Život.

Bocheński, narozen do rodiny polského velkostatkáře, studoval nejprve práva na univerzitě ve Lvově, dále pokračoval ve studiu národní ekonomie na univerzitě v něměcké Poznaňi a to v době od roku 1920 do 1926. Do řádu Dominikánů vstoupil v roce 1927, načež se v rámci řeholního studia rozhodl pro studium filozofie a pedagogiky na univerzitě ve švýcarském Fribourgu, které započal rok po zasvěcení svého života katolickému řádu. Díky své disertační práci na téma "Teorie hmoty jako takové" od Straszewskiho (1848-1921) promoval Bocheński jako Dr. phil. (čs. PhDr.).  Následně započal Bocheński v roce 1931 studium teologie na Papežské univerzitě sv. Tomáše Akvinského v Římě, jež ukončil promocí roku 1924 získavaje titul doktora teologie (Dr. theol.).  V Římě pokračoval v akademickém životě, tentokrát však jako prefesor logiky. V těchto letech došlo k blízkému kontaktu s polskou analytickou školou. O roku 1940 do 1945 sloužil Bochenski u polské armády ve Skotsku a Itálii. Po roce 1945 působil jako profesor historie filozofie 20. století na Fribourské univerzitě a zastával úřád rektora v letech 1964-66. Mnohokrát byl hostujícím profesorem v zahraničí, především pak v USA. V roce 1972 byl penzionován a stal se tak emeritním profesorem.  Mimo svou akademicku činnost působil Bochenski v mnoha jiných oblastech. Například založil spolek katolické filozofie, tzv. "Union mondiale des sociétés catholiques de philosophie." Dále mezi jeho zásluhy nepochybně patří existence a dílo východo-evropského instutu na univezitě ve Fribourgu. Bochenski mj. koncipoval odborný posudek pro německou vládu na téma "Zákaz Komunistické strany německa (BVg ,17. října 1956)."

Filozofie.

Bocheński se zabýval analytickou filozofií, v níž našel osobní zájem a pokládal se za "kosmocentrického Platonika aristotelského stylu". Hlavními předměty jeho celožívotní akademické práce se staly historie filozofie a logiky spolu s logickým zkoumáním filozofických problémů.  Vedle řady elaborátů o otázkách filozofie a její historie patří Bocheńskmu velký dík především za jeho práce o logice, které jsou považovány za největší přínos jeho děl.  Bochenski se odkazoval na použití implicitní logiky v rámci tradiční scholastiky, na níž bylo jeho pojetí tomismu založeno.  J. M. Bocheński se silně stranil dialektickému materialismu, který pokládal nikoli jen za blud, ale v jeho chápání také za hřích.

Josef Maria Bocheński OP (pol. "Józef Maria Bocheński", 30. října 1902 Czuszów, Polsko – 8. února 1995 Fribourg, Švýcarsko), znám mj. jako J. M. Bocheński, či Innocentius Marie, byl polským filozofem a logikem.

Józef Maria Bocheński (Czuszów, Congress Poland, Russian Empire, 30 August 1902 – 8 February 1995, Fribourg, Switzerland) was a Polish Dominican, logician and philosopher.


Vysvětlení.

Fragmenty štěpení, vzniklé jaderným štěpením jsou vzhledem ke svému přebytku neutronů velmi nestabilní a mění se následnými řetězovými beta-minus-rozpady postupně na stabilnější nuklidy. Takový rozpad vede v dceřiných jádrech v některých případech ke stavu nabuzení, který leží nad vazební energií neutronu a proto se okamžitě dále rozpadají s emisí neutronu. Tyto neutrony se proto objevují s poločasem rozpadu dotyčného beta rozpadu a výrazně později než původní rozštěpení jádra.

Výpočetní popis.

Pro praktický výpočet se nechá časové rozložení zpožděných neutronů přibližně popsat šesti časovými skupinami s odlišnými poločasy rozpadu. Poločasy rozpadu a podíly neutronů v každé skupině závisí na druhu štěpeného nuklidu a na energii rozpadem uvolněného neutronu. Například pro štěpení U-235 termickým neutronem platí:  Součet podílů činí v tomto, pro praxi důležitém případu štěpení, 0,67% všech neutronů.

Energetické spektrum.

Zpožděné neutrony jsou emitovány jednotlivě v přechodech mezi diskrétními stavy jader. Jejich energetické spektrum (všechny časové skupiny dohromady) se přesto dá hrubě představit stejné jako u okamžitých neutronů ze štěpení pomocí Maxwellova rozdělení. Ovšem je výrazně měkčí. Střední energie dosahuje pouze cca 0,45 MeV.

Význam pro jaderné reaktory.

Jen díky zpožděným neutronům může být jaderný reaktor regulován při dosažení kritického provozního stavu. Časový odstup emise okamžitých neutronů o 10 s je příliš krátký proto aby šly nějaké regulační technické zásahy vůbec uplatnit.  Zatímco podíl zpožděných neutrony při štěpení uranu je 0,67%, představuje jejich podíl při štěpení plutonia pouze 0,22%. Proto je v rychlých reaktorech a také při používání MOX-palivových elementů do tlakovodních reaktorů odstup mezi stavy zpožděně kritickými a okamžitě kritickými menší a vyžaduje proto jemnější řízení.

Zpožděné neutrony jsou neutrony, které nepocházejí přímo ze štěpení (tj. v době cca 10 s po rozštěpení jádra), ale jsou uvolněny se zpožděním několika milisekund až několika minut. Přestože v typických reaktorech představují zpožděné neutrony cca 1% nebo méně z celkového počtu uvolněných neutronů, je existence zpožděných neutronů zásadní pro regulovatelnost jaderných reaktorů.

In nuclear engineering, a delayed neutron is a neutron emitted after a nuclear fission event, by one of the fission products (or actually, a fission product daughter after beta decay), any time from a few milliseconds to a few minutes after the fission event. Neutrons born within 10 seconds of the fission are termed "prompt neutrons".  In a nuclear reactor large nuclides fission into two neutron-rich fission products (i.e. unstable nuclides) and free neutrons (prompt neutrons). Many of these fission products then undergo radioactive decay (usually gamma decay) and the resulting nuclides are unstable with respect to beta decay. A small fraction of them are excited enough to be able to beta-decay by emitting a delayed neutron in addition to the beta. The moment of beta decay of the precursor nuclides - which are the precursors of the delayed neutrons - happens orders of magnitude later compared to the emission of the prompt neutrons. Hence the neutron that originates from the precursor's decay is termed a delayed neutron. However, the "delay" in the neutron emission is due to the delay in beta decay (which is slower since controlled by the weak force), since neutron emission, like gamma emission, is controlled by the strong nuclear force and thus either happens at fission, or nearly simultaneously with the beta decay, immediately after it. The various half lives of these decays that finally result in neutron emission, are thus the beta decay half lives of the precursor radionuclides.  Delayed neutrons play an important role in nuclear reactor control and safety analysis.


Historie.

Založení a růst.

V roce 1857 založil Conrad Widmer "Schweizerische Rentenanstalt" jako první životní pojišťovnu ve Švýcarsku, která byla garantována od "Schweizerische Kreditanstalt". Do rozvoje tohoto družstva byl zapojen přední curyšský politik Alfred Escher, jehož cílem bylo poskytnout švýcarským rodinám dostatečně pevný základ při pojištění proti životním nejistotám. Představenstvo společnosti zahrnovalo zástupce většiny švýcarských kantonů. V roce 1866 získal Widmer povolení působit v Prusku, a o rok později měl již anuitní obchodní operace i v Hamburku a Brémách. Počínaje rokem 1894 se stalo toto zařízení jedním z prvních pojišťoven, které nabízejí pojištění zaměstnání. Mezi lety 1866 a 1987 se společnost Rentenanstalt rozšířila do Německa, Francie, Nizozemska, Belgie, Spojeného království, Španělska, Lucemburska a Itálie. V roce 1988 převzala pojišťovnu La Suisse v Lausanne.

Příprava na podnikání.

V roce 1997 se pod vedením Martina Lopeze "Rentenanstalt" změnil z družstva na veřejně obchodovanou společnost, přičemž akcie společnosti Rentenstalt / Swiss Life debutovaly na indexu švýcarského trhu v roce 1998. Společnost Swiss Life pak pokročila v expanzivní strategii, ve které získala společnosti: Livit, Banca Del Gottardo, Lloyd Continental a UTO Albis v roce 1999, dále Schweizerische Treuhandgesellschaft v roce 2000 a v roce 2001 převzala nemovitosti společnosti Oscar Weber Holding AG. V roce 2002 toto rychlé tempo akvizicí skončilo, když se společnost snažila o samotnou restrukturalizaci návratem ke své hlavní činnosti.

Akvizice a odprodeje.

V roce 2002 společnost změnila svůj název na společnost Swiss Life pro všechny své činnosti s výjimkou Nizozemska, kde zůstala pod starým názvem Zwitser Leven (později se v roce 2007 prodalo společnosti SNS Reaal společně s belgickým podnikem). V roce 2004 prodala své britské operace společnosti Resolution Life Group. V listopadu 2007 společnost Swiss Life prodala Banca del Gottardo za 1,775 miliardy CHF. Dne 3. prosince 2007 společnost Swiss Life oznámila, že zahájila nabídku na převzetí společnosti AWD Holding a dne 13. března 2008 úspěšně získala celkem 86,2% AWD, která se v roce 2013 stala společností Swiss Life Select. Akvizice společnosti Corpus Sireo, německého poskytovatele služeb pro správu nemovitostí, byla dokončena v létě 2014 a v roce 2016 v Mayfair Capital, britské společnosti pro správu investic do nemovitostí.

Struktura společnosti.

Skupina Swiss Life zveřejňuje zprávy podle zemí. Kromě tří hlavních trhů: Švýcarska, Francie a Německa, Swiss Life odděleně představuje svá zahraniční oddělení: mezinárodní trh a managing aktiv.

Swiss Life je největší životní pojišťovnou ve Švýcarsku. Je jedním z předních evropských poskytovatelů životních, pensijních a finančních řešení s přibližně 185 mld. CHF spravovaných aktiv. Společnost byla založena v roce 1857 v Curychu jako družstvo pod názvem "Schweizerische Lebensversicherungs und Rentenanstalt". Na švýcarský akciový trh vstoupila v roce 1997 a v roce 2002 přijala svůj současný název. V roce 2015 skupina oznámila premiový zisk ve výši 18,9 mld. CHF, což je 5% zvýšení oproti předchozímu roku. Společnost Swiss Life je jednou z dvaceti společností, které jsou hodnoceny podle švýcarského indexu tržních indexů, a je označována zkratkou SLHN.

The Swiss Life Group is the largest life insurance company of Switzerland and one of Europe’s leading comprehensive life and pensions and financial services providers, with approximately CHF 254.4 bn of assets under management. Founded in 1867 in Zurich as the "Schweizerische Lebensversicherungs und Rentenanstalt" cooperative, the company entered the Swiss stock market in 1997 and adopted its current name in 2002. In 2019 the group declared an adjusted profit from operations of CHF 1.69 billion, a 10% increase over the previous year. Net profit increased by 12% to CHF 1.20 billion. Swiss Life is one of the twenty companies listed under the Swiss Market Index, as SLHN.


Historie.

Chrám byl postaven na místě staršího menšího chrámu, který byl také zasvěcen Hórovi. Původní stavba byla ovšem orientována východo-západním směrem, zatímco současný chrám severo-jižním. Starší chrám vznikl patrně za vlády Ramsese I., Ramsese II. a Sethiho I. Velikost chrámu odráží relativní prosperitu epochy, kdy vznikl. Stavbu započal Ptolemaios III. přesně 23. srpna 237 př. n. l. Nejprve byla postavena sloupová hala, dva příčné sály a svatyně obklopená kaplemi. Chrám dokončil až Ptolemaios XII. Neos Dionýsos roku 57 př. n. l.  Šlo o jeden z největších chrámu zasvěcených Hórovi a byl tudíž střediskem několika svátků spjatých s tímto bohem. K největším patřila oslava posvátného sňatku Hóra a bohyně Hathor, která se dle staroegyptského náboženství každoročně vydávala ze svého chrámu v Dendeře právě do Edfu. Chrám v Edfu přestal být užíván k náboženským účelům po vydaní zákona Theodosia I. v roce 391, který zakazoval nekřesťanské bohoslužby v Římské říši. Jako v mnoha jiných případech, řadu chrámových reliéfů křesťané poté zničili. Dodnes je strop chrámu černý v důsledku požáru, kterým snad chtěli křesťanští žháři zničit pohanské obrazy.  Po staletí byl chrám pohřben pod nánosy pouštního písku a říčního bahna, a to do hloubky 12 metrů. Na místě zaneseného chrámu si dokonce obyvatelé stavěli domy. V roce 1798 však byl chrám objeven francouzskou expedicí a v roce 1860 jej začal francouzský egyptolog Auguste Mariette postupně vyhrabávat z písku. Pozoruhodné bylo, že navzdory "pohřbení" architektonická konstrukce chrámu i jeho výzdoba zůstal téměř neporušena. Dnes je velkým turistickým lákadlem. V roce 2005 byl vstup do chrámu přestavěn a doplněn návštěvnickým centrem i zpevněným parkovištěm. V roce 2006 byl přidán důmyslný osvětlovací systém umožňující i noční návštěvy.

