravdy v průběhu času spojily hluboko do sebe. Pro Livia byla osobní tragédie Lukrécie důležitá jako katalyzátor větších politických a historických událostí. Pro Římany bylo porušení vnímáno jako zločin nikoliv proti ženě, ale proti cti manžela a rodiny a v tomto případě proti samotné římské společnosti. Ve stejnou dobu byli Římané už nešťastní pod tarquinistickými králi, které považovali za tyrany a jakákoli zvěrstva mohla sloužit jako záminka pro revoluci. Historické dědictví Lukrécie se nachází všude, v četných hrách, operách, básních, malbách, politických komentářích, dokonce i v samurajském filmu.  Brittenova opera přidává další vrstvu: křesťanskou interpretaci události, která se konala půl tisíciletí před narozením Krista. V jeho opeře se prolínají tři základní roviny vyprávění příběhu. Epická, představovaná vyprávěči, kteří zůstávají v rolích komentátorů na jevišti po celé trvání opery a průběžně se vyjadřují k dění ze specificky křesťanských pozic. Dále rovina lyrická, která vystihuje atmosféru situací i charakteristiku a pocity postav (večerní idyla u přeslice, popis Lukréciiných půvabů a naopak divoká noční Tarquiniova jízda). Třetím způsobem vyjadřování je vlastní dramatický děj.  Brittenovo dílo mělo premiéru na anglickém operním festivalu zvaném "Glyndebourne" (plným názvem "Glyndebourne Festival Opera"), konaném na prostranství venkovského sídla, dne 12. července 1946.  Ve Spojených státech měla premiéru na Broadwayi v divadle Ziegfeld (Ziegfeld Theatre) v produkci pořádané společností Agnes de Milla 29. prosince 1948.  Velkého úspěchu dosáhla v newyorské Metropolitní opeře v roce 1949.  V Česku zůstala dlouho neznámá. V roce 1965 byla sice nahrána v brněnském rozhlase, v roce 1977 s touto inscenací hostovala v rámci Pražského jara antverpská Královská opera, ale na první scénické české provedení musela počkat až do roku 1983, kdy ji uvedla plzeňská opera. Od 16. února 2017 je uváděna v divadle Antonína Dvořáka v Ostravě (Národní divadlo Moravskoslezské).

Hudba.

Brittenova hudba je koncipována pro osm sólistů a třináct nástrojů: flétnu, hoboj (anglický roh), klarinet, fagot, roh, perkuse, harfa, klavír a smyčcový kvintet. Sbor je tvořený pouze mužem a ženou a recitativy jsou doprovázeny klavírem. Mistrovskou instrumentací malého komorního orchestru a jednoduchými prostředky dosáhl skladatel pozoruhodného emocionálního kouzla.  Britten složil tuto komorní operu tak, aby se přizpůsobil malé společnosti nazvané English Opera Company, kterou založil Rudolf Bing, pozdější umělecký ředitel Metropolitní opery v New Yorku. Z této skupiny se pak vytvořila English Opera Group (Anglická operní skupina), pro kterou Britten složil většinu svých dalších oper.

Děj opery.

Příběh se odehrává v Římě a v jeho okolí roku 500 před naším letopočtem.  Délka představení: Asi dvě hodiny.

První dějství.

1. obraz.

Vyprávěči líčí krutovládu Etruska Tarquinia v Římě. Ve stanu polního ležení nedaleko Říma princ Tarquinius a jeho generálové Collatinus a Junius hovoří o věrnosti žen. Přitom se ukázalo, že v celém Římě je ctnostná a počestná jedině Collatinova manželka, krásná Lukrécie. Vychloubačný Collatinus a závistivý Junius vyprovokují Tarquinia a ten se rozhodne tajně odjet do Říma, aby Lukrécii pokořil.

2. obraz.

Pozdě večer Lukrécie šije a její služebné předou. Přijíždí Tarquinius a prosí o pohostinnost. Lukrécie jej přijímá do domu.

Druhé dějství.

1. obraz.

Všichni v domě už spí. Tarquinius se připlíží do Lukréciiny ložnice a žádá, aby mu byla po vůli. Lukrécie mu marně připomíná svůj vznešený stav. Tarquinius ji pod pohrůžkou smrti a hanby znásilní.

2. obraz.

Je ráno a chůva i služka opěvují krásný den. Lukrécie se jim temně zpovídá z noční události a nechává poslat pro Collatina. Toho neblahé tušení stejně hnalo domů. Smutečně oblečená Lukrécie mu oznámí své zneuctění a probodne se. Junius využije Tarquiniova zločinu a vyvolá povstání proti tyranovi.  Vyprávěči uzavírají operu komentářem: ukřižování znamená odpuštění všech lidských hříchů.

Zneuctění Lukrécie (v anglickém originále "The Rape of Lucretia") je komorní opera o dvou dějstvích od Benjamina Brittena. Libreto napsal Ronald Duncan podle francouzské hry Andrého Obeyeho "Le Viol de Lucrèce."

The Rape of Lucretia (Op. 37) is an opera in two acts by Benjamin Britten, written for Kathleen Ferrier, who performed the title role. Ronald Duncan based his English libretto on André Obey's play "".


Životopis.

Narodila se 7. července 1993 v San Antoniu v Texasu Jerrymu a Patricii Hernandezové. Má bratra Brandona. Navštěvovala křesťanskou základní školu v San Antoniu. Střední školu vystudovala pomocí domácího vzdělávání. Má hispánské kořeny.

Kariéra.

V roce 2012 se přihlásila do pěvecké soutěže X Factor. Zazpívala píseň "On My Knees" od současného křesťanského a latinského popového zpěváka Jaci Velasquez. Pro její kolo bootcampu zpívala proti Jullii Bullock zpívající "Knockin' on Heaven's Door". Společně s Dinah Jane Hansen, Normani Kordei, Lauren Jauregui a Camilou Cabello byla dána do hromady a vytvořily skupinu nyní známou jako Fifth Harmony. Skupina v této soutěži skončila na třetím místě. Během 4. kola soutěže zemřel její dědeček.

Sólová kariéra.

Kromě její práce s Fifth Harmony vytvořila s DJ-duo Lost Kings písně "Look at Us Now" spolu s americkým rapper ASAP Ferg, která byla vydána 9. června 2017. Spolupracovala s německým DJem Topicem na píseň "Perfect", která vyšla 26. ledna 2018 spolu s hudebním videem. Zahrála v jedné epizodě 2 sezóny Famous in Love. V dubnu 2018 potvrdila, že pracuje na svém debutovém sólovém studiovém albu s producenty Jamesem Fauntleroyem a Larrangem Dopsonem. Zpívala novou píseň "Vámonos" na fusion festivalu v Liverpoolu v Anglii dne 2. září 2018. Píseň byla zveřejněna 23. listopadu 2018 jako spolupráce s Kris Kross Amsterdamem a Messiah, Ally zpívala tuto skladbu před svým oficiálním vydáním v roce 2018 na ALMA Awards . Ona vydala cover " Last Christmas " od Wham! 16. listopadu 2018. 20. prosince vydala sólovou píseň The Truth Is In There.

Ally Brooke Hernandez (* 7. července 1993 San Antonio) je americká zpěvačka, známá především jako členka dívčí skupiny Fifth Harmony.

Allyson Brooke Hernandez (born July 7, 1993) is an American singer. She rose to prominence as part of the girl group Fifth Harmony. Brooke began to establish herself in 2017 as a solo artist, featuring on Lost Kings' "Look at Us Now" with rapper ASAP Ferg in 2017, and collaborating with DJ Topic on the single "Perfect" in 2018. She sang a medley of songs from Oscar-winning films at the "E! News" red carpet pre-show of the 90th Academy Awards. Following the indefinite hiatus of Fifth Harmony in May 2018, Brooke signed a record deal with Atlantic. She released "Vámonos", a collaboration with Kris Kross Amsterdam and Messiah, in November 2018. In January 2019, Brooke released "Low Key" featuring Tyga, her first single from her upcoming debut solo album, expected to be released in spring 2020. She competed in season 28 of "Dancing with the Stars" and placed 3rd alongside her partner Sasha Farber.


Životopis.

Dinah Jane Hansen se narodila 22. června 1997 v Santa Aně v Kalifornii. Je dcerou Gordona a Maliky Hansen. Je nejstarší ze 6 sourozenců. Poprvé vystoupila při zpěvu národní hymny, když jí bylo 7 let. V roce 2011 natočila svůj první singl s názvem "Dancing Like a White Girl". Navštěvovala školu umění Orange County a absolvovala v roce 2015.

Kariéra.

V roce 2012 se přihlásila do soutěže "The X Factor". Zapívala "If I Were Boy" od Beyoncé. Pro svůj sólový výkon bootcampu zpívala Hero od Mariah Carey. Zazpívala "Stronger (What Doesn't Kill You)" od Kelly Clarkson, během které zapomněla některé slova. Jeden z porotců Simon Cowell jí řekl, že kdyby nezapomněla slova v písni během castingu, dostala by se do dalších kol jako sólová zpěvačka. Byla dána spolu s Ally Brooke Hernandez, Normani Kordei, Lauren Jauregui a Camilou Cabello, a vytvořily skupinu nyní známou jako Fifth Harmony. Skupina se dostala až do finále a skončila na třetím místě.

Sólová kariéra.

V roce 2015 se zúčastnila konkurzu na dabování hlavní postavy v animovaném filmu Moana; roly nedostala. Nazpívala píseň "Boom Boom" spolu s rapperem Daddy Yankee a French Montana. Zpívala tonganskou národní hymnu "Ko e fasi o e tu'i 'o' Otu Tonga" 24. listopadu 2017 v semifinálové hře Světového poháru v ragby v roce 2017. Vydala směs vánočních písní se zpěvačkou Leonou Lewisovou. Spolupracovala s Ty Dolla Sign a Marc E. Bassy na debutovém sólovém singlu " Bottled Up ", který byl zveřejněn 21. září 2018. Vystupovala s touto písní na The Tonight Show Starring Jimmy Fallon. Zazpívala dvě nové skladby "Retrogade" a "I Do not Mind" na festivalu Jingle Ball od IHeartRadio 3. prosince 2018. 26. března 2019 vydává singl Retrograde. 28. března oznamuje datum vydání jejího debutového EP, které pojmenovala 1, vydání se uskutečnilo 19. dubna 2019.

Dinah Jane Hansen (* 22. června 1997 Santa Ana (Kalifornie)) je americká zpěvačka, známá především jako členka dívčí skupiny Fifth Harmony.

Dinah Jane Milika Ilaisaane Hansen (; born June 22, 1997) is an American singer, songwriter, and a former member of multi-platinum girl group Fifth Harmony. In October 2017, she featured in RedOne's single "Boom Boom" with Daddy Yankee and French Montana. After the group's hiatus announcement in 2018, Jane signed as a solo artist with L.A. Reid's HitCo Entertainment. Her debut solo single "Bottled Up" featuring Ty Dolla Sign and Marc E. Bassy was released on September 21, 2018, followed by her debut extended play, "Dinah Jane 1", in early 2019.


Příběh.

Na Salvatorově internátní škole pro mladé a nadané dospívá další generace nadpřirozených bytostí. Chtějí být hrdiny, musí však bojovat se svou přirozeností, do které se narodili. Ústřední postavou je Hope Mikaelsonová, která v sobě mísí krev jak upírů a vlkodlaků, tak i čarodějek.

Produkce.

Vývoj.

V srpnu 2017 se poprvé začalo mluvit o produkci spin-offu seriálu "The Originals", který by se soustředil na Hope Mikaelson, dceru Klause Mikaelsona a Hayley Marshall. V lednu 2018 byl objednán pilotní díl a v květnu 2018 objednala stanice The CW pro svoji televizní sezónu 2018–2019 první řadu seriálu. V červnu 2018 bylo oznámeno, že pilotní díl bude vysílán 25. října 2018. Počátkem října 2018 stanice The CW uvedla, že pro seriál objednala další tři scénáře, ke kompletnímu objednání tří epizod došlo o měsíc později; první řada tak čítá 16 dílů.

Casting.

V březnu 2018 bylo oznámeno, že Matt Davis si znovu zahraje roli Alarica Saltzmana a Danielle Rose Russell roli Hope Mikaelson. Zveřejněna byla i informace, že se objeví také Aria Shahghasemi, který v "The Originals" ztvárnil Hopeina kamaráda Landona. Na červencovém Comic-Conu bylo oznámeno, že Paul Wesley bude režírovat jednu z epizod a že v první řadě seriálu se objeví Zach Roerig. Steven R. McQueen si objevil ve třetím díle seriálu v roli Jeremyho Gilberta.

Vysílání.

Úvodní díl seriálu měl premiéru 25. října 2018. Dne 31. ledna 2019 bylo ohlášeno, že seriál získal druhou řadu, která měla premiéru dne 10. října 2019. Dne 7. ledna 2020 televize The CW uvedla, že seriál bude mít třetí řadu.

Odkaz (v anglickém originále Legacies) je americký fantastický televizní seriál, jehož autorkou je Julie Plec. Vysílán je na stanici The CW od 25. října 2018. Jedná se o spin-off seriálu "The Originals".

Legacies is an American fantasy drama television series, created by Julie Plec, that premiered on The CW on October 25, 2018. It is a spin-off of "The Originals" and features characters from both that series and its predecessor, "The Vampire Diaries". Danielle Rose Russell stars as the 17-year-old Hope Mikaelson, continuing the role she originated in the fifth and final season of "The Originals". Matt Davis also features prominently in the series, reprising his role as Alaric Saltzman from "The Vampire Diaries". In January 2019, The CW renewed the series for a second season which premiered on October 10, 2019. In January 2020, The CW renewed the series for a third season, set to premiere in January 2021.


Životopis.