Chrám v Edfu je staroegyptská svatyně ve městě Edfu v Horním Egyptě, asi 100 km severně od Asuánu a asi 85 km jižně od Luxoru, na západním břehu Nilu. Město Edfu bylo v řecko-římských dobách známé jako "Apollonopolis Magna", protože bůh Hór byl ztotožněn s Apollonem. Je to jedna z nejlépe zachovaných svatyní v Egyptě. Chrám, věnovaný bohu Horovi, byl postaven v Ptolemaiovském období, mezi léty 237 až 57 př. n. l. Nápisy na jeho stěnách poskytují důležité informace o jazyce, mýtech a náboženství během řecko-římského období ve starověkém Egyptě. Nápisy poskytují podrobnosti o stavební konstrukci i mýtickou interpretaci svatyně (i všech ostatních chrámů) jakožto "ostrova stvoření." Některé se též věnují mytologickému konfliktu mezi Hórem a Sethem.

The Temple of Edfu is an Egyptian temple located on the west bank of the Nile in Edfu, Upper Egypt. The city was known in the Hellenistic period in and in Latin as "Apollonopolis Magna", after the chief god Horus, who was identified as Apollo under the "interpretatio graeca". It is one of the best preserved shrines in Egypt. The temple was built in the Ptolemaic Kingdom between 237 and 57 BC. The inscriptions on its walls provide important information on language, myth and religion during the Hellenistic period in Egypt. In particular, the Temple's inscribed building texts "provide details [both] of its construction, and also preserve information about the mythical interpretation of this and all other temples as the Island of Creation." There are also "important scenes and inscriptions of the Sacred Drama which related the age-old conflict between Horus and Seth." They are translated by the German Edfu-Project.


Two Penny Act.

Narodil se ve Virginii ve středostavovské rodině skotského původu. Neúspěšně se pokoušel podnikat, sňatkem se Sarah Sheltonovou získal farmu Rural Plains a pěstoval tabák. V roce 1760 začal provozovat advokátní praxi, proslavil se silným angažmá v kauze reverenda Jamese Mauryho. Virginské duchovenstvo bylo tradičně placeno v tabáku, po velké neúrodě v roce 1758 ale výrazně vzrostly ceny této komodity a koloniální úřady proto rozhodly stanovit pevný plat kněží ve výši dvou pencí vyplácených v hotovosti (odtud označení "Two Penny Act"). Duchovní proti této ztrátě výsad protestovali a král Jiří III. zákon zrušil. Patrick Henry velmi energicky hájil zájmy virginských úřadů proti Maurymu, který se dožadoval výplaty dlužné částky, a označil královské veto Two Penny Act za akt tyranie.

Americká revoluce.

Pověst ostrého kritika britské vlády zvýšila Henryho popularitu a v roce 1765 byl zvolen do dolní komory virginského zákonodárného sboru House of Burgesses. Prosadil rezoluci odmítající schválení kolkového zákona; jeho projev, v němž přirovnal krále k Caesarovi, označili konzervativní poslanci za zradu. V roce 1773 vytvořil Henry s Thomasem Jeffersonem a Richardem Henrym Leem Výbor korespondentů, který řídil protivládní aktivity kolonistů a po přijetí Donucovacích zákonů se roku 1774 konal ve Filadelfii První kontinentální kongres, na němž se zástupci jednotlivých kolonií dohodli na společném postupu. V březnu 1775 pronesl Henry na zasedání sněmovny v Richmondu proslulý projev, kterým vyzýval k mobilizaci a zakončil ho slovy: „Dejte mi svobodu nebo smrt!“ V řadách prvního virginského pluku se aktivně zúčastnil války za nezávislost, v letech 1776–1779 a 1784–1786 zastával funkci guvernéra Virginie. Usiloval o co nejširší samosprávu Virginie a odmítal Ústavu Spojených států amerických jako příliš centralistickou, ale později se s federalisty smířil a v závěru života podporoval jejich prezidentského kandidáta Johna Adamse.

Patrick Henry (29. května 1736 Studley – 6. června 1799 Brookneal) byl americký politik, právník a plantážník. Jako radikální ideolog hnutí za emancipaci Třinácti kolonií a temperamentní řečník se stal jedním z Otců zakladatelů Spojených států amerických.

Patrick Henry (May 29, 1736June 6, 1799) was an American attorney, planter, politician, and orator best known for his declaration to the Second Virginia Convention (1775): "Give me liberty, or give me death!" A Founding Father, he served as the first and sixth post-colonial Governor of Virginia, from 1776 to 1779 and from 1784 to 1786.  Henry was born in Hanover County, Virginia, and was for the most part educated at home. After an unsuccessful venture running a store, and assisting his father-in-law at Hanover Tavern, Henry became a lawyer through self-study. Beginning his practice in 1760, he soon became prominent through his victory in the Parson's Cause against the Anglican clergy. Henry was elected to the Virginia House of Burgesses, where he quickly became notable for his inflammatory rhetoric against the Stamp Act of 1765.  In 1774 and 1775, Henry served as a delegate to the First and Second Continental Congresses, but did not prove particularly influential. He gained further popularity among the people of Virginia, both through his oratory at the convention and by marching troops towards the colonial capital of Williamsburg after the Gunpowder Incident until the munitions seized by the royal government were paid for. Henry urged independence, and when the Fifth Virginia Convention endorsed this in 1776, served on the committee charged with drafting the Virginia Declaration of Rights and the original Virginia Constitution. Henry was promptly elected governor under the new charter, and served a total of five one-year terms.  After leaving the governorship in 1779, Henry served in the Virginia House of Delegates until he began his last two terms as governor in 1784. The actions of the national government under the Articles of Confederation made Henry fear a strong federal government and he declined appointment as a delegate to the 1787 Constitutional Convention. He actively opposed the ratification of the Constitution. He returned to the practice of law in his final years, declining several offices under the federal government. A slaveholder throughout his adult life, he hoped to see the institution end, but had no plan for that beyond ending the importation of slaves. Henry is remembered for his oratory, and as an enthusiastic promoter of the fight for independence.


Život a práce.

Alex Honnold se narodil v Sacramentu v Kalifornii. Oba jeho rodiče, Dierdre Wolownick a Charles Forrest Honnold, jsou profesory na komunitní vysoké škole. Otec má kořeny v Německu a matka v Polsku. Alex začal s lezením na stěně ve věku pěti let a když mu bylo deset, lezl „několikrát za týden“. Jako teenager se zúčastnil mnoha národních a mezinárodních lezeckých soutěží.  „Nikdy jsem (jako dítě) nebyl úplně špatný lezec, ale taky jsem nebyl nijak výjimečný“, říká. „Byla spousta lezců mnohem, mnohem silnějších než já, kteří začali lézt už v dětství a byli okamžitě strašlivě silní. Měli prostě dar od přírody, a to jsem já nikdy neměl. Jen jsem miloval lezení a nikdy jsem s ním nepřestal, takže jsem se, přirozeně, zlepšil, ale nikdy jsem nebyl nijak zvlášť nadaný.“  Po absolvování sacramentské střední školy Mira Loma v roce 2003 se Honnold přihlásil na Kalifornskou univerzitu v Berkley na stavební inženýrství. Během prvního roku studia na univerzitě se jeho rodiče se rozvedli a zemřel dědeček z matčiny strany, Alex nechodil na hodiny a čas trávil sám, boulderováním v parku Indian Rock. Řekl, že situace tehdy byla „ohavná … Nebydlel jsem na kolejích, měli jsme rodinného přítele, který mi pronajímal dvoupokojový byt ve městě. Během toho jednoho roku na Berkley jsem nikdy nikoho nepotkal. Nikdy jsem s nikým nemluvil.“  Po roce ze školy odešel, přestěhoval se zpět domů a projížděl kalifornské lezecké oblasti. „Srostl jsem s maminčiným minivanem, který byl mou základnou“, řekl. „Jezdíval jsem do Joshua Tree kvůli lezení, nebo do Los Angeles za přítelkyní. Můj okruh byl malinký a život finančně nenáročný. Auto jsem docela rychle zničil, jednoho dne prostě umřelo, a tak jsem další rok jezdil na kole a spal ve stanu.“  V roce 2007 si koupil dodávku z roku 2002, Ford Ecoline E150, díky které se mohl začít soustředit na lezení a objíždět oblasti podle toho, jaké bylo počasí.  Americký horolezecký časopis Alpinist v roce 2011 napsal:Honnold se v lezeckém světě vynořil za pochodu, jako úplný lezec. Do roku 2006 o něm nikdy nikdo neslyšel. V roce 2007 přelezl během jednoho dne stylem free solo yosemitské cesty Astroman a Rostrum, tím se vyrovnal legendárnímu výkonu Petera Crofta z roku 1987, a najednou byl celkem známý. O rok později vysóloval 366 metrů dlouhou prstovou spáru obtížnosti 5.12d (7c), která se táhne masivem Moonlight Buttress v národním parku Zion. Výstup byl nahlášen 1. dubna. Lidé si čtyři dny mysleli, že jde o aprílový žert. Pět měsíců poté udělal Honnold něco nevídaného a vysóloval přes 600 metrů vysokou, ledovcem utvořenou severozápadní stěnu (Regular Northwest Face) skalního útvaru Half Dome. Croft o tomto výkonu prohlásil, že je to nejpozoruhodnější výstup bez lana, který kdy kdo podnikl.Veřejně známým se stal poté, co se vysólování cesty Regular Northwest Face na Half Dome objevilo ve filmu "Sám ve stěně" a v následném rozhovoru pro pořad "60 Minutes".  V listopadu 2001 Honnold spolu s Hansem Florinem nestihli s časem 2:37 o 45 sekund přebít rekordní čas přelezení cesty The Nose na stěnu El Capitan. 17. června 2012 ve stejné cestě vytvořili nový rekord s časem 2:23:46 (nebo 2:23:51).  Americké společnost Clif Bar v listopadu 2014 oznámila, že odmítá Honnolda a další čtyři lezce (většinou ty, kteří lezou stylem free solo) nadále sponzorovat. V otevřeném dopise napsali: „Dospěli jsme k názoru, že tyto formylezení posouvají hranice a risk tam, kam už nejsme ochotní zacházet.“  3. června 2017 Honnold jako první vylezl v čase 3 hodiny a 56 minut stylem free solo 884 metrů dlouhou cestu Freerider na stěnu El Capitan. Výkon popsaný jako „jeden z nejúžasnějších atletických výkonů všech dob“ byl zachycen lezcem a fotografem Jimmym Chinem a jeho ženou, dokumentární filmařkou Elizabeth Chai Vasarhelyi, ve snímku "Free Solo". Krom jiných ocenění film v roce 2018 získal Oscara v kategorii „nejlepší dokument“.  6. června 2018 se Honnold spojil s Tommym Caldwellem aby překonali rychlostní rekord v cestě The Nose na stěnu El Capitan v Yosemitském národním parku. Zhruba devadesátimetrovou cestu zdolali v čase 1:58:07 a stali se tak prvními lezci, kteří ji vylezli rychleji, než za 2 hodiny.

Osobní život.

Více než deset let žil Honnold v dodávce. „Myslím, že bydlení v dodávce není nijak zvlášť přitažlivé,“ řekl. „Ne že bych nějak miloval žití v autě, to co mám rád jsou místa, která díky tomu poznám. Miluji to v Yosemitech, miluji to vlastně kdekoliv, kde je dobré počasí, miluji to, že si můžu dovolit jezdit na místa, kde jsou dobré podmínky. A je to docela pohodlné. Takže bydlení v autě je vlastně nezbytné… Kdybych mohl nějaký zázrakem teleportovat dům z místa na místo, raději bych bydlel v něm. I když, upřímně, v dodávce to taky celkem jde. Líbí se mi, že mám všechno po ruce. Když se občas ocitnu v hotelovém pokoji, jakože někdy mi přidělí vážně nóbl pokoj, který je velký a musím chodit daleko do koupelny, říkám si: ‚Kdybych tak měl tu lahev.‘ Kdo chce uprostřed noci chodit až do koupelny, když by se mohl jen tak otočit na bok a bylo by to?“ Jeho dodávka je na míru vybavená kuchyňským koutem a skříňkami.  V roce 2017 koupil Honnold dům v Las Vegas. „Nejdříve jsem neměl žádný nábytek a tak jsem prvních pár týdnů bydlel v dodávce na příjezdové cestě. Cítil jsem se tam víc jako doma než v tom prázdném domě.“ Tou dobou vyměnil Ford Ecoline, ve kterém jezdil od roku 2007, za nový Ram ProMaster 2016, ve kterém stále bydlí a cestuje většinu roku.  Honnold je vegetarián, nepije alkohol a neužívá žádné jiné drogy. Je náruživým čtenářem, který se zajímá o klasickou literaturu, environmentalismus a ekonomii a sám sebe popisuje jako militantního ateistu a feministu.  Když zrovna neleze, běhá, nebo chodí po horách, aby se udržel v kondici.  Honnold potkal Sanni McCandless na autogramiádě v roce 2015, brzy poté se z nich stal pár. Sanni a její vztah s Honnoldem jsou význačnou součástí filmu "Free Solo".  25. prosince Honnold prostřednictvím sociálních sítí oznámil, že on a Sanni McCandless jsou zasnoubení.

Filantropie.

V roce 2012 založil nadaci Honnold Foundation, která si klade za cíl „najít jednoduché, udržitelné způsoby zlepšení kvality života na celém světě“ a v současné době se zaměřuje na podporu solární energie v rozvojových zemích.

Filmografie.

I když je Honnold známý hlavně díky snímku "Free Solo", objevil se i v dalších filmech:

Alex Honnold (* 17. srpna 1985 Sacramento) je americký horolezec známý hlavně díky lezení ve stylu free solo (lezení bez jištění), a vícedélkovému lezení. Honnold je jediný člověk, kterému se podařilo bez jištění přelézt stěnu El Capitan v Yosemitském národním parku a je držitelem rekordu ve zdolání takzvané Triple crown - vylezení tří cest na Mount Watkins, The Nose a Half Dome - v čase 18 hodin a 50 minut. Honnold sám říká, že má rád vysoké, dlouhé cesty, které může zkoušet rychle zdolávat.  S lezením začal v jedenácti letech. Po dokončení střední školy nastoupil na Kalifornskou univerzitu v Berkeley, avšak ve svých devatenácti letech studium ukončil a následně se věnoval výhradně lezení. Dne 17. června 2012 stanovil spolu s Hansem Florinem nový rekord cestou The Nose na stěně El Capitan (2:23:46). Spolu s Tommym Caldwellem přetraverzoval v únoru 2014 během pěti dnů přes celý masiv Fitz Roy v Patagonii. V roce 2015 vydal knihu "Alone on the Wall" (v češtině o rok později pod názvem "Sám ve stěně"). Dne 3. června 2017 provedl vůbec první sólový výstup na El Capitan bez použití jištění. Vrcholu dosáhl za tři hodiny a 56 minut.. Jeho výstup dokumentuje film "Free Solo" ( https://www.csfd.cz/film/650707-free-solo/ ), který získal ocenění BAFTA a Cenu Akademie.  Honnoldovou inspirací jsou lezci jako Peter Croft, John Bachar a Tommy Caldwell, ale hlavně krásná místa jako třeba El Capitan v Yosemitském národním parku.

Alexander Honnold (born August 17, 1985) is an American rock climber best known for his free solo ascents of big walls. His 2017 accomplishment of free soloing El Capitan, in Yosemite National Park, is regarded by some as one of the greatest athletic achievements of all time.  Honnold is the only person to free solo El Capitan, and holds the fastest ascent of the Yosemite triple crown, an 18-hour, 50-minute link-up of Mount Watkins, "The Nose", and the "Regular Northwest Face of Half Dome". Honnold says he likes tall, long routes and that he tries to do them quickly. He is the author (with David Roberts) of the memoir "Alone on the Wall" (2017) and the subject of the 2018 biographical documentary "Free Solo", which won a BAFTA and an Academy Award.  Honnold says he is inspired by such climbers as Peter Croft, John Bachar and Tommy Caldwell, and even more by beautiful sites like El Capitan.


Dětství.

Hermína se narodila jako páté dítě čtvrtá dcera Jindřicha XXII. Reusského a jeho manželky Idy ze Schaumburg-Lippe. Po matčině smrti vyrůstala u dvora Luisy Pruské, dcery císaře Viléma I., a jejího manžela Fridricha I. Bádenského. Stejně jako Hermínin otec byla i Luisa neúprosným nepřítelem knížete von Bismarck.

První manželství.

Hermína se 7. ledna 1907 ve městě Greiz provdala za knížete Johana Jiřího Ludvíka Ferdinanda Augusta ze Schönaich-Carolath (11. září 1873 – 7. dubna 1920). Měli spolu pět dětíː

Sňatek s excísařem Vilémem II..

V lednu 1922 poslal Hermínin syn přání k narozeninám vyhnanému německému císaři Vilémovi, který pak pozval chlapce a jeho matku do Huis Doorn. Vilém shledal Hermínu velmi přitažlivou a těšil se z její společnosti. Oba měli hodně společného, oba nedávno ovdověliː Hermína před rokem a půl a Vilém před devíti měsíci.  Na počátku roku 1922 se Vilém odhodlal ke sňatku s Hermínou. Navzdory stížnostem Vilémových monarchistických podporovatelů a námitkám jeho dětí, se 5. listopadu 1922 v Doornu 63letý Vilém a 34letá Hermína vzali. Podle všeho to bylo šťastné manželství. Hermínin první manžel byl také starší než ona, o čtrnáct let. Vilém a Hermína byli bratranec a sestřenice z 5. kolene, přes společného předka britského krále Jiřího II.  V roce1927 Hermína napsala "An Empress in Exile: My Days in Doorn". Zůstala stálou společnicí stárnoucího císaře až do jeho smrti v roce 1941. Děti spolu neměli.

Pozdější život.

Po Vilémově smrti se Hermína vrátila do Německa na statky svého prvního manžela. Během Viselsko-oderské operace v roce 1945, utekla před postupující Rudou armádou na sestřiny statky v Durynsku. Po skočení druhé světové války byla držena v domácím vězení ve Frankfurtu nad Odrou v Sovětské okupační zóně Německa, a později uvězněna v interním táboře Paulinenhof. 7. srpna 1947 náhle zemřela v malém bytě ve Frankfurtu na infarkt, zatímco byla pod přísným dohledem okupačních sil Rudé armády. Pohřbena byla v parku Sanssouci v Postupimi v Německé demokratické republice. O několik let dříve tam byli pohřbeni někteří členové císařské rodiny, včetně Vilémovy první manželky Augusty Viktorie Šlesvicko-Holštýnské.

Hermína Reusská (17. prosince 1887 - 7. srpna 1947), ovdovělá kněžna Schönaich-Carolath, byla druhou manželkou Viléma II. Pruského, za kterého se provdala čtyři roky po jeho abdikaci.

Princess Hermine Reuss of Greiz (; 17 December 1887 – 7 August 1947), widowed Princess of Schönaich-Carolath, was the second wife of Wilhelm II (1859–1941). They were married in 1922, four years after he had abdicated as German Emperor and King of Prussia.


Život.

Christiane Taubira se narodila 2. února 1952 v Cayenně, ve Francouzské Guyaně. Vystudovala na Univerzitě Panthéon-Assas. Je zároveň sestrou Jeana-Marie Taubira, který je generálním tajemníkem Parti Socialiste Guyanis neboli Guyanské socialistické strany.

Politická kariéra.

Jako předsedkyně strany Walwari působila Taubira od r. 1993 jako poslankyně Národního shromáždění, do nějž byla znovuzvolena v r. 1997. Jako nezařazená podpořila v r. 1993 konzervativního Éduorda Balladura, který tou dobou sestavoval vládu. V r. 1994 se stala europoslankyní na čtvrtém místě kandidátky "Parti radical de gauche" vedené Barnardem Tapiem. V červnu 1997 se stala členkou Parti socialiste, kde jí socialistický premiér Lionel Jospin jmenoval předsedkyní vládní komise pro těžbu zlata ve Francouzské Guyaně.  V r. 2002 kandidovala Taubira na francouzskou prezidentku za Parti radical de gauche, ačkoli už nebyla její členkou. Ve volbách získala 2,32 %. Po r. 2002 se stala místopředsedkyní Parti radical de gauche. 16. června 2002 byla znovu zvolená poslankyní Národního shromáždění, kde se stala členkou socialistického klubu.  Po vítězství François Hollanda v prezidentských volbách 2012 byla jmenována ministryní spravedlnosti ve vládním kabinetu Jeana-Marca Ayraulta. Původně se přepodkládala spolupráce s mladší ministryní Delphine Bathoo. Jejich vzájemný vztah však měl později trhliny kvůli sdílené zodpovědnosti. Po parlamentních volbách v červnu 2012 vystřídala Delphine Batho ministryní ekologie Nicole Bricq, čímž zůstalo Ministerstvo spravedlnosti čistě pod vedením Chirstiane Taubira. 27. ledna 2016 rezignovala na post ministryně kvůli neshodám s prezidentem Hollandem ohledně přístupu k francouzským občanům obviněným z terorismu.  Taubira se proslavila zejména zákonem z 21. května 2001, který považuje transatlantický obchod s otroky a otroctví obecně za zločin proti lidskosti. V r. 2013 podpořila reformu pro francouzská karibská teritoria v rámci kompenzace otroctví.  Ve funkci ministryně spravedlnosti splnila Taubira jeden z předvolebních slibů prezidenta François Hollanda a zpracovala zákon legalizující sňatky osob stejného pohlaví.  V lednu 2016 opustila úřad ministryně kvůli otevřeným neshodám s Hollandovým návrhem zákoně, který umožňuje odebrat francouzské občanství osobám obviněným a usvědčeným z terorismu, pokud mají dvojí občanství. Příslušná legislativa byla reakcí na teroristické útoky v Paříži 13. listopadu. O týden později publikovala knihu "Murmures à la jeunesse" o tomto návrhu.

Osobní život.

Taubira byla dvakrát vdaná. Se svým druhým manželem Rollandem Delannonem má čtyři děti. Delannon je separatistický politik stojící za vznikem Hnutí za sociální emancipaci a dekolonizaci. V 80. letech byl odsouzen k 18 měsícům vězení za pokus o výbuch ropy a zemního plynu.

Christiane Taubira nebo Christiane Taubira-Delannon (* 2. února 1952 Cayenne, Francouzská Guyana) je francouzská politička a od 15. května 2012 ministryně spravedlnosti ve vládě Jeana-Marca Ayraulta jmenovaného prezidentem Françoisem Hollandem. Na svůj úřad posléze 27. ledna 2016 abdikovala.

Christiane Marie Taubira (; born 2 February 1952, in Cayenne, French Guiana) is a French politician who on 15 May 2012, was appointed Minister of Justice of France in the Ayrault Government under President François Hollande. She resigned from office on 27 January 2016.


Princess Charlotte, Duchess of Valentinois

Narození a adopce.

Charlotte Louise Juliette Louvetová se narodila ve městě Constantine ve Francouzském Alžírsku jako nemanželská dcera Marie Juliette Louvetové, kabaretní zpěvačky, a Ludvíka Grimaldiho, monackého dědičného knížete a vévody z Valentinois, syna a dědice monackého knížete Alberta I. Ludvík neměl žádné manželské potomky ani sourozence, takže ještě předtím, než nastoupil po svém otci na trůn jako Ludvík II., snažilo se knížectví předejít následnické krizi. Knížectví očekávalo, že jeho soused, Francouzská republika, se bude snažit krize využít, pokud se neobjeví Ludvíkův dědic. Tím dědicem byl jeho bratranec Vilém, 2. vévoda z Urachu (1864 – 1928), který, přestože se narodil a vyrůstal v Monte Carlu jako syn princezny Florestine Monacké, byl Němec, vlastník majetku a příslušník patrilineární rodiny württemberských králů, i když morganaticky. 15. května 1911 byl přijat zákon uznávající Charlotte za Ludvíkovu dceru a dynastickou členku panovnické rodiny. Ačkoli byl později tento zákon považován za neplatný podle ustanovení z roku 1882, byla 30. října 1918 přijata vyhláška, která jí umožnila přijetí do dynastie. Ludvík 16. května 1919 Charlotte v Paříži adoptoval, čímž přijala příjmení Grimaldi, zatímco její děd jí dal titul vévodkyně z Valentinois, tradiční pro knížecího dědice. Když Ludvík v roce 1922 nastoupil na monacký knížecí trůn jako Ludvík II., stala se Charlotte předpokládanou dědičkou.

Zákonnost osvojení.

Nad Charlottinou adopcí se objevil stín pochybnosti o zákonnosti. Monacký občanský zákoník požadoval, aby osvojující straně bylo nejméně padesát let a adoptované dvacet jedna. Nařízení z roku 1918 změnilo věkovou hranici na osmnáct (tou dobou bylo Charlotte dvacet let), ale nikoliv druhý věkový limit; Ludvíkovi bylo 48 let.

Manželství.

Charlotte se v Monaku 18. března civilně a 19. března 1920 církevně provdala za hraběte Pierra de Polignac z Guidelu, Morbihanu, Bretaně, Francie, který podle nařízení knížete přijal příjmení Grimaldi a stal se monackým princem. Pár měl dvě děti:  Jejich manželství však nebylo šťastné; manželé se rozešli 20. března 1930, když ho Charlotte opustila, aby žila se svým italským milencem, Del Masso. Pár byl 18. února 1933 nařízením Ludvíka II. rozveden.

Pozdější život.

30. května 1944, den před synovými 21. narozeninami a v plné dohodě se svým otcem, se Charlotte vzdala svých následnických práv ve prospěch syna Rainiera. Od toho dne Charlotte nebyla monackou dědičnou kněžnou, ale titul monacké princezny si ponechala.  Později šla na vysokou školu a získala titul v sociální práci. Po synovu převzetí trůnu, se Charlotte přestěhovala do Château de Marchais, panství Grimaldiů u Paříže. Přes námitky svých dětí, které se obávaly kvůli svému bezpečí, převedla Charlotte svůj majetek na rehabilitační centrum pro bývalé trestance. Žila se svým milencem, známým francouzským bývalým zlodějem klenotů jménem René Girier přezdívaný "René la Canne".  Charlotte zemřela v roce 1977 v Paříži.

Charlotte, vévodkyně z Valentinois (30. září 1898 – 15. listopadu 1977) byla dcerou Ludvíka II. Monackého a matkou Rainiera III. V letech 1922 až 1944 byla monackou dědičnou kněžnou, předpokládanou dědičkou trůnu.

Princess Charlotte of Monaco, Duchess of Valentinois (Charlotte Louise Juliette Grimaldi; 30 September 1898 – 16 November 1977), was the daughter of Louis II, Prince of Monaco, and the mother of Rainier III, Prince of Monaco. From 1922 until 1944, she was the Hereditary Princess of Monaco, heir presumptive to the throne.


Život.

Ruggero Pasquarelli se narodil 10. září 1993 v Città Sant'Angelo, v provinciiPescara v italské oblastiAbruzzo. Jako dítě hrával na kytaru, zpíval a tancoval. V roce 2004 se zapsal do herecké školy. Má vystudovanou hru na kytaru, klavír a také zpěv.  V září 2010 se pokusil prodat svůj pěvecký talent v italské verzi soutěže "The X-Factor". V průběhu soutěže si zazpíval hity jako např. ""Tu vuo' fa' l'americano"" od Renata Carosone, ""You're the First, The Last, My Everything"" od Barryho Whitea a další písně od interpretů jako např. Alex Britti, Maroon 5 či Elton John. Probojoval se až do fáze živých vystoupení a v celkovém žebříčku se umístil na 6. místě.  V roce 2017 začal vydávat sólové písně.