Narodila se 28. ledna 1268 v italském Gracciano Vecchio do šlechtické rodiny Segni. V devíti letech se rozhodla vstoupit k františkánským sestrám, které měli klášter v jejím rodném městě. Přes její velmi mladý věk získala papežské povolení ke vstupu.  Roku 1281 pozval pán hradu v Procenu několik sester z Montepulciana, aby založily v Procenu klášter. Anežka byla jednou ze sester, která odešla do Procena, kde se v založeném klášteře stala kvestorkou. Roku 1288 byla ve dvaceti letech zvolena abatyší kláštera. V tu dobu byla známá její velká oddanost a úcta k Nejsvětější Svátosti. Za svůj život získala pověst, že dokáže konat zázraky. Léčila svou přítomností fyzicky i psychicky nemocné lidi, rozmnožovala chleba aj. Sama byla těžce nemocná. Roku 1306 byla znovu zvolena hlavou kláštera. Po svém zvolení pokračovala ve výstavbě kostela Santa Maria Novella, na úctu k Panně Marii. Byla známa svými mystickými vizemi. Podle vyprávění měla vizi se svatým Dominikem, který jí zavedl k tomu, aby svůj klášter vedla v dominikánském duchu a to podle řehole svatého Augustina. Roku 1316 jí lékař kvůli její nemoci doporučil léčení v termálních pramenech, ty jí však nepomohly a její zdraví se zhorčilo natolik, že jí musely převést na nosítkách. Zemřela ve věku 49 let.

Úcta a svatořečení.

Několik let po její smrti bylo zjištěno, že je její tělo zcela neporušené. Její hrob se stal poutním místem.  Blahoslavený Rajmund z Capuy sepsal její životopis. O jejím těle napsal, že vypadá jako zcela živé. Svatá Kateřina Sienská, která byla též dominikánkou jí nazvala jako "Naše matka, vznešená Anežka".  Svatořečena byla 10. prosince 1726 papežem Benediktem XIII.

Svatá Anežka z Montepulciana, O.P. (28. ledna 1268 Gracciano – 20. dubna 1317 Montepulciano) byla italská řeholnice řádu dominikánů a abatyše.

Agnes of Montepulciano, O.P. (1268 – 1317), was a Dominican prioress in medieval Tuscany, who was known as a miracle worker during her lifetime. She is honored as a saint by the Catholic Church.


Život.

Theodóros pocházel z Kyrény, řecké osady v nynější Libyi, kde se narodil kolem roku 340 př. n. l. Jeho učiteli byli kyrénaikové Annikeris a Aristippos Mladší (vnuk Aristippa, zakladatele kyrénské školy). Poslouchal i přednášky jiných myslitelů, např. Dionýsia z Chalkedónu, filozofa megarské školy.  Z Kyrény byl patrně vyhnán a nějakou dobu pobýval v Athénách, kde byl v roce 317 př. n. l. dosazen makedonským králem za vládce Démétrios z Faléru. Pro bezbožné popichování velekněze Eurykleida měl být postaven před athénský soud (areopág), ale Demétrios ho ochránil. Nakonec byl z Athén vypovězen, a to možná až po pádu Demétriovy vlády v roce 307 př. n. l.  Pobýval pak u egyptského krále Ptolemaia I., jenž ho poslal jako svého vyslance k Lýsimachovi, vládci Thrákie. Toho však rozhněval tím, že před ním příliš svobodně mluvil. Seneca líčí, že Lýsimachos vyhrožoval Theodórovi smrtí, navíc i zákazem pohřbu, ale on mu odpověděl: „Takové potěšení si můžeš dovolit, o tom žejdlíku krve můžeš klidně rozhodovat; pokud však jde o můj pohřeb, jsi hlupák, domníváš-li se, že mi záleží na tom, zda zpráchnivím nad zemí, nebo pod zemí."  Po návratu od Lýsimacha žil asi převážně v Kyréně, která byla v roce 322 př. n. l. připojena k Egyptu a vládl v ní egyptský místodržitel Magás, s nímž Theodóros udržoval přátelské styky. Spolu se svými četnými žáky navštívil Korint. Existují také zprávy o jeho rozmluvách s filozofy Stilpónem a Hipparchií. Poslední léta života strávil, jsa vysoce vážen, v rodném městě, kde kolem roku 270 př. n. l. zemřel.

Učení.

Theodóros vycházel z hedonistické filozofie kyrénské školy, ale samostatně ji rozvíjel. Zakladatel školy Aristippos považoval za cíl života rozkoš, slast. Podle Theodóra však blaženost nespočívá v krátkodobých smyslových požitcích, chvilkových rozkoších. Cílem lidského snažení má být nepomíjející veselá, radostná nálada (řec. χαρά, chará), trvalá duševní pohoda, neustálá radost ze života. Za nejvyšší dobro pokládal radost, za zlo pokládal žal. Radost je závislá na rozumnosti, žal pramení z nerozumnosti. Dlouhodobé duševní spokojenosti člověk dosahuje moudrým jednáním.  Theodórova etika směřovala ke krajnímu individualismu. Odmítal přátelství, neboť omezuje samostatnost a soběstačnost. Zemřít za vlast považoval za pošetilost, neboť filozof nemá obětovat svou rozumnou osobu za nerozumné. Vlastí je ostatně moudrému člověku celý svět. Jako důsledný utilitarista hlásal mravní relativismus. Mravnost záleží na situaci, neboť mravní normy jsou často jen opatřeními společnosti k ovládání širokých lidových vrstev. Moudrý člověk může příležitostně i krást, cizoložit a dopouštět se svatokrádeže, neboť jde o činy zavrženíhodné jen podle konvence, nikoli podle přírody; mudrc musí umět zbavit tyto činy předsudků, které jsou udržovány „pro zastrašení hlupáků".  Z Theodórova díla zmiňuje Diogenés Laertios spis "O filosofických školách", v němž mimo jiné polemizoval i s Aristippem. Ve spise "O bozích" (řec. Περὶ Θεῶν, Peri theón), ze kterého se zachoval jen název, patrně odmítal lidové představy o bozích. Z této knihy prý později převzal velkou část svých výkladů Epikúros. Někteří starověcí autoři tvrdili, že „Theodóros zcela zavrhoval jakékoli domněnky o bozích", nebo že dokonce popíral i jejich existenci. Proto byl nazýván Atheos (řec. ἄθεος), tedy „bezbožný, „neznaboh". Proti nařčení z bezbožnosti se zřejmě musel často bránit a činil tak s vtipem. Když mu pokladník vládce Lýsimacha řekl: „Zdá se, že neuznáváš nejen bohy, ale ani krále", odpověděl: „Jak bych neuznával bohy, když tebe pokládám za protivného i bohům."  Theodóros měl řadu stoupenců a vytvořil v rámci kyrénské školy směr tzv. theodorovců. Mezi jeho žáky patřil i kynický filozof Bión z Borysthenu.