Filmografie.

Violetta  V roce 2012 dostal nabídku zahrát si výměnného studenta z Itálie Federica Paciniho v latinskoamerickém seriálu" Violetta". Znamenalo to, že musel ze dne na den opustit rodnou zemi a přestěhovat se do Buenos Aires v Argentině. V první série úspěšného seriálu se objevil pouze v pár epizodách, podobně tomu bylo také ve druhé sérii. Ve třetí série se stal stálou postavou a díky roli Federica si získal miliony fanoušků po celém světě. Po skončení seriálu "Violetta" se hlavní protagonisté stali součástí rozlučkového turné Violetty, které Ruggero absolvoval pouze na koncertech v zemích Latinské Ameriky. Poté se turné přesunulo do Evropy, jenže Ruggero mezitím dostal novou pracovní nabídku v seriálu "Soy Luna."  Díky seriálu "Violetta" se seznámil se svou nynější přítelkyní Candelarií Molfese, která ztvárnila postavu Camily. Spolu tvoří dvojici zvanou Ruggelaria a natáčejí zábavná videa, která pak zveřejňují na svém Youtube blogu.  Soy Luna  Tvůrci Violetty se rozhodli pokračovat ve stejném duchu a dali tak vzniknout seriálu "Soy Luna." Ruggero zde hraje hlavní roli Mattea Balsana, krále bruslařské plochy. Z počátku strávil určitý čas v mexickém Cancúnu, kde se natáčely první epizody tohoto seriálu, později se ale natáčení přesunulo do Buenos Aires. Momentálně se natáčí třetí série.

Ruggero Pasquarelli (* 10. září 1993) je italský zpěvák a herec. V roce 2010 se zúčastnil čtvrté série italské talentové show "X Factor". Známějším se stal díky roli Federica v argentinském Disney seriálu "Violetta" a díky roli Mattea Balsana v argentinském Disney seriálu "Soy Luna".

Ruggero Pasquarelli (born 10 September 1993) is an Italian singer and actor. In 2010, he took part in the fourth series of the Italian talent show "X Factor". He is also known for his performance as Federico in the Argentine telenovela "Violetta" and as Matteo Balsano in "Soy Luna".


Rodina.

Jacqueline se narodila neznámo kdy před rokem 1520 jako nejmladší dcera Jeana IV. de Longwy, seigneura de Givry, barona z Pagny a z Mirebeau (zemřel v roce 1520) a Jany z Angoulême, hraběnky z Bar-sur-Seine, nemanželské nevlastní sestry francouzského krále Františka I.  Jacqueline měla dvě starší sestry. Ta nejstarší, Františka de Longwy, dáma de Pagny a de Mirebeau (asi 1510 – 1561)D, se poprvé provdala v roce 1526 za Filipa de Chabot, seigneura de Brion, hraběte z Charny a Buzançois, admirála Francie, se kterým měla šest dětí. Podruhé se Františka provdala v roce 1545 za Jacquese de Perusse, seigneura d'Escars, se kterým měla jednoho syna, kardinála Anne d'Escars de Givry. Jacquelina druhá starší sestra Klaudie se stala abatyší v Jouarre.  Jejím strýcem z otcovy strany byl Claude de Longwy de Givry, biskup v Amiens. Prarodiči jí byli Filip de Longwy, seigneur z Pagny a Jeanne de Bauffremont, dáma de Mirebeau, a Karel z Angoulême a jeho milenka Antoinette de Polignac, dáma de Combronde, dvorní dáma manželky hraběte z Angoulême, Luisy Savojské. Antoinette byla dcerou Foucauda de Polignac, seigneura des Fontaines a Agnès de Chabanais.

Manželství a potomci.

Jacqueline se v roce 1538 stala první manželkou Ludvíka III. z Bourbon-Montpensier, který se po smrti své matky Luisy Bourbonské 5. července 1561 stal vévodou z Montpensier. U příležitosti tohoto sňatku vrátil její strýc František I. Ludvíkové matce hrabství Forez, Beaujeu a Dombes. Francouzská koruna je zabavila po zajetí Karla III. Bourbonského v roce 1523, když přešel na stranu císaře Karla V.  Jacqueline měla s Ludvíkem syna a pět dcer:

Hraběnka z Bar-sur-Seine.

Jacqueline po matce zdědila titul suo jure hraběnky z Bar-sur-Seine. Otcovy tituly zdědila v roce 1520 jeho nejstarší dcera Františka.  V roce 1543 byl dauphinát Auvergne navrácen Ludvíkovi a Jacqueline se stala dauphine z Auvergne. V roce 1544 byla přítomna křtu králova vnuka Františka. Roku 1547 král zemřel a nastoupil po něm jeho syn Jindřich. V roce 1556 byla Jacqueline spolu s Dianou de Poitiers a Madame de Montmorency určena královnou Kateřinou Medicejskou, aby posoudila případ nesprávného jednání proti Mademoiselle de Rohan, člence královské rodiny, která byla od slibem manželství těhotná s vévodou z Nemours. V roce 1559 byla Jacqueline s manželem přítomna velkolepé korunovace Františka II. a Marie Stuartovny.  28. srpna 1561 Jacqueline v Paříži zemřela.  Její manžel se v roce 1570 oženil podruhé, a to s Kateřinou Lotrinskou, dcerou Františka de Guise a Anny d'Este. Jejich manželství bylo bezdětné.

Jacqueline de Longwy (asi 1520 – 28. srpna 1561), vévodkyně z Montpensier a Dauphine z Auvergne, byla francouzskou šlechtičnou a nevlastní neteří krále Františka I. Francouzského. Byla také první manželkou Ludvíka z Montpensier a matkou jeho šesti dětí. Šarlota Bourbonská, třetí manželka Viléma I. Oranžského byla její dcerou.  Jako vysoce postavený člen rodiny Valois, se účastnila dvorních slavností a obřadů.

Jacqueline de Longwy, Countess of Bar-sur-Seine (before 1520 – 28 August 1561), Duchess of Montpensier, Dauphine of Auvergne was a French noblewoman, and a half-niece of King Francis I of France. She was the first wife of Louis III de Bourbon, Duke of Montpensier, and the mother of his six children. She had the office of "Première dame d'honneur" to the queen dowager regent of France, Catherine de' Medici, from 1560 until 1561.


Chemické vlastnosti.

Oxidací jedné aldehydové skupiny glyoxalu vzniká kyselina glyoxalová, oxidací obou kyselina šťavelová. Redukcí jedné skupiny vznikne glykolaldehyd, redukcí obou ethylenglykol a oxidací jedné a redukcí druhé -CHO skupiny kyselina glykolová.

Výroba.

Glyoxal poprvé vyrobil německo-britský chemik Heinrich Debus reakcí ethanolu s kyselinou dusičnou.  Komerčně se vyrábí oxidací plynného ethylenglykolu za přítomnosti stříbrného nebo měděného katalyzátoru nebo oxidací acetaldehydu kyselinou dusičnou. Nejvíce se jej vyrobí prvním uvedeným způsobem, který začal být používán ve francouzském Lamotte roku 1960. Největším výrobcem je německý BASF (kolem 60 000 tun za rok). Další výrobci jsou také ve Spojených státech amerických a v Číně.  Tuto látku lze rovněž připravit v laboratoři oxidací acetaldehydu kyselinou seleničitou.

Použití.

Glyoxal je cenná surovina v organické syntéze, používá se například na syntézu heterocyklů jako jsou imidazoly. V laboratoři se běžně používá ve formě 1,4-dioxan-2,3-diolu, bis(poloacetalu) s ethylenglykolem. Tato sloučenina je komerčně dostupná.  Roztoky glyoxalu mohou být také použity k fixaci vzorku v histologii.

Uchovávání v roztoku.

Glyoxal je obvykle dodáván ve 40% vodném roztoku. Jako ostatní nižší aldehydy tvoří hydráty. Tyto hydráty ovšem kondenzují za vzniku oligomerů, jejichž přesná struktura není známa. Pro většinu použití není přesné složení důležité. Komerčně se prodávají dva hydráty glyoxalu:  Předpokládá se, že v roztocích s koncentrací méně než 1 M převažuje monomerní forma a při vyšších koncentracích převažuje dimer. Dimer a trimer lze díky jejich nizké rozpustnosti vysrážet z roztoku o teplotě nižší než 4 °C.

Výskyt.

Byla zjištěna přítomnost glyoxalu (ve stopovém množství) v atmosféře, kde může vzniknout jako produkt oxidace uhlovodíků.

Glyoxal (systematický název ethandial) je organická sloučenina se vzorcem OCHCHO. Je to nejjednodušší dialdehyd (aldehyd s dvěma aldehydovými skupinami). Za standardních podmínek se jedná o žlutou kapalinu, která se odpařuje za vzniku zelených par. Jeho struktura je složitější, než jak je běžně zobrazována, protože tvoří hydráty a oligomery. Vyrábí se průmyslově jako prekurzor mnoha dalších látek.

Glyoxal is an organic compound with the chemical formula OCHCHO. It is the smallest dialdehyde (a compound with two aldehyde groups). It is a crystalline solid, white at low temperatures and yellow near the melting point (15 °C). The liquid is yellow, and the vapor is green.  Pure glyoxal is not commonly encountered because it forms hydrates, which oligomerize. For many purposes, these hydrated oligomers behave equivalently to glyoxal. It is produced industrially as a precursor to many products.


2004 Israeli operation in the northern Gaza Strip

Průběh bojů.

Operace byla zahájena 29. září nálety na uprchlický tábor v Džabalíji v Pásmu Gazy a na Nábulus na Západním břehu Jordánu. Podle Izraele se tak stalo v reakci na raketový útok Hamásu na izraelské město Sderot, při kterém zahynuly dvě děti ve věku 3 a 5 let. Při izraelském útoku v uprchlickém táboře v Džabalíji zahynuli dva palestinští mladiství. Zabit byl i jeden příslušník Hamásu.  Následující den pokračovaly izraelské nálety, při kterých zahynulo nejméně 23 Palestinců včetně civilistů. Izrael zároveň zahájil přesun tanků a budozerů do uprchlického tábora v Džabalíji. Izraelský voják byl zabit na pozorovatelně na severu Pásma Gazy. V odvetné palbě zahynuli dva Palestinci. Další dva Izraelci byli zabiti ze zálohy poblíž Gazy palestinským ozbrojencem. Ten byl následně také zabit.  V dalších dnech pokračovaly IOS v leteckých a pozemních útocích na cíle v Džabalíji, Bejt Hanúnu a Bejt Lahíji. Při těchto útocích zahynulo několik Palestinců a to jak ozbrojenců, tak civilistů. Zabiti byli i příslušníci Hamásu a Brigád mučedníků Al-Aksá, kteří se pokusili proniknout do kibucu Nachal Oz. V Pásmu Gazy byl Jásirem Arafatem vyhlášen stav nouze. Izraelská armáda začala s vytvářením tzv. nárazníkové zóny o šíři 9 km na severu Pásma Gazy, která má chránit Izrael před ostřelováním raketami ze strany palestinských ozbrojených skupin.  Od 4. října pokračovalo izraelský vojenský tlak na Pásmo Gazy. Nefungovala eletřina, netekla voda a lidé neměli přístup k lékařské pomoci. Při izraelských leteckých úderech byli zraněni dva aktivisté Hamásu.  5. října zastřelili izraelští vojáci poblíž Rafáhu třináctiletou dívku, neboť se domnívali, že má v tašce bombu. Tři ozbrojení příslušníci Hamásu byli zabiti při pokusu proniknout do kibucu Guš Katif. Podle tvrzení Palestinců byli dva civilisté zabiti v Džabaliji raketou vystřelenou z izraelského bezpilotního letounu.  6. října zahynuli 3 Palestinci poté, co jejich dům zasáhla střela z tanku. Podle tvrzení IOS bylo z domu vypáleno z protitankové zbraně. 7. a 8. října byli v Džabalii, u Wadí as-Salka a Abu Hasira zabiti další palestinští civilisté, vesměs při leteckých úderech izraelské armády. 9. října byl v Džabalíji zabit místní vůdce Hamásu Abed Rauf Nabhan při přípravě k odpálení protitankové střely. Podle tvrzení IOS byl Nabhan zodpovědný za vypálení rakety, která zabila 29. září v Izraeli dvě děti. Při zásahu střelou z izraelského tanku zahynuli v Bajt Lahija ve svém domě 2 Palestinci.  10. října byl při cestě do školy zabit izraelskou raketou učitel Mahir Muhammad, zraněno bylo devět lidí včetně čtyř dětí. Na následky střelby izraelského dronu zemřela v uprchlickém táboře Džabalija jednadvacetiletá žena. K další palbě z izraelského dronu došlo v Bejt Lahíji brzo ráno 11. října. Zraněni byli tři lidé, z toho jeden těžce. Ke smrtelnému zranění v důsledku střelby došlo v Deir Al balah, kde zemřel devětadvacetiletý Palestinec. Na následky zranění po izraelských raketových útocích zemřeli dva lidé; jeden v Bejt Hanoun a jeden v Džabalíji. Palestinci podnikli ten den proti Izraeli několik raketových útoků. Nikdo nebyl zraněn.  12. října ráno dopadlo několik minometných granátů poblíž obce Ganej Tal. Podle palestinských zdrojů zaútočili izraelští vojáci palbou na základní školu v uprchlickém táboře Chan Junis, kde zranili desetiletého chlapce. Podle izraelských zdrojů palba nebyla vedena na školu, ale na zbraňové odpalovací systémy, které Palestinci umístili na pozemku školy. Další izraelská palba byla vedena na palestinské bojovníky, kteří se snažili odpálit raketu přímo z mešity v Chan Junis. 13. října zahynul v Bajt Lahíja po izraelském vrtulníkovém útoku Mohammed Marous, dvaadvacetiletý příslušník Hamásu. Při dalším izraelském útoku zahynuli dva příslušníci Brigád mučedníků Al-Aksá. Dva mladiství byli zabiti při palbě izraelského tanku v Rafáhu. V Hebronu byl izraelskými vojáky zadržen Imad Qawasameh, zodpovědný za sebevražedné útoky, při kterých v Beerševě zahynulo v roce 2004 16 lidí. Ve večerních hodinách provedli palestinští bojovíci několik raketových útoků proti Izraeli.  14. října zaútočila izraelská armáda na uprchlický tábor v Rafáhu, kde zabila tři muže. Podle izraelského tisku dva z nich patřili k radikálním bojovníkům. 15. října varovnými výstřely zabránili vojáci izraelské armády odpálení rakety v Džabalii. Vrtulníkový útok byl zrušen po zjištění, že palestinské bojovníky doprovázejí děti, které pomájí s přenášením výzbroje a jsou zároveň palestinskými bojovníky využívány jako živé štíty. Při izraelských útocích v Džabilíji zahynulo několik Palestinců včetně čtyř radikálů z Brigád mučedníků Al-Aksá a Hamásu. Izraelský vojenský prokurátor suspendoval velitele čety z brigády Givati, který podle tvrzení svých podřízený vystřílel 5. října v Rafáhu do ležící zraněné školačky celý zásobník. V závěru dne se izraelská armáda začala stahovat od Džabalílie, Bejt Lahíje a Bejt Hanounu, zároveň ale vstoupila do Rafáhu, kde pokračovala ve vojenských akcích.  16. října ukončila izraelská armáda bojové akce a 17. října se z prostoru Gazy se začala stahovat s tím, že pokud Palestinci budou pokračovat v raketových útocích, budou izraelské vojenské akce obnoveny.

Diplomatická jednání.

Krátce po zahájení operací vyzvala americká vláda Izrael k nepoužívání nepřiměřené síly v probíhající ofenzivě. Rusko izraelskou operaci odsoudilo, zároveň ale vyzvalo palestinskou politickou reprezentaci, aby se snažila militantům zabránit v raketových útocích.  3. října připustil generální komisař UNRWA, že někteří palestinští členové této organizace jsou zároveň i příslušníky Hamásu. Později řekl, nedá se čekat, že v populaci s 30% podporou Hamásu nebudou zároveň lidé, kteří nebudou pracovat pro UNRWA.. Generální tajemník OSN Kofi Anan vyzval vyzval Izrael, aby ukončil své bojové operace v Pásmu Gazy s tím, že by vedly ke smrti desítek Palestinců včetně dětí. Zároveň vyzval palestinskou samosprávu, aby přesvědčila Hamás o nutnosti ukončit raketové ostřelování Izraele. Izraelský premiér Ariel Šaron prohlásil, že izraelské vojenská akce bude pokračovat, dokud neustanou raketové útoky proti Izraeli. V navrhované rezoluci Rady bezpečnosti OSN byl izraelský útok odsouzen a Izrael byl vyzván ke stažení svých jednotek a respektování lidských práv Palestinců. Rezoluce nebyla přijata, neboť ji 5. října vetovaly Spojené státy za to, že pomíjí teroristické útoky Palestinců proti Izraeli.  Izraelská armáda uvolnila video, na jehož základu obvinila UNRWA ze spoluúčasti na palestinských útocích. Na videu bylo dle Izraelců vidět, že do sanitky UNRWA Palestinci nakládají rakety. UNRWA obvinění odmítla s tím, že na zachycených záběrech jsou do sanitky nakládána nosítka. Izrael následně své obvinění stáhl. UNRWA uvedla, že bude požadovat omluvu po Izraeli za tvrzení, že poskytuje podporu bojovým akcím Palestinců.  16. října uvítaly Spojené státy izraelské stažení se z oblasti.

Výsledek operace.

Obě strany, jak palestinská, tak izraelská se prohlásily vítězi této války. Podle palestinského prohlášení "Hamás dosáhl vítězství nad sionistickým nepřítelem... odpor a vytvalost lidí donutily okupační sílu k ústupu, aniž dosáhla svých cílů." Podle mluvčího izraelské armády "byla narušena schopnost Hamásu odpalovat rakety z Džabaláje" a zároveň "byla zasazena tvrdá rána celé infrastruktuře Hamásu v Džalbalíji."

Lidské ztráty.

Palestinci.

Ztráty a jejich struktura se podle různých zdrojů liší:

Materiální ztráty.

Izraelská armáda během operace zbourala v Pásmu Gazy nejméně 85 domů a poškodila stovky dalších. Poškozena byla veřejná zařízení včetně škol, mateřských škol a mešit. Podle tvrzení izraelské armády řada těchto budov byla Palestinci využívána jako odpaliště pro rakety Kassám či protitankové střely.

Obvinění z válečných zločinů.

V roce 2007 požádala organizace pro lidská práva minorit v Izraeli Adalah vojenskou prokuraturu o zahájení vyšetřování událostí, k nimž došlo v průběhu operace Dny pokání. Žádost byla zamítnuta. 15. dubna 2007 požádala Adalah a další lidskoprávní organizace izraelský Nejvyšší soud o zahájení vyšetřování trestných činů s odkazem na místní a mezinárodní organizace obviňující Izrael ze spáchání válečných zločinů. 6. května 2009 rozhodl soud o slyšení a 8. prosince 2011 žádost zamítl s odůvodněním, že žádost byla podána pozdě, je příliš nekonkrétní, cíle operace byly oprávněné a trestní řízení není nejlepším nástrojem pro posouzení návrhu.

Operace Dny pokání (hebrejsky:מבצע ימי תשובה) (též operace Dny kajícnosti) je výraz používaný pro izraelskou vojenskou invazi do severní části Pásma Gazy uskutečněné od 29. září do 16. října 2004. Operace byla zaměřena na města Bajt Hanún, Bajt Lahíja a Džabalíja. Podle Izraele se v těchto městech nacházela místa, odkud byly odpalovány proti izraelským městu Sderot a izraelským osadám v Pásmu Gazy rakety Kassám, které si vyžádaly smrt dvou dětí v Sderotu. Cílem útoku bylo zabránit dalšímu raketovému ostřelování Izraele.  Název operace se vztahuje k tzv. Vysokým svátkům, v jejichž období operace probíhala.

</noinclude>  In 2004 the Israeli Defense Forces launched Operation "Days of Penitence" (Hebrew: מבצע ימי תשובה), otherwise known as Operation "Days of Repentance" in the northern Gaza Strip. The operation lasted between 29 September and 16 October 2004. About 130 Palestinians, and 1 Israeli were killed.  The operation, focused on the town of Beit Hanoun and Beit Lahia and Jabalia refugee camps, which were said to have been used as launching sites of Qassam rockets on the Israeli town of Sderot and Israeli settlements in the Gaza Strip, and in particular in response to the death of two children in Sderot. The operation's name corresponds to the Hebrew name for the High Holiday season during which the operation was carried out.


Krádež.

V roce 1911 se devětadvacetiletý chudý Ital Perugia dopustil krádeže, která je označena za největší uměleckou krádež 20. století. Podle policejní teorie pařížský Louvre Perugia navštívil v neděli 20. srpna, protože věděl, že muzeum bude druhý den zavřeno. V budově se dobře vyznal, protože tam krátkou dobu pracoval jako pomocník sklenáře. V pondělí 21. srpna 1911 ráno, když se o ochranu muzea staralo jen několik strážných, se Perugio oblékl do bílého pláště, který nosili zaměstnanci. Poté vyrazil přímo do Salonu Carré a sundal ze stěny "Monu Lisu", od slavného malíře Leonarda da Vinciho. Jelikož v té době v obrazárnách nebyly žádné alarmy, nebyl to obtížný úkol.  S malbou, která zde visela už od dob krále Františka I. se dostal na služební schodiště pro personál. V ústraní vyndal z rámu dřevěnou topolovou desku, na které je namalován tento portrét údajné manželky florentského kupce Francesca del Gioconda. Učinil chybu, když na ochranném skle z vnitřní strany zanechal otisk prstu. Louvre opustil bočním vchodem. Obraz uschoval do dřevěné truhly ve svém bytě v ulici de l’Hôpital Saint-Louis. Vincenzo se obrazem často kochal, ale nechal si ho jen pro sebe. Ani svojí milence obraz neukázal, ač se ho ptala, co v bedně pod postelí schovává. Vše tajil přes dva roky.  Obraz byl objeven v italské Florencii 13. prosince 1913. Vincenzo ho nabídl antikváři Alfredu Gerovi. Žádal však odměnu za tuto „vlasteneckou službu“ ve výši půl miliónu lir. Na smluvené místo však dorazila policie, kterou informoval Geri a Perugia zatkla.  Než byla "Mona Lisa" vrácena do Paříže, byla na týden vystavena ve Florencii, kde ji Leonardo v 16. století namaloval.

Pozdější život a smrt.

Perugia byl v Itálii odsouzen na jeden rok a 15 dní vězení, trest mu byl snížen na pouhých sedm měsíců, poté sloužil v armádě během první světové války. Později se oženil a měl jednu dceru Celesitinu.  Zemřel 8. října 1925 na své 44. narozeniny v Saint-Maur-des-Fossés ve Francii. Jeho smrt nebyla příliš publikována. Nekrolog byl objeven náhodou, když zemřel jiný Vincenzo Perugia roku 1947.

Motivace krádeže.

Dnes existují dvě teorie týkající se krádeže "Mony Lisy".

Patriotismus.

Perugia řekl, že obraz ukradl z vlasteneckého důvodu: chtěl ho navrátit do Itálie poté, co ho ukradl Napoleon. Zřejmě nevěděl, že Leonardo da Vinci daroval obraz Františkovi I., když se stěhoval do Francie, aby se stal jeho dvorním malířem.  Odborníci zpochybnili motiv „vlastenectví“ z toho důvodu, že skutečný vlastenec by obraz daroval italskému muzeu, než aby se pokusil profitovat z jeho prodeje. Tento pokus o profitaci je potvrzen i dopisy, které zasílal po svém otci.

Zločinné spolčení.

Další teorie se objevily až o několik let později. Krádež mohl vymyslet podvodník Eduardo de Valfierno, který chtěl od padělatele Yvese Chaudrona kopii této malby, aby ji mohl prodat jako chybějící originál. Tato teorie je založena výhradně na článku z roku 1932 bývalého novináře Hearsta Karla Deckera v "The Saturday Evening Post". Pro tento příběh neexistuje žádné potvrzení.

Vincenzo Perugia (8. října 1881, Dumenza, Itálie – 8. října 1925, Saint-Maur-des-Fossés, Francie) byl italský zloděj známý pro krádež obrazu "Mona Lisa" dne 21. srpna 1911.

Vincenzo Peruggia (October 8,1881 – October 8, 1925) was an Italian thief, most famous for stealing the "Mona Lisa" on 21 August 1911. Born in Dumenza, Varese, Italy, he died in Saint-Maur-des-Fossés, France.


Život.

Narodila se jako Anna Charlotte Dorothea, dcera Johanna Fridricha von Medem, říšského hraběte ze staré kuronské šlechty, generálporučíka Ruského impéria, a jeho druhé manželky, Louisy Charlotty von Manteuffel. Její otec vlastnil mnoho statků v Kuronsku. Její starší nevlastní sestrou z otcova předchozího manželství byla básnířka Elisa von der Recke. Mladším bratrem byl ruský diplomat Christoph Johann von Medem, který v Mitavě postavil vilu Medem.  6. listopadu 1779 se osmnáctiletá Dorothea stala třetí manželkou 55letého, bezdětného vévody Petra Birona, syna Ernsta Johanna von Biron. Pár měl šest dětí, dvě z nich však zemřely v dětství. Všechny přeživší děti byly dcery; ta nejmladší, Dorothea von Biron, byla pravděpodobně nemanželská, i když ji vévoda uznal za svou. Vévodkyně Dorothea byla díky svému postavení i díky své kráse přijata v nejvyšších společenských kruzích. Její manžel byl vzhledem k vážné politické situaci, která postihla jeho panovníka, polského krále (trojí dělení Polska), často posílán na diplomatické mise do Varšavy, Berlína, Karlových Varů a Petrohradu. Během těchto jeho dlouhých nepřítomností se Dorothea od svého manžela odcizila a měla několik milostných afér s jinými muži, s polským šlechticem Alexandrem Batowskim, se švédským generálem Gustafem Mořicem Armfeltem a také s francouzským ministrem zahraničí resp. diplomatem, vévodou Charlesem Mauricem de Talleyrand-Périgord. S hrabětem Batowskim zplodila svou (přeživší) čtvrtou dceru Dorotheu, narozenou v roce 1793. Poté se vévodkyně natrvalo přestěhovala do "Palais Kurland" (Kuronského paláce) na třídě Unter den Linden v Berlíně, kde zřídila aristokratický salon.  V roce 1794 získala vévodkyně panství Löbichau v Duryňsku a pobývala tam v letním období na nově postaveném zámku. Do Löbichau si zvala básníky, filosofy, příbuzné a přátele. Zámek se stal známým jako "Musenhof der Herzogin von Kurland" (dvůr múz vévodkyně kuronské). Její nevlastní sestra, básnířka Elisa von der Recke, přijížděla do Löbichau. Postupně sem zavítali významní mužové té doby jako byli ruský car Alexandr I. Pavlovič, pruský král Fridrich Vilém III., císař Francouzů Napoleon Bonaparte, diplomat a vévoda Charles Maurice de Talleyrand-Périgord, Klemens Wenzel von Metternich a básníci Johann Wolfgang von Goethe a Friedrich von Schiller.  Po sňatku její nejmladší dcery Dorothey s Talleyrandovým synovcem, hrabětem Edmondem de Talleyrand-Périgord, v roce 1809 se vévodkyně přestěhovala do Paříže, kde měla intenzivní vztah s vévodou Talleyrandem a ovlivňovala jej, aby se obrátil proti Napoleonovi.  Několik let po její smrti v Löbichau v roce 1821 byly ostatky kuronské vévodkyně Dorothey přeneseny do rodinné hrobky v Zaháni, kde byl již v roce 1800 pohřben její manžel, vévoda Petr Biron.