Theodóros z Kyrény, zvaný též Atheos (řec. Θεόδωρος ὁ Κυρηναῖος, Θεόδωρος ὁ ἄθεος; asi 340 př. n. l. Kyréna – 270 př. n. l. Kyréna), byl starořecký filozof, stoupenec kyrénské školy, zakladatel směru tzv. theodorovců. Přízvisko "Atheos" (bezbožný, neznaboh) mu bylo dáváno pro jeho kritiku tradiční náboženské víry.

Theodorus the Atheist (; c. 340 – c. 250 BC), of Cyrene, was a philosopher of the Cyrenaic school. He lived in both Greece and Alexandria, before ending his days in his native city of Cyrene. As a Cyrenaic philosopher, he taught that the goal of life was to obtain joy and avoid grief, and that the former resulted from knowledge, and the latter from ignorance. However, his principal claim to fame was his alleged atheism. He was usually designated by ancient writers "ho atheos" (), "the atheist."


Funkce.

Rozhraní OnlyOffice je rozděleno do několika modulů: Dokumenty, CRM, Projekty, Pošta, Komunita, Kalendář a Diskuse.  OnlyOffice rozhraní je k dispozici ve 22 jazycích: azeri (latinsky), čínština (Zjednodušená), čeština, nizozemština, angličtina, finština, francouzština, němčina, řečtina, italština, japonština, korejština, lotyština, polština, portugalština, ruština, slovinština, španělština, turečtina, ukrajinština a vietnamština.  Modul projektů je určen pro řízení fází daného projektu: plánování, vedení týmu a úkolu, delegování, monitorování a podávání zpráv. Modul také zahrnuje Ganttův Graf pro ilustraci etap projektů a závislosti mezi úkoly.  CRM modul umožňuje vedení klientské databáze, transakce a potenciální tržby, úkoly, historii vztahů s klienty. Tento modul také poskytuje on-line fakturace a prodejní přehledy. CRM lze volitelně integrovat s Twilio VoIP.  Mail kombinuje poštovní server pro vytvoření vlastní domény, emailových schránek a agregátor pošty pro centralizovanou správu více schránek.  Kalendář umožňuje plánování a sledovaní osobních a firemních událostí, termíny úkolů v Projektech a CRM, zasílání a přijímání pozvánek na události. Kalendář lze integrovat do kalendářů třetích stran, které podporují iCal.  Komunita nabízí funkce firemních sociálních sítí: ankety, firemní blog a diskusní fóra, zprávy, objednávky a oznámení, messenger.

Technologie.

Řešení je technologicky založeno na třech složkách: dokumentový server, komunitní server a poštovní server.  Dokumentový server spravuje textový dokument, tabulkový editor a editor prezentací. Je napsán v Javascriptu pomocí HTML5 Canvas.  Komunitní server hostí všechny funkční moduly OnlyOfficu. Je napsána v ASP.NET pro Windows a na Mono pro Linux a distribuce.  Poštovní server představuje sadu komponent, který umožňuje vytváření firemní poštovní schránky pomocí výchozích nebo vlastních domén. Poštovní server je založen na balíčku iRedMail, který se skládá z Postfix, Dovecot, SpamAssassin, ClamAV, OpenDKIM, Fail2ban.

On-Line Editory.

OnlyOffice balíček se skládá z online editorů. To zahrnuje textové, tabulkové a prezentační editory, které zahrnují funkce podobné jako Microsoft desktop editorů (Word, Excel a PowerPoint). Od verze 5.0 z redaktorů rozhraní byla obnovena s kartami nástrojů. Editory umožňují co-editace, komentování a dialogu v reálném čase a poskytovat takové funkce, jako je Historie Revizí a hromadné Korespondence.Beta verze (předchůdce OnlyOffice) Online Editors Teamlab dokumentový editor, byl představen na veletrhu CeBIT 2012 v Hannoveru. Produkt byl naprogramován pomocí Canvas, což je část HTML5, který umožňuje dynamické a šikovné vykreslování 2D obrazců a bitmapových obrázků.  Tato technologie je známá, že zachovává počateční formátování bez ohledu na prohlížeč nebo operační systém. Podle blogu společnosti Canvas umožňuje přidávat funkce, které byly dříve k dispozici pouze v desktopové aplikaci, jako je například podpora sofistikovaných formátování vícestránkových dokumentů, a větší množství písem.  Základní typy formátů používaných v OnlyOffice dokumentových editorů je OOXML (DOCX, XLSX, PPTX). Jiné typy podporovaných formátů (ODT, DOC, RTF, EPUB, MHT, HTML, HTM, ODS, XLS, CSV, ODP, PPT) jsou zpracovány s vnitřní konverzí DOCX, XLSX nebo PPTX.  Funkce sady lze rozšířit pomocí pluginů (vedlejší aplikací). Uživatelé si mohou vybrat z existujícího seznamu pluginů nebo vytvářet své vlastní aplikace pomocí poskytnutého rozhraní API.  Editory ONLYFFICU můžou být integrovány s DocuSign službou elektronického podpisu, která je pak prostřednictvím rozhraní editoru.  Služba OnlyOffice také umožňuje přístup k dokumentům v platformách pro ukládání dat třetích stran, jako jsou Google Drive, Box, OneDrive, Dropbox, OwnCloud, Nextcloud a Yandex.Disk.  Online editory lze integrovat do aplikací napsaných v libovolném programovacím jazyce: .Net (C#), Node.js, Java, PHP, Ruby, atd.

Offline editory.

OnlyOffice na ploše jsou v režimu offline balíčku. Offline editory podporují kolaborativní editační funkce při připojení k portálu. Aplikace je k dispozici zdarma pro osobní i komerční využití.  Pro offline editory cross-platform řešení je k dispozici pro Windows 10, 8.1, 8, 7, XP, Vista (x32 a x64), Debian, Ubuntu a další Linuxové distribuce založené na RPM, Mac OS 10.10 a novější. Kromě platformy specifické verze existuje i přenosná varianta.  Editory jsou kompatibilní s MS Office (OOXML) a OpenDocument (ODF) formáty a podporují DOC, DOCX, ODT, RTF, TXT, PDF, HTML, EPUB, XPS, DjVu, XLS, XLSX, ODS, CSV, PPT, PPTX, ODP.  Podobně jako balíček on-line, základní sada nástrojů offline editorů pro OnlyOffice může být aktualizován pomocí vedlejších pluginů.  Offline editory jsou distribuovány pod AGPL v3 licencí pro osobní i komerční využití.  OnlyOffice editory jsou k dispozici také jako mobilní aplikace pro iOS a Android (pouze zobrazení). Aplikace se názvývá ONLYOFFICE Documents.

Nextcloud a ownCloud integrace.

V únoru 2017 vydal OnlyOffice aplikaci pro integraci do Nextcloud a ownCloud. V rozhraní platformy je možné vytvářet a upravovat OnlyOffice textový editor, tabulkový editor i editor prezentací. Díky integraci s jednou z těchto služeb mohou být OnlyOffice jako součást Univention Corporate Server.  Podobné aplikace byly vyvinuty pro Sharepoint, Confluence a pod Alfresco.  Aplikace běží AGPL v3 open source licencí jako další serverová a klientská řešení OnlyOfficu a je k dispozici na GitHub.