Potomci.

S Petrem Bironem:  S Alexandrem Batowskim:

Dorothea von Medem (3. února 1761 – 20. srpna 1821) se narodila v Mežotne v tehdejším Kuronském a zemgalském vévodství. Po sňatku s posledním kuronským vévodou Petrem Bironem byla známá jako vévodkyně Dorothea Kuronská ("Dorothea von Kurland"). Vedla mj. proslulý aristokratický salon v Berlíně a vykonávala různé diplomatické povinnosti jménem svého manžela.

(Anna Charlotte) Dorothea von Medem (3 February 1761 – 20 August 1821) was born a Gräfin (Countess) of the noble German Baltic Medem family and later became Duchess of Courland (a Baltic region). Popularly known as Dorothea of Courland after her marriage to Peter von Biron, the last Duke of Courland, she hosted an aristocratic salon in Berlin and performed various diplomatic duties on behalf of her estranged husband.


Dějiny.

Hrad byl založen v roce 1446 na příkaz Jánose Hunyadiho na místě někdejší tvrze postavené Karlem I. Robertem. Panství věnoval otci Hunyadiho Vajkovi král Zikmund v roce 1409. Patřil mu i v roce 1446, kdy byl János Hunyadi zvolen jako regentem Maďarského království.  Hrad byl postaven v renesančně-gotickém slohu na skále nad říčkou Zlaști. Je to impozantní a rozlehlá stavba s vysokými věžemi, baštami, vnitřním nádvořím, pestrobarevnými střechami a myriádami okna a balkonů zdobených kamennými sochami. Má dvojité stěny pro lepší opevnění a je lemován věžemi obdélníkového a kruhového půdorysu, což byla jedna z inovací, kterou přineslo toto období transylvánské architektury. Některé z věží (věž Capistrano, Opuštěný věž a Bubenická věž) sloužily jako věznice. Věž Buzdugan byla postavena výhradně pro obranné účely. Její fasádu zdobí geometrické motivy. Věže mají ve stěnách velké otvory, aby pojaly i větší zbraně.  V interiéru hradu jsou z místností tři největší: Rytířský sál, Jídelní sál a kruhové schodiště. Sály jsou obdélníkového tvaru a jsou zdobené mramorem. Jídelní sál sloužil k pořádání obřadů a slavnostních hostin, zatímco Rytířský sál ke slavnostem. V roce 1456 János Hunyadi zemřel a práce výstavbě zámku se zastavily. V roce 1458 byla zadána výstavba nového, Matyášova křídla hradu. V roce 1480 byla výstavba dokončena a hrad si rychle získal pověst jedné z největších a nejpůsobivějších staveb ve východní Evropě.  V 16. století stav neprošel žádnou přestavbou, ale v roce 17. století byly provedeny změny z estetických i vojenských důvodů. Vznikl nový Velký palác s výhledem na město. Dvoupatrová budova obsahovala obývací místnost a další obytné prostory. K vojenským účelům byly postaveny dvě nově věže: Bílá a Dělostřelecká. Vzniklo také vnější nádvoří, užívané správou hradu a jako úložné prostranství.  Současná podoba hradu je výsledkem rozsáhlé rekonstrukce po vážném požáru a mnoha desetiletích, kdy byl hrad ponechán bez údržby. Byla však poznamenána tím, že moderní „architekti do něj promítli své vlastní melancholické interpretace toho, jak by měl velký gotický hrad vypadat“.

Popis.

Jako jedna z nejdůležitějších nemovitostí v držení Jánose Hunyadiho se hrad v průběhu jeho vlády dočkal zásadních proměn. Stal se nejen strategicky významným opevněným bodem, ale také jeho reprezentačním sídlem. Později páni hradu dál měnili jeho vzhled výstavbou nových věží, komnat i sálů. Mezi nejvýznamnější součásti hradu patří galerie a věže Nebojsa a Capistrano. Vynikají také Rytířský sál, Bílá bašta, která sloužila jako spižírna, a Jídelní sál, na jehož stěnách jsou malované portréty významných postav Maďarské historie, např. Mateie Basaraba nebo Vasileho Lupua. V jednom z křídel hradu se nachází obraz znázorňujícího havrana, po kterém získal Matyáš Korvín, jeden z potomků Jánose Hunyadiho, podle legendy své jméno "Corvinus".

Legendy.

Turistům se vypráví, že na hradě byl vězněn Jánosem Hunyadim po sedm let od svého sesazení v roce 1462 Vlad III. Dracula. Později se stal Hunyadiho spojencem, i když ten odpovídal za smrt jeho otce Vlada II. I proto bývá občas hrad označován za zdroj inspirace pro román Bram Stokera "Drákulův hrad". Ve skutečnosti, Stoker neznal ani o vztahu Vlada k Hunyadiho, ani o Hunyadiho hradu. Podle vlastnoručních Stokerových poznámek si spisovatel představoval, že se Drákulův hrad nachází na vrcholu transylvánské hory Căliman.  Na nádvoří poblíž kaple z 15. století je 30 metrů hluboká studna. Podle legendy ji vykopali tři turečtí vězni, kteří dostali slíbenou svobodu, pokud najdou vodu. Když ale po 15 letech svou práci zdárně dokončili, jejich věznitelé slib nedodrželi. Na stěně studny se nachází nápis. Vypráví se, že znamená „máte vodu, ale ne duši“. Správný překlad ale zní: „Ten, kdo napsal tento nápis je Hasan, který žije jako otrok nevěřících, v pevnosti u kostela.“  V únoru 2007 hrad navštívil štáb britské paranormální televizní show "Most Haunted Live!" Ten strávil na hradě tři noci a pátral po existenci duchů, kteří tam údajně straší. Výsledky byly neprůkazné.

Hrad Hunedoara, známý též jako Korvínův hrad nebo Hunyadiho hrad (, ), je goticko-renesanční hrad ve městě Hunedoara v Rumunsku. Je jedním z největších hradů v Evropě. Časopis "The Epoch Times" ho zařadil na čelo seznamu sedmi divů Rumunska.

Corvin Castle, also known as Hunyadi Castle or Hunedoara Castle (Romanian: "Castelul Huniazilor" or "Castelul Corvinilor;" Hungarian: "Vajdahunyadi vár"), is a Gothic-Renaissance castle in Hunedoara, Romania. It is one of the largest castles in Europe and figures in a list of the Seven Wonders of Romania.


Životopis.

O životě Jacoba Cornelisza van Oostsanena je toho známo jen málo. Historici se většinou spoléhají na jeho biografii od Karla van Mandera, na archivy opatství benediktinského kláštera Egmond, pro nějž Jacob Cornelisz pracoval. Jeho jméno naznačuje, že pocházel z Oostzanu, Severního Holandska východně od řeky Zaan, severně od Amsterdamu. Jeho rodina v této oblasti spravovala půdu. Celá rodina Cornelisz se věnovala malířství. Cornelis Buys I., známý také jako Mistr z Alkmaaru byl Jacobsovým bratrem, stejně jako Cornelis Buys II. Jeho synové Cornelis Jacobsz a Dirck Jacobsz se stali portrétními malíři, stejně tak jako jeho vnuci Cornelis Anthonisz a Jacob Dirksz. Bohužel datum narození či datum křtu Jacoba Cornelisza van Oostsanena není známo. Datum jeho narození bylo vztaženo k jiným archivním důkazům, jako jsou data úmrtí ostatních rodinných příslušníků. Stejný postup byl použit při stanovení data narození malíře Franse Halse. První zmínky o vyplacení provize pro Jacoba Cornelisze pocházejí z doby, kdy mu bylo nejméně 35 let. Předpokládá se, že předtím pracoval v malířské dílně v Haarlemu - (Haarlem je hlavním městem provincie Severní Holandsko.) V roce 1500 koupil svůj první dům v Amsterdamu na Kalverstraatu. O dvacet let později koupil i sousední dům. Proto je Jacob Cornelisz někdy nazýván Jacob Cornelisz van Amsterdam. V roce 1533 se prvně o jeho manželce v archivech hovoří jako o vdově. Poslední platby, které mu byly podle archivů opatství Egmond proplaceny proběhly v letech 1526–1528. Byly to platby za retábula ztracená během protestantské reformace. (Retabulum neboli retábl je oltářní nástavec obsahující sochy, reliéfy či obrazy, umístěný buď na nebo bezprostředně za oltářem).

Kariéra.

Po celou dobu své umělecké kariéry se Corneliszův malířský styl měnil. Nejprve začal jako pozdně gotický řemeslník pod vlivem školy v Haarlemu a končil stylem představovaným obrazem "Saul a čarodějnice z Endoru". Na tomto obraze jsou detaily jednoduché, proporce protáhlé a tahy štětcem uvolněné. Ve svých začátcích byl Jacob Cornelisz ovlivněn haarlemským malířem Geertgena tot Sint Jansa. Barvy a techniky naznačují, že se Jacob učil malovat v Haarlemu. Později měl na jeho styl vliv Albrecht Dürer. Jacob Dürera navštívil zřejmě v Antverpách v roce 1520. Jeho rané práce naznačují, že byl vyučený návrhář dřevorytů a zlatník. Jednou z jeho prvních prací byl obraz "Kristus se zjevuje Marii Magdaléně jako zahradník". Je známo asi 200 jeho dřevorytů a 27 jeho obrazů. Tisky jeho dřevorytů jsou součástí tradiční nizozemské drobné knižní ilustrace. Jacob Cornelisz. měl vynikající malířskou techniku, ale umělecky nepřinesl nic nového, pokračoval v prezentaci tehdejších trendů. Jeho symbolika byla také velmi konzervativní. Maloval většinou posvátná témata s tradiční ikonografií ve starých i nových kombinacích jako reakci na reformaci. Některá jeho díla, jako je "Christ as the Man of Sorrows" (1510), využívali nejen bibličtí humanisté ale i oligarchie v Amsterdamu, bránící katolickou ortodoxii proti tvrzením raných reformátorů. Obraz "Christ as the Man of Sorrows" představoval římsko-katolickou víru v snadno pochopitelném formátu. Jiné obrazy jako "Narození Páně" (1512) a "Saul a čarodějnice z Endoru" byly vizuálním podobenstvím katolických esejí. Později ve svém životě vedl Jacob Cornelisz van Oostsanen malířskou dílnu, ve které pracovali mezi jeho žáky i jeho syn Dirck Jacobsz a Jan van Scorel. V dílně jeho asistenti pomáhali navrhovat knižní ilustrace, dřevořezy a vitráže. Po roce 1526 Jacob namaloval pouze jeden známý obraz "Autoportrét" (1533). Historici jsou přesvědčeni, že toto dílo vzniklo až rok po jeho smrti, ale podle nizozemského historika I. & van Eeghena byla mezi obrazy Jacoba Cornelisza sedmiletá mezera, což nebylo obvyklé. I. & van Eeghen navrhl, že autorem obrazu "Autoportrét" by mohl být Corneliszův syn. Někteří Jacoba Cornelisza van Oostsanena považují za posledního z vlámských malířů, kteří nevykazují italský vliv.

Jacob Cornelisz van Oostsanen, známý také jako Jacob Cornelisz van Amsterdam (před 1470 – 1533) byl nizozemský umělec, autor mnoha dřevorytů a malíř. Byl jedním z prvních významných umělců, kteří pracovali v Amsterdamu v době, kdy to bylo rozkvétající provinční město.

Jacob Cornelisz van Oostsanen (before 1470 – 1533) was a Northern Netherlandish designer of woodcuts and painter. He was one of the first important artists working in Amsterdam, at a time when it was a flourishing provincial town.


Historie.

Pavilon byl navržen pro německou expozici na barcelonskou mezinárodní výstavu, která se na úpatí hory Montjuic konala v roce 1929. Cílem bylo reprezentovat Německo po První světové válce jako demokratický, klidný a progresivní stát. Zadavatelem byla vláda Výmarské republiky. Ve stejné době Mies stvořil i brněnskou Vilu Tugendhat, tato časová souvislost je vidět i na samotné realizaci.  V době výstavy pavilon sloužil španělskému králi Alfonsovi XIII. pro přijímání německých představitelů a návštěvníkům pak jako prostor pro odpočinek.

Replika.

Po ukončení výstavy byla celá budova rozebrána. Materiály byly poslány zpátky do Německa a byly znovu použity u jiných staveb. V roce 1983 se vedení města rozhodlo pavilon rekonstruovat a za tímto účelem byla založena organizace The Mies van der Rohe Foundation. O rekonstrukci se postarali architekti Ignasia de Sola-Morales, Cristian Cirici a Fernando Ramose. Ta vycházela především z fotek které nechal při výstavě pořídit Mies. Byl při ní kladen důraz na zachování stejných nalezišť jako u originálu z roku 1929. Replika byla dokončena v roce 1986.  V současnosti slouží tato budova jako muzeum a je přístupná veřejnosti.

Popis.

Architekt Ludwig Mies van der Rohe se u této stavby řídil pravidlem „méně je více“.  Budova Barcelonského pavilonu je jednopodlažní, spočívá na podstavci z travertinu, stejně jako například antické chrámy. Celá forma se nese ve znamení rozkladu, jednotlivé části budovy jsou rozloženy a zůstává pouze pravidelná mřížka chromových sloupů, podepírající plochou střechu, která se vznáší bez jakýchkoliv známek tíhy, obvodové stěny jsou skleněné, jedná se o volný půdorys. Konstrukce se skládá ze čtyř druhů mramorů, dalším významným materiálem je travertin a nachází se zde také onyxová zeď, byla zde použita různě tónovaná skla, od čirých až po mléčná. Významným prvkem u této stavby jsou také dvě vodní plochy, které se nachází venku, té menší dominuje ženská socha Alba (česky Úsvit) od George Kolbeho.  Interiér je jednoduchý, není moc zdobený. Na černém koberci uvnitř pavilonu jsou umístěna křesla Barcelona, která byla použita také v brněnské vile Tugendhat. Koberec spolu s červeným závěsem a oranžovo-žlutě zbarvenou mramorovou stěnou vytváří prostorovou německou vlajku.

Barcelonský pavilon byl německý pavilon na Světové výstavě 1929 v Barceloně. Byl navržený německým architektem Ludwigem Miesem van der Rohe, je důležitou budovou v historii moderní architektury, známý pro svůj jednoduchý styl a precizní použití materiálů. Tato budova sloužila k účelu otevření německé části výstavy, byla pouze dočasná a po osmi měsících byla rozebrána. Dnes na jejím původním místě stojí replika, která byla postavena 1986 skupinou katalánských architektů za podpory vlády. Je často přirovnáván k brněnské vile Tugendhat; obě stavby byly navrženy ve stejném roce, mají stejného architekta i myšlenku.

The Barcelona Pavilion (; ; "German Pavilion"), designed by Ludwig Mies van der Rohe and Lilly Reich, was the German Pavilion for the 1929 International Exposition in Barcelona, Spain. This building was used for the official opening of the German section of the exhibition. It is an important building in the history of modern architecture, known for its simple form and its spectacular use of extravagant materials, such as marble, red onyx and travertine. The same features of minimalism and spectacular can be applied to the prestigious furniture specifically designed for the building, including the iconic Barcelona chair. It has inspired many important modernist buildings.


Původ a vzdělání.

Édouard Philippe se narodil v Rouenu v Normandii. Oba jeho rodiče pracovali jako učitelé francouzštiny a byli levicového politického zaměření. Maturitu složil v německém městě Bonnu, kde jeho otec působil několik let jako ředitel Francouzského gymnázia ("Lycée Français"). Ovládá proto perfektně němčinu. Poté studoval na institutu Sciences Po, který absolvoval v roce 1992. V letech 1995 až 1997 dokončil svá studia na prestižní École nationale d'administration.  Při studiích na Sciences Po byl ovlivněn politickým směrem bývalého premiéra Michela Rocarda. Hlásil se k jeho sociálně-demokratickému křídlu v Socialistické straně. Když ale byl Rocard sesazen z vedení strany, odvrátil se Philippe od socialistů.  Po absolvování ENA v roce 1997 nastoupil zaměstnání jako spolupracovník Státní rady, přičemž se specializoval na právo veřejných zakázek.

Politická kariéra.

V roce 2001 Philippe se stal náměstkem primátora Le Havre Antoinea Rufenachta a měl na starost právní věci. Rufenacht sloužil ve funkci starosty v letech 1995 až 2010, řídil také kampaň Jacqua Chiraca pro prezidentské volby v roce 2002. Když si Philippe uvědomil názorovou spřízněnost mezi Michelem Rocardem a Alainem Juppém, podporoval Juppého v době vzniku Unie pro lidové hnutí (UMP) v roce 2002. Ve stejném roce kandidoval v parlamentních volbách, ale neuspěl. Následně pracoval generální ředitel UMP pod Juppého vedením až do roku 2004, kdy byl Juppé odsouzen v případě fiktivních zaměstnanců. Philippe pak získal práci v soukromém sektoru a začal pracovat s americkou právní firmou Debevoise & Plimpton LLP. V roce 2004 byl také zvolen do rady regionu Horní Normandie.  Po vítězství Nicolase Sarkozyho v prezidentských volbách v roce 2007 krátce sloužil jako ministr životního prostředí v Juppého vládě. Následně byl jmenován ředitelem pro vztahy s veřejností ve společnosti Areva, kde pracoval od roku 2007 do roku 2010. V roce 2008 byl zvolen do generální rady departementu Seine-Maritime a v roce 2010 se stal po rezignaci Rufenachta starostou města Le Havre a také předsedou zastupitelstva aglomerace Le Havre. V roce 2012 po smrti Jeana-Yvese Besselata nastoupil jako jeho náhradník na místo poslance Národního shromáždění a obhájil ho úspěšně ještě v témže roce v parlamentních volbách. V roce 2014 v komunálních volbách obhájil i svůj mandát starosty Le Havre, když hned v prvním kole získal 52 % hlasů.  V roce 2016 se zúčastnil zasedání mezinárodního uskupení Bilderberg v Drážďanech.  V pravicových prezidentských primárkách v roce 2016 pracoval pro kampaň Alaina Juppého jako jeho mluvčí. Následně se připojil ke kampani Françoise Fillona, ale opustil ho, když byl Fillon předvolán před soud 2. března kvůli své aféře s nelegálními zaměstnanci. Vzhledem k červnovým parlamentním volbám vyhlásil, že už nebude kandidovat, aby neporušil zákon o kumulaci funkcí.  15. května 2017 nový prezident Emmanuel Macron jmenoval Philippa předsedou vlády.

Osobní život.

Jeho žena Edith Chabreová je pedagožka na Sciences Po, spolu mají tři děti.

Édouard Philippe (* 28. listopadu 1970 Rouen) je francouzský právník, politik a od 15. května 2017 předseda francouzské vlády.  Jako člen Unie pro lidové hnutí, později přetransformované do Republikánů, byl od roku 2012 poslancem Národního shromáždění za obvod Seine-Maritime č. 7. V roce 2010 se stal starostou města Le Havre.  15. května 2017 ho prezident Emmanuel Macron jmenoval premiérem. Je tak prvním předsedou vlády z jiné strany (či hnutí) než samotný prezident od doby, kdy v roce 2002 skončilo společné vládnutí socialistického premiéra Lionela Jospina a republikánského prezidenta Jacqua Chiraca.

Édouard Charles Philippe (; born 28 November 1970) is a French politician serving as Prime Minister of France since 15 May 2017 under President Emmanuel Macron.  A lawyer by occupation, Philippe is a former member of the Union for a Popular Movement (UMP), which later became The Republicans (LR). He served as a member of the National Assembly representing the 7th constituency of Seine-Maritime from 2012 to 2017, as well as Mayor of Le Havre and President of the Agglomeration community of Le Havre from 2010 to 2017. After being elected to the presidency in May 2017, President Macron appointed him Prime Minister; Philippe subsequently named his government on 17 May.


Původ a mládí.

Damrauová se narodila v bavorském Günzburgu. Zpěv začala studovat pod vedením Carmen Hanganuové na würzburské hudební škole. Během studií trpěla otoky hlasivek. Po konzultaci s několika lékaři se rozhodla podstoupit alternativní léčbu bez operace. Léčba trvala asi rok a půl. Po absolvování konzervatoře studovala v Salcburku u Hanny Ludwigové.

Kariéra.

První operní angažmá získala ve Würzburgu a následně pokračovala v Národním divadle v Mannheimu a Frankfurtské opeře. Od té doby zpívala po celém světě na nejslavnějších scénách, jako jsou Vídeňská státní opera, Metropolitní opera v New Yorku, Královská opera v Londýně nebo Bavorské státní opeře, stejně jako na Salcburském festivalu. Byla pozvána, aby zpívala titulní roli v Salieriho opeře "Europa riconosciuta "při znovuotevření La Scaly v Miláně v roce 2004 pod taktovkou Riccarda Mutiho.  Nejčastěji hrála roli Královny noci z Mozartovy "Kouzelné Flétny". Angažována byla k jejímu nastudování ve více než 15 inscenacích v Londýně, Salcburku, Vídni, Frankfurtu nebo Mnichově. V Metropolitní opeře se zapsala do historie, když v sezoně 2007/08 vystoupila ve dvou různých inscenacích této opery, přičemž v jedné jako Pamina a ve druhé jako Královna noci. Pozoruhodné bylo i její angažmá ke ztvárnění všech čtyř hrdinek v Offenbachových "Hoffmannových povídkách "v nové inscenaci Bavorské státní opery v říjnu 2011. Mezi rolemi v jejím repertoáru dominují zejména koloraturními party; zpívala např. Zerbinettu ("Ariadna na Naxu"), Lucii ("Lucie z Lammermooru"), Elvíru ("Don Giovanni"), Rosinu ("Lazebník sevillský"), Gilda ("Rigoletto"), Adinu ("Nápoj lásky"), Marii ("Dcera pluku"), Lindu ("Linda di Chamounix") nebo Amintu ("Král pastýř"). V lyrickém oboru patří do jejího repertoáru Manon (Massenetova "Manon)", Donna Anna ("Don Giovanni"), Mařenka (Jeníček a Mařenka) nebo Pamina ("Kouzelná flétna").  Po narození druhého dítěte na podzim roku 2012 se vrátila na scénu s novou inscenaci Verdiho "Rigoletta" v Metropolitní opeře v únoru 2013; následoval její debut v titulní roli Verdiho "La traviaty" na stejné scéně. V říjnu 2013 vytvořila v Divadle na Vídeňce titulní koloraturní sopránovou roli ve světové premiéře opery A Harlot's Progress, kterou přímo pro ni napsal mladý britský skladatel Iain Bell podle leptů Williama Hogartha. V březnu 2014 zpívala v "Náměsíčné "v Metropolitní opeře.  Damrau také pravidelně koncertuje. S písňovým repertoárem vystupovala ve vídeňském Musikvereinu, v Carnegie Hall, Wigmore Hall, La Scale, na festivalech Schubertiáda ve Schwarzenbergu, Kissingerském jaře, Mnichovském a Salcburském festivalu. Její koncertní repertoár zahrnuje Orffovu "Carminu Buranu", Mozartovy "Velkou mši C moll", Requiem a "Exsultate, jubilate" nebo Händelova "Mesiáše". Vystupovala s nejvýznačnějšími dirigenty, např. Jamesem Levinem, Zubinem Mehtou, Lorinem Maazelem, Colinem Davisem, Christophem von Dohnányim, Leonardem Slatkinem, Pierrem Boulezem, Nikolausem Harnoncourtem a dalšími.

Osobní život.

Damrauová je vdaná za francouzského basbarytonistu Nicolase Testého. Mají dva syny, narozené v letech 2010 a 2012.

Diskografie.

Rané nahrávky Damrauové pořízené společností Telos zahrnují Verdiho canzoni, Mahlerův "Chlapcův kouzelný roh "a Schumannovy "Myrty", op. 25, s Telos štítek. Vydavatelství Orfeo vydalo živé nahrávky jejích písňových recitálů na Salcburském festivalu 2005 a Schubertiádě 2006.  Damrauová se objevuje také v titulní roli na nahrávce Mozartovy "Zaidy", vydané společností Deutsche Harmonia Mundi.  Od roku 2007 má Damrauová exkluzivní nahrávací smlouvu s EMI/Virgin. Jejím výsledkem jsou tato alba:

Videonahrávky.

Na DVD byly vydány nahrávky následujících oper s Damrauovou:

Diana Damrauová (nepřechýleně Diana Damrau, * 31. května 1971 Günzburg) je německá sopranistka. Je nositelkou čestného titulu komorní pěvkyně v Bavorské státní opeře.

Diana Damrau (; born 31 May 1971) is a German soprano. She has been successful in coloratura soprano roles, especially admired as the Queen of the Night in "The Magic Flute" and Zerbinetta in "Ariadne auf Naxos". Since the early 2010s, she has gradually proceeded into 19th-century Italian bel canto repertoire, singing roles such as Violetta in "La traviata" and the title role in "Lucia di Lammermoor". Damrau is also known as a lieder singer.


Historie.

Sportovní klub byl založen dne 30. dubna 1898 v drážďanském hotelu Stadt Coblenz. Mezi zakládající členy patřili bývalí členové Dresden English Football Club, prvního fotbalového klubu v Německu a na kontinentální Evropě.  Fotbalový oddíl patřil mezi nejúspěšnější fotbalové mužstva celého Středního Německa. Mezi lety 1925 – 1930 prohrál pouze dvě utkání z devadesáti soutěžních. Do konce války dokázal nasbírat dvanáct regionálních titulů. Na začátku čtyřicátých let se stal hegemonem celého německého fotbalu. Dvakrát zvítězil v Tschammerpokalu (dnešní DFB-Pokal) a třikrát dokráčel do finále německého mistrovství. V něm zvítězil pouze dvakrát a to v sezónách 1942/43 a 1943/44. Klub se tak stal vůbec posledním mistrem Německa v jeho předválečné podobě. Původní klub zaniká těsně po ukončení druhé světové války, poté co byla všechna dřívější sportovní sdružení v sovětské okupační zóně zrušena.  Po ukončení všech válečných útrap přišlo zdecimované město také o největší sportovní organizaci. Z jeho trosek vzniklo spoustu nových organizací a jednot. Ve čtvrti Friedrichstadt, kde sídlila celá původní organizace, byl založen sportovní klub SG Dresden-Friedrichstadt. Ten byl ovšem z politických důvodů zrušen v roce 1950. Většina oddílů pak byla převelena do SG Volkspolizei Dresden (pozdější Dynamo). Dalším z potenciálních nástupců se stal klub SG Dresden-Mickten (pozdější Einheit). Jeho fotbalový oddíl zanikl v roce 1966 po reformaci východoněmeckého fotbalu. Tím byla založena Lokomotive Dresden.  Po znovusjednocení Německa došlo k obnovení Dresdneru SC. Fotbalový oddíl byl znovu založen po fúzi s Lokomotivou. Ostatní oddíly pak přešli z Einheitu (oddíl lehké atletiky).