Recenze.

Produkt byl přezkoumán podle TechRadar, CMSWiRE, LiveEnterprise, Techi.com, Business Insider, TechRepublic, Unixmen, NoobsLAB, PCMag, Linux.com, Softpedia, FOSS Síla  OnlyOffice se vztahuje k TechCrunch, Liventerprise, Gizmo ' s Freeware.

OnlyOffice (dříve TeamLab), stylizované jako ONLYOFFICE, je open source kancelářský balík, vyvinutý společností Ascensio System SIA, společnost se sídlem v lotyšské Rize. Řešení nabízí online editory dokumentů, platformu pro správu dokumentů, firemní komunikaci, mail a nástroje pro řízení projektů.  OnlyOffice je dodáván buď jako SaaS řešení, nebo jako zařízení pro instalace na privátní síti. Přístup do systému je realizováno prostřednictvím vlastního on-line portál.

OnlyOffice (formerly TeamLab), stylized as ONLYOFFICE, is a free software office suite developed by Ascensio System SIA, a company with headquarters in Riga, Latvia. It features online document editors, platform for document management, corporate communication, mail and project management tools.  OnlyOffice is delivered either as SaaS or as an installation for deployment on a private network. Access to the system is provided through a private online portal.


Rozšíření.

Je původní rostlinou jižní Evropy, asijského Turecka, k Černému moři přiléhající části Kavkazu a západoafrického středomořského pobřeží. V Evropě původně nevystupovala severněji než do jižní Francie, Itálie a na Balkán. Postupně byla lidmi rozšířena do Střední Evropy i Velké Británie a také na mnohá mimoevropská území s teplým klimatem. Proto se druhotně vyskytuje v přírodě tropické Afriky, Severní i Jižní Ameriky, v jihovýchodní Asii, téměř po celé Austrálii, na Novém Zélandu i některých ostrovech v Tichomoří.  V Česku vyrůstá ve volné přírodě nejčastěji v okolí měst (Praha, České Budějovice, Sobotka, Vyškov), kde se nejvíce pěstuje v zahradách a má dobrou příležitost zplanět rozptýlením semen.

Ekologie.

Mavuň červená je teplomilný hemikryptofyt a je řazena mezi vegetaci skal, sutí a zdí, v české přírodě vyskytuje na slunných stanovištích od nížin po pahorkatiny. Roste ve štěrbinách skal i starých zdí, podél kamenitých cest, na rumoviskách i skládkách odpadu. Je náročná na slunce a prospívají ji lehké, propustné půdy, které mohou být kamenité, málo výživné a jen střídmě mokré, při vyšší zimní vlhkosti rostlina trpí hnilobou. Pokud během vlhké zimy uhyne, jistě na jaře v blízkosti vyrostou ze semen rostliny nové. Kvete od května do července.

Popis.

Trvalka s nahloučenými lodyhami vyrůstajícími z podzemního vícehlavého oddenku. Lodyha vysoká 50 až 100 cm je přímá nebo od báze vystoupavá, lysá a větvená. Je porostlá vstřícnými, přisedlými, jednoduchými listy dlouhými až 8 cm, které mají celokrajné čepele úzce kopinaté až vejčité, po obvodě jemně zubaté, mírně dužnaté a společně s lodyhou mají modrozelený nádech.  Četné červené či růžové květy vytvářejí hustá květenství, vidlany skládající hustou latu. Květy mají krátké stopky, jsou oboupohlavné, dvoustranně souměrné a pětičetné. Kalich s pěti téměř nezřetelnými cípy se v době zrání plodů přemění v pérovitý chmýr. Koruna je řepicovitě srostlá z pěti červených nebo růžových, vzácně bílých lístků, má korunní trubku asi 1 cm dlouhou a na bázi dozadu vybíhá v tenkou ostruhu. Tyčinek je pět a jsou přirostlé ke korunní trubce. Spodní semeník nese čnělku s hlavatou bliznou. Vespod korunní trubky jsou žlázky produkující nektar. Květ bývá opylován létajícím hmyzem, nejčastěji motýly s dlouhým sosákem. Plod je jednosemenná, asi 4 mm velká nažka s pérovitým chmýrem.

Význam.

Vysévá se na záhon nebo do mohutnější skalky, kde rychle roste, dlouze kvete a potřebuje jen minimální péči, neláká žádné škůdce. Pokud ji chceme rozšířit na nové místo, položíme tam na podzim odříznuté květenství se semeny a na jaře vyroste řada semenáčů. Vhodná je i k řezu do vázy. Ve středozemní kuchyni se mladé listy používají jako přísada do salátů a vařené bývají součásti polévek.  Mavuň červená je na mnoha místech Austrálie, na západním pobřeží Spojených států i na Havajských ostrovech považována za invazní rostlinu.

Mavuň červená ("Centranthus ruber") je až metr vysoká, vytrvalá rostlina, kvetoucí v letních měsících četnými drobnými červenými nebo růžovými, vonnými květy sestavenými do květenství vidlanů. Na území nynější České republiky byla v 19. století dovezená ze středomořské oblastí a od té doby se pro své květy pěstuje v zahradách jako okrasná rostlina. Ze zahrad občas zplaňuje a dostává se do volné přírody, kde byla jako neofyt poprvé pozorována již roku 1880.

Centranthus ruber, also called red valerian, spur valerian, kiss-me-quick, fox's brush, devil's beard and Jupiter's beard, is a popular garden plant grown for its ornamental flowers.


Kořeny.

Konfliktualistická teorie vychází z učení německého filosofa a publicisty Karla Marxe. Základní myšlenkou je, že pokud existují nějaké sociální celky, pak vděčí za svou existenci neustálému střetávání jednotlivých sociálních subjektů v těchto útvarech.  Konflikt je nedílnou součástí společnosti. Již od raných společenství se setkáváme s konflikty mezi etnickými, náboženskými, zájmovými skupinami. Sociologové se však tímto tématem začínají intenzivněji zabývat ve 20. století, kdy konflikt začíná nabývat výrazně třídního charakteru. S postupem času vzniká konflikt i v jiných oblastech společenských vztahů. V 60. a 80. letech 20. století to byl například konflikt mezi příznivci neomezeného ekonomického růstu a ochránci přírody, nebo konflikt mezi tradičním pojetím vtahu mezi mužem a ženou, a feminismem. V globálním světě 21. století, se objevují konflikty mezi nadnárodními společnostmi, jako konflikt mezi zeměmi NATO a teroristickými skupinami, nebo mezi Světovou zdravotnickou organizací a nadnárodními tabákovými společnostmi.  Sociální konflikt lze považovat jak za krajně nebezpečnou záležitost, v podobě mezinárodních, rasových, náboženských, generačních, manželských či jiných konfliktů, tak i za „hybnou sílu dějin“ nebo „motor pokroku“.  Obecně je dle učení marxismu i moderní sociologie velmi těžké určit, kudy hranice mezi konfliktem blahodárným a konfliktem vše zničujícím vede. Oba přístupy však tento fenomén vnímají kladně a tvrdí, že konflikt přispívá ke zdravému vývoji společnosti a zastávají názor, že potlačování konfliktu přispívá k umrtvování společenského života, stagnaci a hraničí s totalitarismem. Optimistický pohled na sociální konflikt má své opodstatnění jak teoretické, tak i historické či politické.  „Po historické stránce souvisí kladné oceňováni konfliktů s viděním světa, které se prosazovalo v minulém století v přímé souvislosti s přechodem od tradiční společnosti ke společnosti moderní.“

Konfliktualistické paradigma.

Vzniká v průběhu 50. let 20. století a předpokládá, že jakákoliv forma společenského soužití vyhovuje vždy pouze jedné části společnosti, ostatní jsou k účasti na daném sociálním řádu donuceni, i když to pro ně není zpravidla výhodné. Základním východiskem tohoto paradigmatu je neodstranitelná protikladnost zájmů. Teorie konfliktů se rozšířila hlavně v USA a je spjata se jmény sociologů jako jsou Lewis Coser, Charles Wright Mills a také Ralf Dahrendorf.  Konfliktualistické paradigma tedy vychází z dominance konfliktních vztahů. Tento neustálý konflikt je zdrojem dynamiky sociálního útvaru. Výraznou hodnotou, od které se toto pojetí odvíjí, je svoboda jednotlivce. Konflikt však není uvažován v rovině individuálních vztahů, neboť v tomto boji všech proti všem by se ztratil základní rozměr konfliktu a skutečnosti, které mají poznamenávat celkový charakter sociálního útvaru, by byly značně rozdrobené. Jako základní se proto uvažuje konflikt mezi velkými sociálními skupiname, ve kterých jsou důležité individuální zájmy zahrnuty v transformované podobě.

Konfliktualismus je směr a oblast výzkumu v soudobé sociologii a politologii, zabývající se společenskými jevy a procesy z hlediska schématu konfliktu. Jako konflikt chápe každý střet ve společnosti, v němž se zúčastněné strany dostávají do vzájemného rozporu. Popisuje, modeluje a formalizuje konflikty mezi sociálními systémy, geografickými oblastmi, třídami a politickými stranami, mezi jednotlivci, mezi jednotlivcem a skupinou, dále konflikty v rodině, manželství generační konflikty a podobné.

Conflict theories are perspectives in sociology and social psychology that emphasize a materialist interpretation of history, dialectical method of analysis, a critical stance toward existing social arrangements, and political program of revolution or, at least, reform. Conflict theories draw attention to power differentials, such as class conflict, and generally contrast historically dominant ideologies. It is therefore a macro-level analysis of society.  Karl Marx is regarded as the father of social conflict theory, which is a component of the four major paradigms of sociology. Certain conflict theories set out to highlight the ideological aspects inherent in traditional thought. While many of these perspectives hold parallels, conflict theory "does not" refer to a unified school of thought, and should not be confused with, for instance, peace and conflict studies, or any other specific theory of social conflict.


Život.

Narodil se v Praze do rodiny Thun-Hohensteinů, šlechtického rodu původem z Jižního Tyrolska, roku 1629 povýšené do stavu říšských hrabat ("Reichsgrafen"). Jeho starší nevlastní bratr Guidobald byl v letech 1654 až 1668 salcburským arcibiskupem.  Jan Arnošt z Thunu byl vysvěcen na kněze v roce 1677. 29. prosince 1679 byl jmenován biskupem sekavský ve Štýrsku a následujícího roku konsekroval salzburského arcibiskupa Maxe Gandolfa z Kuenburgu. Jan Arnošt Thun převzal Kuenburgův úřad po svém zvolení 30. června 1687, kdy obdržel kníže-arcibiskupské důstojenství.  Arcibiskup byl znám především jako podporovatel architekta Johanna Bernharda Fischera z Erlachu, nejvýznamnějšího představitele rakouské barokní chrámové architektury. Thun nechal nákladně přestavět salcburskou rezidenci, kolegiátní kostel, kostel nejsvětější Trojice a zámek Klessheim. Během svého úřadování naopak projevoval otevřené antipatie vůči italským umělcům a trendům, tolik napodobovaných mnoha německými panovníky té doby. Po svém nástupu do úřadu např. zastavil práce na kostele prováděné italskými theatiny a odmítl zaplatit italským řemeslníkům, což mělo za následek vleklé soudní spory. Thun, podporován papežem Inocencem XII., nakonec vyšel vítězně ze sporu s kapitulou salcburské katedrály a sousedními biskupstvími Chiemsee a Pasovem.  V roce 1697 zavedl povinnost všech absolventů Salcburské univerzity složit přísahu při Neposkvrněném početí. Byl tvrdým pronásledovatelem krypto-protestantismu v Salcburském knížectví. Tato nařízení později ještě zpřísnil jeho nástupce a synovec Leopold Antonín z Firmianu. Na druhou stranu kníže Thun podporoval čelné představitele Braunauského parlamentu během Bavorského povstání proti okupačním silám habsburského císaře Josefa I.  Kníže-arcibiskup Jan Arnošt z Thunu a Hohenštejna byl pochován v salcburské katedrále. Podle jeho přání byl jeho mozek uložen v univerzitní kapli, jeho útroby (symbolizující slitování) byly uloženy ve špitálním kostele a jeho srdce pohřbeno ve jeho oblíbeném kostele svaté Trojice.

Jan Arnošt hrabě z Thunu a Hohenštejna ( "Johann Ernst Graf von Thun und Hohenstein", 3. července 1643 – 20. dubna 1709) byl v letech 1679 až 1687 biskupem sekavským a od roku 1687 až do své smrti knížetem-arcibiskupem salcburským.

Johann Ernst Graf von Thun und Hohenstein (3 July 1643 – 20 April 1709) was Bishop of Seckau from 1679 to 1687 and Prince-archbishop of Salzburg from 1687 until his death.


Život.

Pocházel z Borysthenu, starověké řecké osady na severním pobřeží Černého moře, kde se narodil okolo roku 325 př. n. l. Jeho otec byl propuštěncem a živil se prodejem solených ryb. Za manželku si vzal si ženu z nevěstince, hetéru. Když se dopustil celního podvodu, byla celá rodina prodána do otroctví. Mladého Bióna, jenž byl příjemného vzhledu, koupil jakýsi řečník a zřejmě si ho oblíbil, protože mu v závěti odkázal celý svůj majetek. To umožnilo Biónovi, aby se po jeho smrti odstěhoval do Athén a oddal se filozofii.  Seznámil se s učením platónské Akademie a školy kynické, poslouchal Theodóra z Kyrény a Theofrasta. Po způsobu sofistů konal mnohé cesty po helénistickém světě a vyučoval veřejně filozofii, hlavně v Makedonii a na Rhodu. Nějaký čas žil na dvoře makedonského krále Antigona Gonaty. Svá poslední léta prožíval v Chalkidě. Když těžce onemocněl, poslal mu prý král Antigonos dva služebníky, aby o něho pečovali. Zemřel okolo roku 255 př. n. l.