Historické názvy.

Zdroj:

Umístění v jednotlivých sezonách.

Nacistická éra (1933 – 1945).

Zdroj:  Zdroj:

Éra po obnovení (1990 – ).

Zdroj:  Zdroj:

Dresdner SC (celým názvem: Dresdner Sportclub 1898 e. V.) je německý sportovní klub, který sídlí v Drážďanech. Původní klub byl založen v roce 1898. Obnoven byl po znovusjednocení Německa v roce 1990. Fotbalový oddíl od sezóny 2018/19 působí v Kreisoberlize Dresden, osmé německé nejvyšší fotbalové soutěži. Své domácí zápasy odehrává na Heinz-Steyer-Stadionu s kapacitou 4 500 diváků. Klubové barvy jsou červená a černá.  Dresdner má na svém kontě dva německé fotbalové tituly a dvě vítězství v německé fotbalovém poháru (tehdy pod názvem Tschammerpokal). Mimo mužský fotbalový oddíl má sportovní klub i jiné oddíly, mj. oddíl volejbalu, ženského fotbalu a lehké atletiky.

Dresdner Sportclub 1898 e.V., known simply as Dresdner SC, is a German multisport club playing in Dresden, Saxony. Founded on 30 April 1898, the club was a founding member of the German Football Association (Deutscher Fussball Bund or German Football Association) in 1900. The origins of the club go back still further to the predecessor side "Dresden English Football Club" formed in 1874 by expatriate Englishmen as Germany's first football club and possibly the earliest in continental Europe: "Dresdener SC" was organized by one-time German members of the "EFC".


Život.

Mládí.

Narodila se v Pointe-à-Pitre na Guadeloupu. Nejprve se zajímala o tanec, ale brzy převážil šerm.

Sportovní kariéra.

Od šesti let se začala věnovat šermu, v dospělosti se specializovala na šerm kordem. V roce 1990 opustila Guadeloupe a stala se členkou klubu Racing Club de France.  Jako rodačka z Guadeloupu mohla startovat na panamerických šampionátech a v letech 1991, 1992 a 1994 je vyhrála.  V 18 letech zazářila na Letních olympijských hrách 1996 v Atlantě. Ve finále soutěže jednotlivkyň porazila svou krajanku Valerie Barloisovou a společně vyhrály týmovou soutěž. Bylo to poprvé, co byl kord zařazen na olympijské hry i jako disciplína pro ženy.  V roce 2002 byla Flesselová potrestána zákazem startu na tři měsíce po pozitivním dopingovém testu, v jejím vzorku byla nalezena zakázaná látka niketamid. Vinu sváděla na lékaře, že jí podali přípravek, který je běžně dostupný v francouzských lékárnách.  Hbitým a útočným stylem a zejména schopností bodat své soupeře do nohou si vysloužila přezdívku "vosa" ().  Během tří olympijských účastí (1996, 2000 a 2004) vybojovala pět olympijských medailí, což z ní udělalo nejúspěšnější francouzskou ženu v historii olympiád.  Zúčastnila se pak ještě dalších dvou olympiád (2008 a 2012). Byla vlajkonoškou Francie na zahájení Letních olympijských her 2012 v Londýně. To byla její pátá a poslední účast na hrách. Následně v 41 letech ukončila kariéru.  Šestkrát vyhrála mistrovství světa.

Veřejná a politická kariéra.

Zúčastnila se třetí řady francouzské verze soutěže Danse avec les stars, obdoby české StarDance. Při Letních olympijských hrách 2016 v Riu komentovala pro televizi Canal+, a to jak šermířské soutěže, tak slavnostní zahájení a zakončení.  Založila společnost Flessel & Co. a také spolek Ti'Colibri, který se stará o podporu šermířských klubů na francouzské periferii.  V roce 2012 byla předsedkyní výboru pro uspořádání Gay Games v Paříži. V roce 2013 byla jmenována členkou Národní rady pro sport.  Je členkou organizačního výboru kandidatury Paříže na uspořádání Letních olympijských her 2024.  V květnu 2017 podpořila s dalšími sportovci před druhým kolem prezidentských voleb Emmanuela Macrona proti Marine Le Penové. 17. května 2017 byla jmenována ministryní sportu ve vládě Édouarda Philippa. Funkci zastávala až do 4. září 2018, kdy rezignovala.

Osobní život.

Od roku 1996 je vdaná za novináře Denise Colovika, spolu mají dceru Lelou (*2001).

Ocenění.

Za svou sportovní dráhu byla oceněna vysokými státními vyznamenáními:

Laura Flesselová-Colovicová (nepřechýleně Laura Flessel-Colovic, * 6. listopadu 1971 Pointe-à-Pitre) je francouzská šermířka a politička. Je nejúspěšnější francouzskou sportovkyní s pěti olympijskými medailemi.

Laura Flessel-Colovic (born 6 November 1971) is a French politician and épée fencer who served as Minister of Sports from 2017 to 2018. Born in Pointe-à-Pitre, Guadeloupe, she has won the most Olympic medals of any French sportswoman, with five. Before 2007, she was a member of the Levallois Sporting Club Escrime, and now works with Lagardère Paris Racing. She is married and has one daughter.  She was France's flag-bearer at the 2012 Summer Olympics opening ceremony in London, which was her fifth and last Olympics.  She was appointed Minister of Sports in the Philippe Government on 17 May 2017 and resigned on 4 September 2018.


Vznik kostela.

Vznik kostela se zasvěcením sv. Vavřinci souvisí s bitvou u St. Quentinu roku 1557 na den sv. Vavřince. Španělský král Filip II. zde vyhrál nad francouzskou armádou, vítězství vedlo k podepsání míru v Cateau-Cambrésis. Bitvy se účastnil i Emanuel Filibert Savojský, jehož Savojsko bylo v té době Francouzi okupováno a v rámci mírového vypořádání mu bylo vráceno. Po návratu Emanuela Filiberta do Turína nechal v roce 1562 v paláci renovovat kapli (Santa Maria ad Presepae) a založil v komplexu paláce nový kostel (podobně jako Emanuel Filibert zasvětil turínský kostel sv. Vavřinci, tak Filip II. zasvětil El Escorial sv. Vavřinci).  V průběhu 17. století bylo přikročeno k přestavbě kostela.

Barokní stavba.

Stavba kostela začala v roce 1668. V roce 1680 byla dokončena hrubá stavba, 1687 byl kostel úplně dokončen. Stavba nemá fasádu, protože stojí v bloku domů na hlavním turínském náměstí. Vidět je jen tambur a lucerna, mají konkávně zprohýbané stěny a pagodovitý ráz. Půdorys tvoří osmiúhelník vepsaný do čtverce, v diagonálách má stěny vypnuté ven, v osách dovnitř. Nahoře přiřazen příčný ovál s vepsaným kruhem - presbytář s kupolovou klenbou. Ještě výš ochozová chodba mající tvar fazole.  Hlavní kupole nezapře vliv španělské muslimské architektury: čtyři dvojice překřížených oblouků vytvářejí osmicípou hvězdu a otevírají pohled do kupole ozářené lucernou a postranními okny. Menší kupole je pokrytá hvězdicovou strukturou tvořící šesticípou (Davidovu) hvězdu, dekorem který připomíná síťové hvězdicové klenby gotiky (gotika obecně brána jako něco neklasického, barbarského ze severu, ale evidentně se k ní moc záporně a kriticky nestavěl). V klenbách 4 diagonální kaplí jsou šesticípé hvězdy.  V interiéru hlavní lodi serliany – oblouk s výběžkem dosedá na dva sloupy, římsa, pendentivy, tambur (zevnitř nízký), kupole s hvězdicovitou sítí a v lucerně lomené oblouky – koncept teleskopického prostoru - vertikálně seskládaný z několika oddělených vrstev. Směrem nahoru přibývá světlo v kupoli – "tenebrosa luce". Součet 4+8+6 je dohromady 18 – bitva u S. Quentin se konala na sv. Vavřince (10. srpna 1557 - součet měsíce a dne 18) - v baroku se výklad neobjevuje, ale je dost pravděpodobný. Stejnou bitvu oslavuje i kostel sv. Vavřince v Escorialu od Juana de Herrery (1562), kde je symbolika doložena.

Kostel San Lorenzo (italsky "Chiesa di San Lorenzo") je barokní kostel zasvěcený sv. Vavřinci náležející ke královskému paláci v Turíně, který navrhl a stavěl theatin Guarino Guarini v letech 1668–1687.

The Royal Church of Saint Lawrence () is a Baroque-style church in Turin, adjacent to the Royal Palace of Turin. The present church was designed and built by Guarino Guarini during 1668–1687.


Vlastnosti.

Tautomerie.

Keto- a enol<nowiki>forma</nowiki> existují společně; jedná se o tautomery. Enolforma má symetrii C, což znamená, že vodíkový atom je rovnoměrně sdílen mezi oběma kyslíkovými atomy. V plynném skupenství je rovnovážná konstanta "K" 11,7 (ve prospěch enolformy). Oba tautomery se dají snadno rozlišit pomocí NMR spektroskopie, infračervené spektroskopie a dalších metod.  Rovnovážná konstanta je vysoká v nepolárních rozpouštědlech; ketoforma má větší zastoupení v polárních rozpouštědlech s přítomností vodíkových vazeb, například ve vodě.

Kyselost/zásaditost.

Acetylaceton je slabá kyselina:  Velmi silné zásady, například organolithné sloučeniny, způsobují dvojnásobnou deprotonaci acetylacetonu. Vzniklé produkty mohou být alkylovány.

Příprava a výroba.

Acetylaceton se průmyslově vyrábí tepelným přesmykem isopropenylacetátu: CH=C(CH)OC(O)CH → CHC(O)CHC(O)CH  Metody laboratorní přípravy začínají acetonem. Prvním způsobem je reakce acetonu s acetanhydridem za přítomnosti BF jako katalyzátoru:
 (CHCO)O + CHC(O)CH → CHC(O)CHC(O)CH  Druhý způsob spočívá v kondenzaci acetonu a ethylacetátu následované reakcí s kyselinou:
 NaOEt + EtOCCH + CHC(O)CH → NaCHC(O)CHC(O)CH + 2 EtOH NaCHC(O)CHC(O)CH + HCl → CHC(O)CHC(O)CH + NaCl  Díky jednoduchosti uvedených postupů je známo mnoho acetylacetonátů, tedy solí a esterů acetylacetonu, například CHC(O)CHC(O)CH (dbaH) a (CH)CC(O)CHC(O)CC(CH).

Reakce.

Kondenzace.

Acetylaceton je všestranným prekurzorem heterocyklických sloučenin, jelikož obě ketoskupiny mohou podstoupit kondenzační reakce. Reakcí s hydrazinem vznikají pyrazoly, s močovinou pyrimidiny.

Koordinační chemie.

Acetylacetonátový aniont, acac, vytváří komplexy s mnoha ionty přechodných kovů. Hlavním způsobem jejich přípravy je reakce příslušného iontu s acetylacetonem za přítomnosti zásady (B):<br> MB + "z" Hacac M(acac) + "z" BH Zásada umožňuje odstranění protonů z acetylacetonu a posouvá rovnováhu reakce ve prospěch komplexu. Oba kyslíkové atomy se naváží na kov za vzniku šestičlenného chelátového kruhu. V některých případech je chelatační efekt tak silný, že k tvorbě komplexu není třeba přítomnost zásady. Jelikož takový komplex nemá elektrický náboj, je nerozpustný ve vodě ale rozpustný v nepolárních organických rozpouštědlech.

Biologická rozložitelnost.

Acetylaceton se rozkládá působením enzymu acetylacetondioxygenázy, který štěpí vazbu C-C v molekule za vzniku acetátu a 2-oxopropanalu. Enzym k činnosti potřebuje železnaté nebo zinečnaté kationty, které slouží jako prostetická skupina. Biologický rozklad acetylacetonu byl pozorován u bakterie "Acinetobacter johnsonii".  CHO + O → CHO + CHO

Acetylaceton (systematický název pentan-2,4-dion) je organická sloučenina, která vytváří dva tautomery. Ketoforma má vzorec CHCOCHCOCH.  Přestože je sloučenina nazvána podle diketonové formy, enolová forma je významnou složkou látky a v mnoha rozpouštědlech převažuje.  Tato látka je prekurzorem acetylacetonátu (acac), běžného bidentátního ligandu. Je také základem pro syntézu heterocyklických sloučenin.

Acetylacetone is an organic compound with the formula CHCOCHCOCH. It is a colorless liquid, classified as a 1,3-diketone. It exists in equilibrium with a tautomer CHC(O)CH=C(OH)CH. These tautomers interconvert so rapidly under most conditions that they are treated as a single compound in most applications. It is a colorless liquid that is a precursor to acetylacetonate anion (commonly abbreviated acac), a bidentate ligand. It is also a building block for the synthesis of heterocyclic compounds.