Dílo.

Bión byl spíše vzdělaným literátem než ortodoxním příslušníkem některé filozofické školy. Z kynismu převzal kritický poměr k tradiční etice, kyrénská škola ho ovlivnila svým hédonismem. Jako žák Theodóra z Kyrény měl i on kritický vztah k náboženské víře a v důvěrných hovorech prý vykládal „mnoho bezbožného".  Bývá považován za zakladatele tzv. diatribní literatury. Psal filozofické rozpravy, ve kterých pojednával populárním způsobem o různých stránkách praktické etiky. Vynikaly duchaplným stylem a sršely sarkastickými vtipy, Horatius se o nich zmiňuje jako o „hloubavých rozpravách ostrých". Bión uměl podle potřeby střídat vážný i humorný tón. Měl mysl pro divadelnost i parodii a dovedl čato rozesmát své posluchače. Eratosthenés o něm řekl, že „první oděl filozofii v květnaté roucho". Je považován za předchůdce Lúkianova. Ve svých diatribách ho napodoboval kynik Telés z Megary (3. stol. př. n. l.).  Ačkoliv Biónovy "Rozpravy" (řec. διατριβαι, diatribai) byly hojně čteny ještě i v době římského císařství, dochovalo se z nich jen několik názvů a zlomků. Některé vtipné výroky se zachovaly u Stobaia a v díle Diogena Laertia. Když se např. Bióna tázali, kdo zakouší nejvíce úzkostí, odpověděl: „Ten, kdo chce být nejvíce šťasten." Cicero ke zmínce o králi, který si v bolu rval vlasy, dodal: „K tomu vtipně poznamenává Bión, že si ten hloupý král ze zármutku vyškubává vlasy, jako by se plešatostí zármutek zmenšil."

Bión z Borysthenu (řec. Βίων Βορυσθενίτης, Bíōn Borysthenítēs; asi 325 př. n. l. – 255 př. n. l.) byl starořecký řečník, spisovatel a filozof, představitel hédonického kynismu, autor populárních filozofických přednášek, tzv. diatribní literatury.

Bion of Borysthenes (, "gen".: Βίωνος;  BC) was a Greek philosopher. After being sold into slavery, and then released, he moved to Athens, where he studied in almost every school of philosophy. It is, however, for his Cynic-style diatribes that he is chiefly remembered. He satirized the foolishness of people, attacked religion, and eulogized philosophy.


Antisymetrie.

Přestože nerelativistický hamiltonián nezahrnuje spin, musíme jej brát v úvahu. Důvodem je, aby elektronová vlnová funkce mohla splnit velmi důležitý požadavek, kterým je princip antisymetrie. Tento princip uvádí, že pro systém fermionů musí být vlnová funkce antisymetrická vzhledem k záměně všech (prostorových a spinových) souřadnic jednoho fermionu s jinými.  Pauliho vylučovací princip je přímým důsledkem antisymetrického principu. Pauliho vylučovací princip lze obecněji vyjádřit pro fermiony a bosony následovně: Celková vlnová funkce musí být antisymetrická při záměně libovolné dvojice identických fermionů a symetrická při záměně libovolné dvojice identických bosonů .  Matematicky záměnu můžeme definovat jako permutační operátor formula_3, což je operátor, který zaměňuje souřadnice elektronů formula_4 a formula_5. Zápis Pauliho principu pro systém formula_6 elektronů je  kde formula_8 zahrnuje jak prostorové souřadnice, tak i spinovou funkci .

Řešení.

Dvou-elektronový systém.

Aby vlnová funkce splňovala princip antisymetrie, pak například pro dvou elektronový systém musí mít tvar  kde formula_10 je normalizační faktor. Uvedené řešení předcházející rovnice lze zapsat pomocí determinantu. V případě dvou elektronů můžeme přepsat funkční formu rovnice výše jako  Pokud se pokusíme dát současně dva elektrony do stejné orbity (tj. formula_12), jsou dva sloupce determinantu stejné, a to odpovídá situaci, ve které jsou dva elektrony ve stejném stavu. Determinant je pak rovný nule  a pravděpodobnost tohoto stavu je taktéž nulová. Determinant splňuje Pauliho vylučovací princip, který je důsledkem antisymetrického principu.

Zobecnění.

Obecně můžeme pro formula_6 elektronů zavést determinant ve tvaru  Všechny prvky v daném sloupci determinantu zahrnují stejný spin-orbital, zatímco prvky ve stejném řádku zahrnují stejný elektron. Vzhledem k tomu, že výměna řádků a sloupců neovlivňuje hodnotu determinantu, mohli bychom napsat determinant v jiné, ekvivalentní formě. Záměna dvou řádků tedy záměna dvou částic jen změní znaménko determinantu podle antisymetrického principu .

V kvantové mechanice je Slaterův determinant výraz, který popisuje vlnovou funkci multi-fermionového systému, který splňuje antisymetrický princip. Tento princip uvádí, že pro systém fermionů musí být vlnová funkce antisymetrická vzhledem k záměně všech (prostorových a spinových) souřadnic jednoho fermionu s jinými. Pauliho vylučovací princip je přímým důsledkem antisymetrického principu.  John C. Slater představil determinant jako prostředek k zajištění antisymetrie vlnové funkce v roce 1929 a takovýto determinant tedy nese jeho jméno, i když se vlnová funkce ve tvaru determinantu už objevila nezávisle v článcích Heisenberga a Diraca tři roky předtím.  Slaterův determinant vychází z vlnové funkce pro systém elektronů, kde každý má vlnovou funkci ve tvaru spinorbitalu, formula_1, kde formula_2 označuje polohu a spin jednoho elektronu. Slaterův determinant obsahující dva elektrony se stejným spinorbitalem odpovídá vlnové funkci, která je všude nulová.

In quantum mechanics, a Slater determinant is an expression that describes the wave function of a multi-fermionic system. It satisfies anti-symmetry requirements, and consequently the Pauli principle, by changing sign upon exchange of two electrons (or other fermions). Only a small subset of all possible fermionic wave functions can be written as a single Slater determinant, but those form an important and useful subset because of their simplicity.  The Slater determinant arises from the consideration of a wave function for a collection of electrons, each with a wave function known as the spin-orbital formula_1, where formula_2 denotes the position and spin of a single electron. A Slater determinant containing two electrons with the same spin orbital would correspond to a wave function that is zero everywhere.  The Slater determinant is named for John C. Slater, who introduced the determinant in 1929 as a means of ensuring the antisymmetry of a many-electron wave function, although the wave function in the determinant form first appeared independently in Heisenberg's and Dirac's articles three years earlier.


Příprava.

Na konci roku 1925 se Piłsudski rozhodl vrátit k aktivní politice. Podle historika Andrzeje Garlického už od roku 1922 přemýšlel o převzetí moci cestou státního převratu.  Dne 15. listopadu 1925 panský dům v Sulejówku obývaný maršálem navštívila skupina důstojníků. Oficiálním důvodem byla oslava výročí návratu Piłsudského z Magdeburku. Během tohoto setkání přednesl projev mj. generál Gustaw Orlicz-Dreszer, ve kterém prohlásil bezpodmínečnou podporu budoucím činům maršála.  Další vládní krize skončila tehdy 20. listopadu, když Aleksander Skrzyński vytvořil koaliční vládu, jejíž součástí byli i členové levice, mj. Jędrzej Moraczewski. Nicméně tento kabinet přetrval v kompletní sestavě pouze do dubna roku 1926, kdy z ní odešli členové PPS, neshodující se s politikou ministra hospodářství Jerzyho Zdziechowského. Piłsudski byl čím dál více podrážděn dalšími změnami vlád. Rozhodl se využít armádu za účelem vyvinutí nátlaku na prezidenta a Sejm. Za tímto účelem piłsudčík generál Lucjan Żeligowski, úřadující na postu ministra vojenských záležitostí, svěřil maršálovi přímé velení nad několika jednotkami nalézajícími se v okolí Rembertowa (čtvrť Varšavy), oficiálně za účelem provedení cvičení.  Dne 10. května 1926 byla vytvořena nová vláda pod předsednictvím Wincentyho Witose. Krátce potom premiér v tiskovém článku vyzval Piłsudského k převzetí odpovědnosti za zemi a návratu. Maršál mu ostře odpověděl na řádcích „Ranního kurýra“ a Witose i jeho vládu ostře kritizoval. Vydání s tímto rozhovorem bylo zabaveno, současně se 11. května ve Varšavě objevily zprávy o vojenských jednotkách jedoucích směrem na hlavní město z Pomořanska a Velkopolska. V reakci Piłsudski naplánoval, že se objeví v čele vojáků předaných mu pod velení Żeligowským. Tato demonstrace měla vyvinout nátlak na vládu.

Převrat.

Dne 12. května 1926 se v ranních hodinách vydal Piłsudski pouze ve společnosti svého pobočníka do Varšavy za účelem setkání s prezidentem Wojciechowským, aby ho přiměl ke změně vlády. K setkání nedošlo, neboť prezident odjel do Spały, prezidentské rezidence.  Po návratu do Rembertowa maršál rozkázal, aby jemu podřízené jednotky obsadily Varšavu. Rozmísťování začalo toho samého dne ve 13.30. Okolo 16. hodiny síly Piłsudského zaujaly pozice na varšavských mostech Poniatowského a Kierbedźe. Na mostě Poniatowského na maršála už čekal prezident Wojciechowski, který se po zprávách o vývoji vrátil ze Spały. Během rozhovoru prezident požádal Piłsudského, aby se vrátil k aktivitám v souladu se zákonem a k vyjednávání. Włodzimierz Suleja uvádí:  Po neúspěchu jednání s prezidentem rozkázal Piłsudski obsazení Kierbedźova mostu a také vyslal Kazimierze Świtalského, aby přesvědčil Odborový svaz železničářů o nutnosti zabránit vojenským posilám věrným vládě jet do Varšavy. Příznivci Piłsudského také tvrdí, že maršál vydal rozkaz zakazující vlastním vojákům zahájit palbu první. Generál Rozwadowski, který byl velitelem obrany hlavního města, vydal ultimátum, ve kterém zažádal, aby se Piłsudského síly stáhly do 18.30. Vládní síly ale zahájily útočné operace už dříve. Okolo 19.30 se už maršál mohl objevit na Hradním náměstí (pol. "Plac Zamkowy"), kde byl nadšeně přivítán davem Varšavanů.  Večer se s Piłsudským setkal maršál Sejmu Maciejem Ratajem a zahájil s ním jednání. Ta však byla neúspěšná, podobně jako jednání dalšího dne. 14. května se odehrály rozhodující boje – Piłsudského jednotky ohrožovaly už Belweder. Po krátkých, ale krvavých bojích (379 osob bylo zabito), se značnou podporou veřejnosti, leč proti právu, Piłsudski uskutečnil státní převrat známý jako Květnový převrat. V 17.30 podala vláda demisi a prezident Wojciechowski složil svůj úřad. Stalo se tak navzdory zprávě o jednotkách věrných vládě mířících směrem k hlavnímu městu.

Ztráty.

Piłsudského jednotky měly 107 mrtvých a 293 zraněných. Vládní jednotky měly 108 mrtvých a 314 zraněných. Kromě toho zahymulo 164 a bylo zraněno 314 civilistů. Celkové ztráty činily 379 mrtvých a 921 zraněných.

Po převratu.

Pravomoci prezidenta přešly do rukou maršála Sejmu Rataje. Ten jmenoval vládu Kazimierze Bartela, v které Piłsudski formálně převzal ministerstvo vojenských záležitostí a úřad Generálního inspektora ozbrojených sil, a fakticky se stal rozhodujícím centrem moci v zemi. Dne 22. května vydal prohlášení vojákům, ve kterém vyzval k usmíření bojovníků na obou stranách: Dne 31. května byl Piłsudski zvolen prezidentem republiky Národním shromážděním, ale tuto hodnost nepřijal. Argumentoval příliš malými pravomocemi prezidenta v březnové ústavě. V druhém hlasování Národní shromáždění zvolilo prezidentem jeho chráněnce Ignacyho Moścického. Byl to další triumf Piłsudského, neboť ustavení nové vlády legalizovalo květnový převrat.

Květnový převrat (polsky "przewrót majowy" či "zamach majowy") byl puč, který v Polsku 12. až 14. května 1926 provedl maršál Józef Piłsudski. Svrhl vládu premiéra Wincenta Witose a na jeho místo dosadil Kazimierze Bartela. Piłsudski odmítl nabídku stát se prezidentem a tuto pozici přenechal Ignacovi Mościckému, avšak až do své smrti roku 1935 držel nejvyšší moc v Polsku. Puč byl zčásti motivován snahou upevnit moc v Polsku v situaci, kdy výmarské Německo uzavřelo za zády Polska smlouvy o přátelství s Francií a Sovětským svazem, což Piłsudski vnímal jako existenční hrozbu.

The May Coup ( or ) was a coup d'état carried out in Poland by Marshal Józef Piłsudski between 12 and 14 May 1926. The coup overthrew the democratically elected government of President Stanisław Wojciechowski and Prime Minister Wincenty Witos. A new government was installed, headed by Lwów Polytechnic Professor Kazimierz Bartel. The events were partly inspired by the need for extraordinary measures in the face of newly emerging threats to the stability of Poland's independence by Piłsudski's own assessment of the foreign treaties signed by Weimar Germany with France in 1925 (fundamentally abandoning Poland) and with the Soviet Union in April 1926, to which Poland's representatives had not been invited.  Initially Piłsudski was offered the presidency, but he declined in favor of Ignacy Mościcki. Piłsudski, however, remained the most influential politician in Poland, and became the "power behind the throne" until his death in 1935.